text:
16Kss5/2017
 16 Kss 5/2017-139
 Nejvy11í správní soud jako soud kárný rozhodl v senátì slo3⁄4eném z pøedsedy JUDr. Karla ©imky a èlenù JUDr. Pavlíny Brzobohaté, JUDr. Milana Závurky, JUDr. Petra Vlacha, JUDr. Michala ®i3⁄4lavského a prof. JUDr. Marie Karfíkové, CSc. v právní vìci kárného navrhovatele: pøedseda Okresního soudu v Prostìjovì, se sídlem Havlíèkova 16, Prostìjov, proti kárnì obvinìné: Mgr. P. D., soudkynì Okresního soudu Prostìjov, se sídlem Havlíèkova 16, Prostìjov, zastoupená JUDr. Martinem Mykiskou, advokátem se sídlem Malá Skála 397, PSÈ 468 22, o návrhu na zahájení kárného øízení o kárné odpovìdnosti soudce ze dne 6. 6. 2017,
 I. Rozhodné skutkové okolnosti a dosavadní prùbìh øízení
 [1] Kárný navrhovatel podal podle zákona è. 7/2002 Sb., o øízení ve vìcech soudcù, státních zástupcù a soudních exekutorù (dále jen zákon è. 7/2002 Sb.), na kárnì obvinìnou návrh na zahájení kárného øízení pro jednání, je3⁄4 mìlo spoèívat v tom, 3⁄4e jako soudkynì Okresního soudu v Prostìjovì zaøazená dle rozvrhu práce soudu na úsek exekuèní svou trvale chaotickou a nesystémovou prací a trvale sní3⁄4eným podprùmìrným pracovním výkonem zavinila v období od 25. 4. 2014 do 17. 2. 2017 opakovanì neodùvodnìné dlouhodobé prùtahy v konkrétnì specifikovaných 112 exekuèních vìcech.
 [2] Kárný senát Nejvy11ího správního soudu rozhodující ve vìcech soudcù projednal návrh na zahájení kárného øízení na jednání dne 1. 11. 2017. Po skutkové stránce není mezi kárným navrhovatelem a kárnì obvinìnou sporu o tom, 3⁄4e v pøevá3⁄4né vìt1inì z vý1e uvedených 112 exekuèních vìcí nebyly v rozhodném období èinìny kárnì obvinìnou èi jinou osobou na její pokyn úkony smìøující k vyøízení vìci. Tyto skuteènosti vyplývají i ze samotných spisù tìchto exekuèních vìcí.
 [3] Kárný navrhovatel vytkl kárnì obvinìné prùtahy v konkrétních vìcech opakovanì výtkou podle § 88a zákona è. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, pøísedících a státní správì soudù a o zmìnì nìkterých dal1ích zákonù (dále jen zákon o soudech a soudcích ). Naposledy se tak stalo výtkou pod sp. zn. Spr 95/2017.
 II. 1. Rozhodná právní otázka
 [4] Pøi pøedbì3⁄4ném posouzení vìci dospìl 1estnáctý senát Nejvy11ího správního soudu, rozhodující jako kárný senát ve vìcech soudcù, k závìru, 3⁄4e pro posouzení vìci je tøeba vyøe1it právní otázku, co je skutkem v pøípadì, 3⁄4e soudce v urèitém èasovém intervalu pracuje pomaleji (pøípadnì ménì èi ménì efektivnì), ne3⁄4 jak by bylo potøeba k tomu, aby bez prùtahù vyøizoval ve1kerou agendu, kterou je podle rozvrhu práce pøíslu1ný vyøizovat. Pøi øe1ení této otázky v1ak zjistil, 3⁄4e v judikatuøe Nejvy11ího správního soudu, konkrétnì v judikatuøe jeho kárných senátù ve vìcech soudních exekutorù, existují dva protichùdné pøístupy ve vymezení skutku v tìchto pøípadech.
 II. 2. Výkladové alternativy rozhodné právní otázky v dosavadní judikatuøe
 [5] První výkladovou alternativu pøedstavuje právní názor zaujatý v usnesení ze dne 14. 11. 2011, è. j. 13 Kse 22/2009-70. Uvádí se v nìm následující (zvýraznìní pøidáno nyní 1estnáctým senátem NSS): V pøípadì soudního exekutora, jemu3⁄4 jsou kladeny za vinu nedùvodné prùtahy pøi vyøizování pøidìlených mu spisù, je skutková podstata kárného provinìní naplnìna prùtahy v uvedeném období by» jen v jedné vìci, jestli3⁄4e exekutor záva3⁄4nì nebo opìtovnì poru1il povinnost stanovenou exekuèním øádem, stavovským pøedpisem nebo zákonem o nìkterých opatøeních proti legalizaci výnosù z trestné èinnosti a financování terorismu anebo jestli3⁄4e jeho chováním byla záva3⁄4nì nebo opìtovnì naru1ena dùstojnost exekutorského povolání anebo jestli3⁄4e jeho chováním byla záva3⁄4nì nebo opìtovnì naru1ena dùstojnost exekutorského povolání (§ 116 odst. 2 exekuèního øádu). Do1lo-li ve vymezeném období k prùtahùm ve více vìcech, které pro urèitost a pøesnost je nutno v návrhu na zahájení kárného øízení a posléze i v rozhodnutí kárného soudu uvést, má to vliv pouze na rozhodnutí o ulo3⁄4ení kárného opatøení. Znamená to tedy, 3⁄4e pokud ve vymezeném období kárnì obvinìný soudní exekutor zpùsobil prùtahy ve více vìcech, nejde v ka3⁄4dé této vìci o samostatný skutek kárného provinìní, nýbr3⁄4 o pokraèování v neplnìní povinností soudního exekutora. Za nedùvodnou neèinnost v konkrétním èasovì vymezeném období, i kdy3⁄4 v rùzných spisech, by soudní exekutor nemìl být postihován dvakrát èi vícekrát.
 [6] Jiné pojetí skutku lze nalézt v rozhodnutí kárného senátu Nejvy11ího správního soudu ve vìcech soudních exekutorù ze dne 23. 3. 2012, è. j. 11 Kseo 4/2009-111 (zvýraznìní pøidáno nyní 1estnáctým senátem NSS): [44.] Zásada, podle ní3⁄4 nemù3⁄4e být nikdo trestnì stíhán za èin, pro který ji3⁄4 byl pravomocnì odsouzen nebo zpro1tìn ob3⁄4aloby, je zaruèena na ústavní úrovni (èl. 40 odst. 5 Listiny základních práv a svobod) i na úrovni mezinárodní (èl. 4 Protokolu è. 7 k Evropské úmluvì èi èl. 14 odst. 7 Mezinárodního paktu o obèanských a politických právech). Jak plyne z Komentáøe k Listinì (E. Wagnerová a kol., Wolters Kluwer, 2012, str. 821-822), orgány veøejné 3⁄4aloby mají jen jeden pokus pro zahájení a finalizaci trestního stíhání jednotlivce, o nìm3⁄4 se domnívají, 3⁄4e se dopustil trestného èinu. Podstatné v1ak je, jakým zpùsobem je tøeba vnímat pojem èin , resp. skutek nebo jednání . Podle ustanovení § 11 odst. 1 písm. f) trestního øádu toti3⁄4 platí, 3⁄4e trestní stíhání nelze zahájit, a bylo-li ji3⁄4 zahájeno, nelze v nìm pokraèovat a musí být zastaveno proti tomu, proti nìmu3⁄4 døívìj1í stíhání pro tý3⁄4 skutek skonèilo pravomocným rozsudkem soudu nebo bylo rozhodnutím soudu nebo jiného oprávnìného orgánu pravomocnì zastaveno. [45.] Zdej1í soud má v1ak za to, 3⁄4e pojem skutek v pøípadì kárných 3⁄4alob pro neèinnost nelze vnímat jako urèité èasové období, ve kterém dojde k neèinnosti v libovolném poètu øízení, nýbr3⁄4 3⁄4e je tøeba jej vztáhnout v3⁄4dy k tomu kterému konkrétnímu pøípadu neèinnosti. V opaèném pøípadì by toti3⁄4 mohla nastat znaènì absurdní situace spoèívající v tom, 3⁄4e potrestáním èi zpro1tìním za tvrzenou neèinnost v jedné vìci by se vylouèil postih za neèinnosti v øízeních jiných, k nim3⁄4 by do1lo ve stejném èasovém období, by» i ze zcela jiných dùvodù. [46.] Individualizace postihu za kárné provinìní pøitom vy3⁄4aduje, aby se v3⁄4dy posuzovaly konkrétní okolnosti ka3⁄4dého øízení, u nìho3⁄4 mìlo dojít k neèinnosti (prùtahùm). Tomu musí odpovídat rovnì3⁄4 výrok kárného rozhodnutí, z nìho3⁄4 musí být jednoznaènì patrno nejen to, v jakém období docházelo k prùtahùm (neèinnosti), nýbr3⁄4 také, o jaká øízení se jednalo a v èem tato neèinnost konkrétnì spoèívala. Tyto konkrétní pokraèování okolnosti pøitom mohou být v jednotlivých øízeních znaènì odli1né a mohou mít vliv na záva3⁄4nost konkrétního prùtahu, která je definována nejen svou délkou, ale také napøíklad záva3⁄4ností a dopady daného øízení na jeho úèastníky (viz napø. rozsudek ESLP Frydlender proti Francii ze dne 27. 6. 2000, stí3⁄4nost è. 30979/96). Nelze proto pau1álnì konstatovat, zda byl kárnì obvinìný po celé urèité období neèinný, èi nikoliv. Jen obtí3⁄4nì si toti3⁄4 lze v praxi pøedstavit situaci, 3⁄4e by byl kárnì obvinìný v urèitém období neèinný ve v1ech øízeních, která by vedl. Daleko pravdìpodobnìji se v3⁄4dy budou vyskytovat øízení, která pobì3⁄4í bez jakýchkoliv prùtahù, a naopak øízení jiná, kde se problémy urèité intenzity mohou objevit. Pokud by v1ak soud akceptoval výklad, podle nìho3⁄4 je rozhodnutím o neèinnosti v jedné èi nìkolika vìcech zalo3⁄4ena pøeká3⁄4ka ne bis in idem i ve vztahu k libovolnému poètu jiných øízení, spadajících do stejného èasového období, nutnì by to znamenalo, 3⁄4e podání kárného návrhu by mìla pøedcházet provìrka v1ech tìchto øízení, co3⁄4 je nicménì zjevnì nereálné. [47.] Kárný soud proto zastává názor, 3⁄4e se v pøípadì prùtahù (neèinnosti) souèasnì v nìkolika øízeních nejedná o skutek jediný, spoèívající v neèinnosti po urèitou dobu, nýbr3⁄4 3⁄4e jde o neèinnost v ka3⁄4dém jednotlivém øízení, pøedstavující samostatný skutek. Soud má za to, 3⁄4e se v tìchto pøípadech nedá hovoøit o jediném skutku ani z hlediska relevantního právního následku. Ka3⁄4dá protiprávní neèinnost se toti3⁄4 samostatnì projevuje v konkrétním øízení s odli1nými úèastníky. Nelze proto tvrdit, 3⁄4e by se mohlo jednat o následek tý3⁄4. [48.] Kárný soud má dále za to, 3⁄4e pojistkou proti zneu3⁄4ití tohoto výkladu (podle nìho3⁄4 je v pøípadì neèinnosti skutkem nikoliv dané èasové období, nýbr3⁄4 v3⁄4dy ka3⁄4dá konkrétní prùtahová vìc), a které by spoèívalo v tom, 3⁄4e by kárný 3⁄4alobce v pøípadì neúspì1ného návrhu u jedné neèinnostní vìci mohl postupnì podávat dal1í svojí povahou 1ikanózní návrhy, je zákonné zakotvení subjektivní a objektivní lhùty pro podání návrhu (§ 9 odst. 1 zákona è. 7/2002 Sb.). Právì stanovení tìchto pomìrnì velmi krátkých lhùt toti3⁄4 napomáhá nastolení stavu právní jistoty a zabraòuje kárnému 3⁄4alobci, aby postupoval úèelovì.
 II. 3. Zpùsob øe1ení judikaturního rozporu
 [7] O tom, 3⁄4e vý1e uvedené právní názory jsou ve vzájemném rozporu, není podle 1estnáctého senátu pochyb. Ostatnì kárný senát Nejvy11ího správního soudu, jen3⁄4 rozhodoval ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009, existenci protichùdné judikatury (vyslovené ve vìci sp. zn. 13 Kse 22/2009) reflektoval a vìdomì a zámìrnì se od ní odchýlil a svùj odli1ný právní názor dùkladnì vyargumentoval. Zároveò kárný senát ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009 té3⁄4 uvedl, proè se od prejudikatury odchýlil sám, bez pøedlo3⁄4ení vìci roz1íøenému senátu (zvýraznìní pøidáno nyní 1estnáctým senátem NSS): [42.] Kárný soud má za to, 3⁄4e jakkoliv je zákonem è. 7/2002 Sb. za kárný soud oznaèen Nejvy11í správní soud, je jeho slo3⁄4ení a úkoly natolik specifické, 3⁄4e se na jeho èinnost soudní øád správní nevztahuje. Zaèlenìní pod Nejvy11í správní soud tak je tøeba vnímat toliko v organizaèním, nikoliv v1ak v procesním smyslu. Zákonná úprava ostatnì koncipuje øízení pøed kárným soudem zcela autonomnì na s. ø. s. a výjimkou jsou pouze pøípady, kdy pou3⁄4ití s. ø. s. plyne pøímo ze zákona (viz napø. § 10 zákona è. 7/2002 Sb.-rozhodování o vylouèení èlena senátu). [43.] Jestli3⁄4e smyslem pøedlo3⁄4ení vìci roz1íøenému senátu je sjednocování judikatury Nejvy11ího správního soudu, je tøeba mít na zøeteli, 3⁄4e se jedná o sjednocování judikatury stálých senátù tohoto soudu, rozhodujících v øízeních podle s. ø. s., nikoliv kárných senátù, øídících se zcela odli1nou zákonnou úpravou. Proti mo3⁄4nosti aktivace roz1íøeného senátu v tìchto pøípadech významnì svìdèí rovnì3⁄4 odli1nost personálního slo3⁄4ení. Jestli3⁄4e toti3⁄4 kárné senáty jsou vytváøeny tak, aby poèet profesionálních soudcù tvoøil pouze polovinu v1ech èlenù a navíc pouze jediný èlen je z øad stálých soudcù NSS; je roz1íøený senát NSS slo3⁄4en výluènì ze soudcù tohoto soudu. Pøitom v kompetenci roz1íøeného senátu je nejen rozhodnout spornou právní otázku a vrátit vìc k projednání a rozhodnutí pøedkládajícímu senátu, nýbr3⁄4 té3⁄4 rozhodnutí samotné vìci, je-li uèinìna spornou (§ 71 Jednacího øádu NSS). Je tak zøejmé, 3⁄4e pøipu1tìním sjednocovací funkce roz1íøeného senátu v kárných øízeních by se z roz1íøeného senátu stal fakticky také kárný senát, pro co3⁄4 v1ak zákonná úprava nedává 3⁄4ádnou právní oporu. Proto kárný senát zaujal odli1ný právní názor, ne3⁄4 uèinil v rozhodnutí sp. zn. 13 Kse 22/2009, a to ani3⁄4 aktivoval roz1íøený senát NSS.
 [8] Za této situace bylo na 1estnáctém senátu, aby uvá3⁄4il, jak dále v jím projednávané vìci postupovat.
 [9] Na rozdíl od právního názoru vyjádøeného ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009 má 1estnáctý senát za to, 3⁄4e i ve vìcech kárných je dána pravomoc roz1íøeného senátu podle § 17 odst. 1 s. ø. s. rozhodnout o vìci za situace, kdy bì3⁄4ný kárný senát chce zaujmout právní názor odli1ný od právního názoru ji3⁄4 vyjádøeného v rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu, èítaje v to i rozhodnutí kárných senátù tohoto soudu.
 [10] O pravomoci roz1íøeného senátu rozhodovat v tìchto vìcech je 1estnáctý senát pøesvìdèen z následujících dùvodù.
 [11] Rozhodovací èinnost soudù se neustále pohybuje mezi Scyllou materiální spravedlnosti (pøísnì individuálním posuzováním ka3⁄4dého jednotlivého pøípadu a neustále novým promý1lením s tím souvisejících právních otázek) a Charybdou právní jistoty a pøedvídatelnosti (posuzováním obdobných pøípadù obdobnì, a tedy vyvozováním obecných pravidel z øe1ení individuálních pøípadù a zásadním respektováním a pou3⁄4íváním takto vyvinutých pravidel i v dal1ích obdobných pøípadech). Má-li justièní systém fungovat, musí v rámci jeho hierarchie fungovat pøimìøená kombinace stability a flexibility. Znamená to, 3⁄4e justièní systém musí mít na jedné stranì mechanismy, jak opustit stávající náhled na urèitou právní otázku. Na druhé stranì v1ak musí poskytovat pøimìøenou záruku toho, 3⁄4e ji3⁄4 vyslovené øe1ení právní otázky bude v jiných obdobných pøípadech reflektováno a zpravidla následováno. Pokud má být pøekonáno, musí se tak dít z jasnì vyjádøených racionálních dùvodù a pokud mo3⁄4no kvalifikovaným zpùsobem. Tento zpùsob by mìl za bì3⁄4ných okolností poskytnout dùkladnìj1í promy1lení sporné právní otázky, vèetnì participace 1ir1ího okruhu soudcù (pøíp. jiných osob podílejících se na rozhodovací èinnosti) na jejím øe1ení.
 [12] Zvlá1tì dùle3⁄4ité je pøekonávání prejudikatury kvalifikovaným zpùsobem u soudù, které jsou v rámci justièního systému posledními (nejvy11ími) instancemi. V Èeské republice jsou takovými soudy Nejvy11í soud, Nejvy11í správní soud a Ústavní soud. V1echny tyto soudy mají ve svých procesních pøedpisech mechanismy pøekonávání prejudikatury prostøednictvím rozhodnutí kvalifikovaného tìlesa, slo3⁄4eného z vìt1ího poètu soudù (velké senáty u Nejvy11ího soudu, roz1íøený senát u Nejvy11ího správního soudu, plénum u Ústavního soudu). Podstatným rysem je, 3⁄4e a3⁄4 na øídké výjimky (srov. v pøípadì, 3⁄4e jde o právní názor o procesním právu, § 20 odst. 2 zákona o soudech a soudcích) jde o mechanismy povinné a výluèné. Jinak øeèeno, tyto mechanismy musí být uplatnìny, má-li být prejudikatura pøekonána, a nejsou-li, mù3⁄4e jít o odnìtí úèastníkù zákonnému soudci (viz k tomu napøíklad nález Ústavního soudu ze dne 18. 4. 2007, sp. zn. IV. ÚS 613/06, zejm. jeho body 24 a3⁄4 29).
 [13] Není pochyb o tom, 3⁄4e kárné senáty ve vìcech soudcù, státních zástupcù a soudních exekutorù jsou organizaènì souèástí Nejvy11ího správního soudu (viz k tomu zejména § 3 vìtu druhou, § 4 odst. 2 a3⁄4 5, § 4a odst. 2 a3⁄4 5 èi § 4b odst. 2 a3⁄4 5 zákona è. 7/2002 Sb.). Jsou s ním v1ak i úzce personálnì spojeny. Pøedsedy tìchto senátù jsou a3⁄4 na výjimky (§ 4 odst. 1 vìta tøetí zákona è. 7/2002 Sb., jde-li o øízení ve vìcech soudcù rozhodujících ve správním soudnictví) soudci Nejvy11ího správního soudu a bez výjimky je soudce tohoto soudu minimálnì èlenem ka3⁄4dého kárného senátu.
 [14] Podstatné je, 3⁄4e øízení u kárných senátù se odehrává v první a zároveò jediné instanci-odvolání proti rozhodnutí v kárném øízení není pøípustné (§ 21 zákona è. 7/2002 Sb). Jediným, a to fakticky jen velmi omezeným prostøedkem ke sjednocení judikatury kárných senátù je tedy Ústavní soud, který mù3⁄4e rozhodnutí kárného senátu korigovat typicky na základì ústavní stí3⁄4nosti kárnì obvinìného.
 [15] Jiný sjednocovací mechanismus ne3⁄4 rozhodovací èinnost Ústavního soudu by tedy v pøípadì, 3⁄4e by mìl platit právní názor vyjádøený ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009, nebyl pokraèování k dispozici. To je nepochybnì stav krajnì ne3⁄4ádoucí, který Ústavní soud shledal jedním ze stì3⁄4ejních dùvodù zru1ení právní úpravy správního soudnictví úèinné do roku 2002. V nálezu Ústavního soudu ze dne 27. 6. 2001, sp. zn. Pl. ÚS 16/99, se k tomu praví (zvýraznìní pøidáno nyní 1estnáctým senátem NSS): Pokud jde o problém ústavnosti procesní úpravy, ji3⁄4 správní soudnictví omezuje ve vìt1inì pøípadù na jeden stupeò, je tøeba uvést, 3⁄4e Ústava ani Listina vícestupòové soudnictví jako základní právo negarantuje. Takové právo nelze odvodit ani z mezinárodních smluv. Èl. 2 Protokolu è. 7 k Úmluvì zaji1»uje právo na minimálnì jedno opravné øízení pøed soudem vy11ího stupnì pouze v záva3⁄4nìj1ích trestních vìcech. Toté3⁄4 právo v trestním øízení poskytuje odsouzenému èl. 14 Mezinárodního paktu o obèanských a politických právech (è. 120/1976 Sb.). Na druhé stranì v1ak nemù3⁄4e být sporu o tom, 3⁄4e po3⁄4adavek na vytvoøení mechanismu sjednocení judikatury (by» tøeba jen formou kasaèní stí3⁄4nosti èi jiného mimoøádného opravného prostøedku) vyplývá z po3⁄4adavkù kladených na stát, který sám sebe definuje jako stát právní. Neexistence takového mechanismu ve svých dùsledcích pak vede té3⁄4 k nedostateènému tlaku na kultivaci veøejné správy jako celku a k pocitùm orgánù této správy, mnohdy oprávnìným, 3⁄4e jsou vystaveny soudní kontrole, která postrádá sjednocující funkci. Kromì toho absence jakéhokoliv prostøedku sjednocování judikatury správních soudù vede k tomu, 3⁄4e do role "sjednocovatele" se, v rozporu se svým postavením, dostává Ústavní soud. Tento stav vytváøí zásadní nerovnost mezi právnickými a fyzickými osobami na stranì jedné a správními úøady, nebo» stát nemá 3⁄4ádný prostøedek, aby se bránil proti nìkdy diametrálnì odli1nému rozhodování správních soudù. Jinak øeèeno, exekutiva nemá mo3⁄4nost vyvolat posouzení správní judikatury vrcholným orgánem moci soudní, má-li za to, 3⁄4e odporuje zákonu.
 [16] Je zjevné, 3⁄4e v praxi dochází k tomu, 3⁄4e kárné senáty v1ech tøí typù (pro soudce, státní zástupce i soudní exekutory) øe1í paralelnì a opakovanì v øadì pøípadù tyté3⁄4 právní otázky. Navíc èasto je tøeba z dùvodù kapacitních pro kárná øízená jednoho typu (nyní ve vìcech soudcù a soudních exekutorù) mít zøízeno souèasnì více kárných senátù. Ty pak posuzují obdobné právní otázky opakovanì dokonce u tého3⁄4 typu funkcionáøù podléhajících jejich kárné jurisdikci.
 [17] Dokladem toho jsou ostatnì i vìci sp. zn. 13 Kse 22/2009, 11 Kseo 4/2009 a vìc nyní projednávaná 1estnáctým senátem-jde v nich o tuté3⁄4 právní otázku, a sice o povahu skutku u tzv. prùtahù. Navíc uvedená otázka má silnou vazbu i ke vìcem rozhodovaným ve správním soudnictví, nebo» pojetí skutku má pro nyní projednávanou vìc zásadní význam pro posuzování pøeká3⁄4ky vìci rozhodnuté a zákazu dvojího postihu za tý3⁄4 skutek v pøípadì, 3⁄4e prùtahy byly pro urèité èasové období (v pojetí skutku podle rozhodnutí ve vìci sp. zn. 13 Kse 22/2009) èi pro urèité spisy v urèitém období (v pojetí skutku podle rozhodnutí ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009) posti3⁄4eny výtkou podle § 88a zákona o soudech a soudcích. Kárný navrhovatel vytkl kárnì obvinìné prùtahy v konkrétních vìcech výtkou podle uvedeného ustanovení opakovanì, naposledy výtkou pod sp. zn. Spr 95/2017. Právní povahou výtky (konkrétnì výtky u státních zástupcù, viz § 30 odst. 3 zákona è. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství) se v souèasné dobì v souvislosti s tím, jakým zpùsobem má být zaji1tìna její soudní kontrola (zda na základì 3⁄4aloby proti rozhodnutí správního orgánu podle § 65 a násl. s. ø. s., anebo pomocí zásahové 3⁄4aloby podle § 82 a násl. s. ø. s.), zabývá roz1íøený senát Nejvy11ího správního soudu ve vìci sp. zn. 9 As 79/2016. Ta mu byla postoupena usnesením ze dne 4. 1. 2017, èj. 9 As 79/2016-26.
 [18] Z vý1e uvedeného je patrné, 3⁄4e v kárných vìcech existuje v praxi významná pravdìpodobnost øe1ení opakujících se právních otázek rùznými kárnými senáty Nejvy11ího správního soudu, a nadto (typicky v pøípadì výtek podle § 88a zákona o soudech a soudcích, ale nejen u nich) i senáty rozhodujícími ve vìcech správního soudnictví. Je souèasnì zjevné, 3⁄4e takovéto posuzování musí být pøedvídatelné a zásadnì jednotné, a pokud by se mìl náhled na rozhodnou právní otázku mìnit, je tøeba, aby se tak stalo kvalifikovaným postupem, zaji1»ujícím dodateènou legitimitu pøípadného judikaturního odklonu. Není pøedstavitelné a z hlediska po3⁄4adavku právní jistoty udr3⁄4itelné, aby tyté3⁄4 právní otázky byly dlouhodobì øe1eny rùznými senáty Nejvy11ího správního soudu, a» ji3⁄4 kárnými, anebo jinými, rozdílnì. Kárné øízení pøed Nejvy11ím správním soudem by se za takové situace stalo pro kárnì obvinìné, ale i pro kárné navrhovatele svého druhu loterií, v ní3⁄4 by vyhráli èi prohráli v závislosti na svého druhu náhodné okolnosti, kterému konkrétnímu kárnému senátu by vìc byla podle její povahy a podle pravidel rozvrhu práce pøidìlena. Nìco takového je z pohledu po3⁄4adavku právní jistoty a pøedvídatelnosti jednání veøejné moci, èítaje v to i soudy jako její významnou souèást, stì3⁄4í pøedstavitelné a hajitelné. Judikatura Nejvy11ího správního soudu dlouhodobì klade dùraz na to, aby právo bylo interpretováno pokud mo3⁄4no tak, aby tvoøilo jednotný a bezrozporný systém (viz napø. rozsudek roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 1. 6. 2010, èj. 5 As 64/2008-155, è. 2109/2010 Sb. NSS, bod 23, èi usnesení roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 1. 7. 2015, èj. 5 Afs 91/2012-4, è. 3321/2017 Sb. NSS, bod 26).
 [19] Závìr vyslovený ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009, 3⁄4e roz1íøený senát Nejvy11ího správního soudu nemá pravomoc sjednocovat judikaturu ve vztahu ke kárným senátùm tohoto soudu, je pøitom opøen o jeden jediný dùvod, a sice o specifické personální slo3⁄4ení kárných senátù a z toho plynoucí relativní oddìlenost tìchto senátù od zbytku Nejvy11ího správního soudu. Prý by pøipu1tìním pravomoci roz1íøeného senátu byla popøena specifická, a sice zèásti nesoudcovská povaha kárných senátù. Tento argument nepova3⁄4uje 1estnáctý senát za dostateènì silný v porovnání s argumenty protichùdnými. Je nepochybné, 3⁄4e roz1íøený senát má ex lege jiné slo3⁄4ení ne3⁄4 senáty kárné-jde o ryze soudcovský senát, tj. senát slo3⁄4ený výhradnì z (profesionálních) soudcù Nejvy11ího správního soudu v úzkém slova smyslu. Laický prvek [ve skuteènosti prvek nesoudcovský , nebo» v1ichni èlenové kárných senátù musí být alespoò co do vzdìlání právními profesionály, viz § 5 odst. 2 písm. c) zákona è. 7/2002 Sb.] by tedy vskutku v rozsahu, v jakém by kárnou vìc posoudil roz1íøený senát, byl vyøazen z jejího rozhodování. Toto je ov1em podle názoru 1estnáctého senátu jen malá cena za jiný zapojením roz1íøeného senátu získaný prospìch, a sice vy11í míru jednoty, a tím i legitimity kárné judikatury, bude-li v pøípadì potøeby sjednocována jedním sjednocujícím tìlesem.
 [20] V rozhodovací praxi èeských soudù pøitom zcela bì3⁄4nì nastávají situace, kdy soudní tìleso se specifickým slo3⁄4ením bude zavázáno ve zcela zásadní míøe posuzovat urèité právní (pøípadnì ale té3⁄4 skutkové) otázky tìlesem, v nìm3⁄4 laický prvek chybí. Specifické slo3⁄4ení se zastoupením laikù, konkrétnì pøísedících, èeské soudní právo pøedepisuje u soudních senátù v záva3⁄4nìj1ích prvoinstanèních vìcech trestních na okresních soudech [§ 35 odst. 2 zákona o soudech a soudcích ve spojení s § 2 odst. 9 vìtou první t. ø. a § 314a odst. 1 t. ø. a contrario], v1ech prvoinstanèních vìcech trestních na krajských soudech [§ 31 odst. 2 písm. a) zákona o soudech a soudcích] a vìcech pracovních na okresních soudech [§ 35 odst. 2 zákona o soudech a soudcích ve spojení s § 36a odst. 1 písm. a) o. s. ø.]. Je tomu jednak v situaci, kdy by soudní tìleso se specifickým slo3⁄4ením bylo zavázáno Soudním dvorem Evropské unie k urèitému náhledu na vìc v souvislosti s vyøe1ením pøedbì3⁄4né otázky (v øízení pøed trestními soudy vázanost zakotvena na úrovni vnitrostátního práva výslovnì v § 9a odst. 4 t. ø.). To samé v1ak platí, je-li soudní tìleso se specifickým slo3⁄4ením vázáno, a to a» ji3⁄4 kasaènì anebo precedenènì, právním názorem Ústavního soudu. Jak pøedlo3⁄4ení vìci Soudnímu dvoru, tak postup podle èl. 95 odst. 2 Ústavy, tedy pøedlo3⁄4ení vìci Ústavnímu soudu, dojde-li soud k závìru, 3⁄4e zákon, jeho3⁄4 má být pøi øe1ení vìci pou3⁄4ito, je v rozporu s ústavním poøádkem, jsou ukázkovými pøíklady situací, kdy pravomoc posoudit rozhodné právní èi skutkové otázky pøechází v rozsahu, v jakém to právo Evropské unie nebo Ústava stanoví, z obecného soudu, vèetnì soudního tìlesa se specifickým slo3⁄4ením, na jiný soudní orgán, slo3⁄4ený z profesionálních soudcù (by» soudcù se specifickým postavením).
 [21] ©estnáctý senát proto uzavírá své úvahy ohlednì pravomoci roz1íøeného senátu tím, 3⁄4e podle jeho názoru zájem na jednotì a bezrozpornosti práva i v oblasti soudního rozhodování o disciplinárních deliktech vybraných právnických profesí je hodnotou nepomìrnì dùle3⁄4itìj1í ne3⁄4 zájem na tom, aby toto rozhodování bylo zcela a bezvýjimeènì a v ka3⁄4dé jednotlivosti pokraèování v rukou kárných senátù s nesoudcovským prvkem. Tìlesem, které má sjednocovat judikaturu kárných senátù, má být podle názoru 1estnáctého senátu roz1íøený senát proto, 3⁄4e je za platného právního stavu jediným orgánem, který vùbec pøipadá v úvahu pro plnìní této role. Jde o orgán, s ním3⁄4 právní úprava, jí3⁄4 se øídí správní soudnictví a v rámci nìho i Nejvy11í správní soud, poèítá pro tuto úlohu. Kárné senáty jsou institucionálnì souèástí Nejvy11ího správního soudu, jakkoli se v øízení pøed nimi postupuje podle relativnì komplexní zvlá1tní právní úpravy (zákona è. 7/2002 Sb.) za subsidiárního pøimìøeného pou3⁄4ití trestního øádu. Navíc svou povahou (materií, o ní3⁄4 kárné senáty rozhodují) jsou kárná øízení se soudci, státními zástupci a soudními exekutory disciplinárními øízeními týkajícími se profesí se specifickým vztahem ke státu. Jsou blízká disciplinárním øízením v oblasti slu3⁄4ebních pomìrù, a tedy z hlediska soudní kontroly jednání veøejné moci mají blízko ke správnímu soudnictví.
 [22] Argument obsa3⁄4ený v právním názoru vysloveném ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009, a sice 3⁄4e kárné senáty nemají procesnì s Nejvy11ím správním soudem nic spoleèného, nebo» soudním øádem správním se pøimìøenì øídí pouze pøi øe1ení otázky podjatosti èlena kárného senátu (§ 10 vìta první zákona è. 7/2002 Sb.), nepova3⁄4uje 1estnáctý senát za pøesvìdèivý. Ve zmínìném ustanovení se praví: Na vylouèení èlena senátu z projednávání a rozhodování vìci se pøimìøenì pou3⁄4ije ustanovení zvlá1tního právního pøedpisu (zvýraznìní pøidáno 1estnáctým senátem NSS). Poznámka pod èarou 4c) za uvedenou vìtou odkazuje na § 8 soudního øádu správního. Podstatné je v1ak u3⁄4ití formulace zvlá1tní právní pøedpis . Ta naznaèuje, 3⁄4e právní podklad výkonu pravomoci kárných senátù má ve skuteènosti tøi klíèové zdroje. V první øadì je to samotný zákon è. 7/2002 Sb., který má ambici být relativnì autonomní právní úpravou kárných øízení jak po stránce institucionálního uspoøádání kárných senátù, tak co do pravidel øízení pøed nimi. Zákon è. 7/2002 Sb. v1ak realisticky poèítá s tím, 3⁄4e v nìm obsa3⁄4ená úprava nemusí být co do pravidel vedení øízení pøed kárnými senáty vyèerpávající, a proto stanoví ve svém § 25, 3⁄4e (n)estanoví-li tento zákon jinak nebo nevyplývá-li z povahy vìci nìco jiného, v kárném øízení se pøimìøenì pou3⁄4ijí ustanovení trestního øádu (zvýraznìní pøidáno 1estnáctým senátem NSS). Je zøejmé, 3⁄4e souvisí-li pravidlo øízení pøed kárnými senáty, které není obsa3⁄4eno v samotném zákonì è. 7/2002 Sb., ale které je potøeba mít k dispozici, v podstatné míøe s institucionálním uspoøádáním kárných senátù a jejich zaèlenìním do struktury Nejvy11ího správního soudu, jedná se pøesnì o situaci, kdy z povahy vìci vyplývá , 3⁄4e není na místì pøimìøené subsidiární u3⁄4ití trestního øádu, nýbr3⁄4 jiného zákona. Takovým jiným zákonem- zvlá1tním právním pøedpisem , jak ve vztahu k výslovnì upravené otázce, jak øe1it podjatost èlenù kárného senátu, praví § 10 zákona è. 7/2002 Sb.-nutnì musí být právì soudní øád správní, nebo» ten upravuje postavení, strukturu a také vnitøní mechanismy pro sjednocování rozhodovací èinnosti té instituce, její3⁄4 souèástí, by» specifickou, kárné senáty jsou, a sice Nejvy11ího správního soudu. Právì proto je to roz1íøený senát Nejvy11ího správního soudu (a nikoli napøíklad velký senát trestního kolegia Nejvy11ího soudu), kdo má pravomoc rozhodovací èinnost kárných senátù vèlenìných do institucionální struktury Nejvy11ího správního soudu sjednocovat.
 [23] Pøi praktickém fungování roz1íøeného senátu pøitom lze zajistit vhodnými (ne v1ak nutnì zákonem pøikázanými, a tedy povinnì uplatòovanými) opatøeními, je3⁄4 jsou v rukou pøedsedy Nejvy11ího správního soudu jako toho, kdo vydává rozvrh práce [§ 41 odst. 2 a § 42 odst. 1 písm. a) zákona o soudech a soudcích], aby existovalo pøimìøené personální propojení mezi roz1íøeným senátem a kárnými senáty, které i pro oblast kárného soudnictví posílí legitimitu rozhodování roz1íøeného senátu. Stejnì tak se vlastní rozhodovací èinnost roz1íøeného senátu mù3⁄4e vyznaèovat pøimìøenou zdr3⁄4enlivostí ohlednì rozhodování ve vìci samé a omezením se toliko na posuzování rozhodných právních otázek. Ustanovení § 71 Jednacího øádu Nejvy11ího správního soudu, zejména pak jeho odst. 1, ve spojení s povahou rozhodování kárných senátù (kárný senát je soudem nalézacím, který jednak øe1í právní otázky, jednak, a svým zpùsobem pøedev1ím, zji1»uje skutkový stav vìci) dává roz1íøenému senátu 1iroký prostor pro diskreci, který v podstatì umo3⁄4òuje, aby v kárných vìcech ve vìci samé nerozhodoval. Takto lze zajistit,
 3⁄4e nesoudcovský prvek v èinnosti kárných senátù nebude v rovinì zji1»ování skutkového stavu a subsumpce rozhodného práva na skutkový stav potlaèen ani v pøípadì, 3⁄4e rozhodnou právní otázku závaznì posoudí roz1íøený senát.
 [24] ©estnáctý senát proto má za to, 3⁄4e pravomoc roz1íøeného senátu posoudit rozhodnou právní otázku je v nyní projednávané vìci dána.
 [25] Zároveò má 1estnáctý senát za to, 3⁄4e posouzení rozhodné právní otázky roz1íøeným senátem je nezbytné pro rozhodnutí ve vìci samé. ©estnáctý senát ji3⁄4 ostateènì zjistil skutkový stav v nyní projednávané vìci. Zjistil, v jaké dobì a v jakých konkrétních vìcech (spisech) nebyly kárnì obvinìnou dlouhodobì èinìny úkony smìøující k jejich vyøízení. Potøebuje v1ak mít vyøe1enu právní otázku, co je skutkem v pøípadì, 3⁄4e soudce v urèitém èasovém intervalu pracuje pomaleji (pøípadnì ménì èi ménì efektivnì), ne3⁄4 jak by bylo potøeba k tomu, aby bez prùtahù vyøizoval ve1kerou agendu, kterou je podle rozvrhu práce pøíslu1ný vyøizovat.
 II. 4. Právní názor 1estnáctého senátu na rozhodnou právní otázku
 [26] Z vý1e (sub II. 2.) popsaných výkladových alternativ rozhodné právní otázky se 1estnáctý senát kloní k té, která byla zformulována ve vìci sp. zn. 13 Kse 22/2009.
 [27] ©estnáctý senát míní, 3⁄4e je zde nutno rozli1it skutek v právním smyslu na stranì jedné a jeho konkrétní podobu danou jedineèným a neopakovatelným jednáním konkrétního soudce v konkrétním èasovém intervalu na stranì druhé.
 [28] Kárným provinìním soudce je podle § 87 odst. 1 zákona o soudech a soudcích zavinìné poru1ení povinností soudce, jako3⁄4 i zavinìné chování nebo jednání, jím3⁄4 soudce naru1uje dùstojnost soudcovské funkce nebo ohro3⁄4uje dùvìru v nezávislé, nestranné, odborné a spravedlivé rozhodování soudù (zvýraznìní pøidáno 1estnáctým senátem NSS). Jednou z povinností soudce je podle § 79 odst. 1 vìty druhé zákona o soudech a soudcích povinnost rozhodovat v pøimìøených lhùtách bez prùtahù. Zavinìné poru1ení této povinnosti zjevnì mù3⁄4e být kárným provinìním. Pøi jejím definování zákon u3⁄4ívá slovesa rozhodovat (v pøimìøených lhùtách bez prùtahù). Neu3⁄4ívá sousloví rozhodnout vìc (v pøimìøené lhùtì bez prùtahù). Z uvedené zákonné formulace lze soudit, 3⁄4e povinnost rozhodovat v pøimìøených lhùtách bez prùtahù je obecnou povinností soudce vztahující se na ve1kerou jeho rozhodovací èinnost. Jinak øeèeno, skutkem v právním smyslu u uvedeného kárného provinìní bude jednání spoèívající v tom, 3⁄4e v nìjaké èásti své rozhodovací èinnosti (teoreticky dokonce ve ve1keré) bude soudce zavinìnì rozhodovat jinak ne3⁄4 v pøimìøených lhùtách bez prùtahù.
 [29] Skutkem v právním smyslu je nedostateènì rychlá (pøípadnì obecnì v nedostateèném mno3⁄4ství konaná èi nedostateènì efektivní) práce soudce jako celek v urèitém období vymezeném poèátkem a koncem (tj. zpravidla daty, jako je tomu pøi popisu skutku kárným navrhovatelem i v nyní projednávané vìci). To znamená, 3⁄4e souèástí skutku, a pøedev1ím projevem jednání soudce navenek ve vnìj1ím svìtì, jsou prùtahy v jednotlivých konkrétních vìcech (pøípadech, eventuelnì úkonech aj.), o nich3⁄4 je obvykle veden samostatný soudní spis nebo je3⁄4 jsou v ménì èastých pøípadech souèástí 1ir1ího soudního spisu. Prùtahy spoèívají obvykle v tom, 3⁄4e soudcem (nebo jinými osobami na jeho pokyn) nejsou èinìny úkony smìøující k vyøízení vìci. Prùtahy v1ak mohou spoèívat i v tom, 3⁄4e jakési úkony èinìny sice jsou, jsou v1ak formální (takøíkajíc úkony pro úkony , aby byla ve spise formálnì vykázána èinnost), pøípadnì jde o úkony chaotické, nesmìøující ve skuteènosti rozumnì k vyøízení vìci. V tomto pojetí je skutkem ve1keré jednání soudce v urèitém období, je3⁄4 se týká jeho rozhodovací èinnosti a má vý1e popsaný charakter. Znamená to mimo jiné, 3⁄4e prùtahy v jednotlivých vìcech jsou projevem jednání soudce ve vnìj1ím svìtì pøedev1ím v tom, 3⁄4e poèet tìchto prùtahù vzhledem pokraèování k celkovému poètu vyøizovaných vìcí a také délka prùtahù v jednotlivých vìcech jsou znakem záva3⁄4nosti pøípadného disciplinárního deliktu (pùjde-li o jednání soudcem zavinìné). Samotné prùtahy v konkrétní vìci pak naopak není mo3⁄4no pova3⁄4ovat za dílèí komponentu jakéhosi slo3⁄4eného skutku spoèívajícího v sumì konkrétních vìcí, v nich3⁄4 jsou zji1tìny prùtahy, pøi zohlednìní délky tìchto prùtahù. Ji3⁄4 vùbec pak skutkem není prùtah v jednotlivé vìci (pak by nutnì platilo, 3⁄4e kolik vìcí s prùtahy, tolik skutkù).
 [30] Výhodou vý1e popsaného pojetí skutku v právním smyslu je jednoznaènost jeho vymezení. V urèitém èasovém intervalu lze povinnost soudce podle § 79 odst. 1 vìty druhé zákona o soudech a soudcích poru1it pouze jednou. Z toho té3⁄4 plyne, 3⁄4e jen jednou za ni lze soudce postihnout. Mno3⁄4ství a délka prùtahù v konkrétních spisech jsou v tomto smyslu jen parametrem záva3⁄4nosti jednání v rozporu s objektivním právem. Postih mù3⁄4e mít podobu výtky, dosahuje-li intenzita pochybení soudce nízké úrovnì charakterizované podrobnìji v § 88a zákona o soudech a soudcích (zde musí být splnìn znak, 3⁄4e jde o drobné nedostatky v práci nebo drobné poklesky v chování, a souèasnì musí být výtka postaèující). Pøesahuje-li pochybení soudce tuto úroveò, je na místì jej postihnout v kárném øízení. Pokud v1ak ji3⁄4 jednou za urèité období soudce byl za poru1ení povinnosti rozhodovat v pøimìøených lhùtách bez prùtahù posti3⁄4en, a» ji3⁄4 výtkou nebo v kárném øízení, nemù3⁄4e být posti3⁄4en za toté3⁄4 období znovu a posti3⁄4en mù3⁄4e být za poru1ení uvedené povinnosti pouze v období jiném (navazujícím èi pøedcházejícím).
 [31] ©estnáctý senát má za to, 3⁄4e vý1e uvedený výklad velmi dobøe umo3⁄4òuje pøesnì charakterizovat konkrétní, jedineèný skutek urèitého soudce a stejnì tak umo3⁄4òuje velmi pøesnì individualizovat sankci. Popis konkrétních kontur skutku nepochybnì musí vycházet z toho, jak se projevil ve vnìj1ím svìtì, a zde bude mít popis povahy a rozsahu neèinnosti soudce v konkrétních vìcech (zachycených ve spisech tìchto vìcí) a z toho vzcházejících pøípadných následkù pro úèastníky øízení v tìchto vìcech èi jiné osoby jistì klíèovou roli. Podstatné v1ak pro hodnocení záva3⁄4nosti skutku bude právì porovnání toho, co se stalo, s tím, co se stát mìlo-jinak øeèeno urèení míry celkové odchylky skuteèného chování soudce ve sledovaném období od chování právem vy3⁄4adovaného. Ten, kdo má posuzovat soulad jednání soudce se zákonem, tedy zda soudce ve sledovaném období rozhodoval v pøimìøených lhùtách bez prùtahù, si musí nejprve uèinit celkový obraz o tom, co v1e ve sledovaném období mìl soudce takøíkajíc na bedrech (kolik vìcí, jak obtí3⁄4ných, v jaké struktuøe z hlediska nejrùznìj1ích relevantních vlastností tìchto vìcí, napø. vìci pøednostní versus vìci nepøednostní, vìci striktnì lhùtované versus vìci konkrétnì nelhùtované aj.). Na základì toho si pak musí uèinit úsudek, jak mìl soudce, chtìl-li se chovat v souladu se svou povinností rozhodovat v pøimìøených lhùtách bez prùtahù, za daného konkrétního zatí3⁄4ení správnì postupovat. Koneènì tøetím krokem má být porovnání skuteènosti (toho, jak se soudce skuteènì choval) se stavem právem vy3⁄4adovaným (otázku zavinìní, která by byla dal1ím krokem zkoumání, pro tyto úèely není tøeba detailnì rozebírat).
 [32] K tomu, aby si pøíslu1ný orgán mohl o jednání soudce uèinit úsudek, potøebuje mít dostateènì komplexní informace, tedy informace o ve1keré jeho rozhodovací èinnosti. Podle 1estnáctého senátu tedy není mo3⁄4né kouskovat èinnost soudce podle jednotlivých spisù (vìcí) a postihovat jej selektivnì (typicky výtkou) jen za prùtahy, které vznikly v urèitých spisech (vìcech), o nich3⁄4 se pøíslu1ný orgán nìjak dozvìdìl nebo které jej z nìjakého dùvodu zaèaly zajímat (tøeba proto, 3⁄4e si na pomalé vyøizování vìci stì3⁄4oval konkrétní úèastník øízení). Postih v takovémto pøípadì je toti3⁄4 èinìn za zcela zásadního nedostatku informací u pøíslu1ného orgánu -ten sice ví, 3⁄4e konkrétní vìc, u ní3⁄4 to vy1lo najevo, byla vyøizována pomalu, av1ak neví obvykle, zda pøíèinou toho nebyla naléhavìj1í potøeba zamìøit soudcovu pozornost na jiné jeho vìci.
 [33] Podle § 17 odst. 1 s. ø. s., (d)ospìl-li senát Nejvy11ího správního soudu pøi svém rozhodování k právnímu názoru, který je odli1ný od právního názoru ji3⁄4 vyjádøeného v rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu, postoupí vìc k rozhodnutí roz1íøenému senátu. Pøi postoupení svùj odli1ný právní názor zdùvodní.
 [34] Jak vý1e popsáno, dospìl 1estnáctý senát Nejvy11ího správního soudu pøi posuzování právní otázky, co je skutkem v pøípadì, 3⁄4e soudce v urèitém èasovém intervalu pracuje pomaleji (pøípadnì ménì èi ménì efektivnì), ne3⁄4 jak by bylo potøeba k tomu, aby bez prùtahù vyøizoval ve1kerou agendu, kterou je podle rozvrhu práce pøíslu1ný vyøizovat, k odli1nému právnímu názoru, ne3⁄4 byl zaujat ve vìci sp. zn. 11 Kseo 4/2009. I kdyby nakrásnì 1estnáctý senát chtìl právní názor vyjádøený v této vìci následovat, dostal by se do rozporu s právním názorem vyjádøeným ve vìci sp. zn. 13 Kse 22/2009. Podle svého pøesvìdèení, jeho3⁄4 dùvody byly rozebrány sub II. 3., si 1estnáctý senát mezi vý1e popsanými výkladovými alternativami nemù3⁄4e sám vybrat a k jedné z nich se pøiklonit (pøípadnì rozhodnou právní otázku posoudit i nìjakým jiným, tøetím zpùsobem), nýbr3⁄4 musí vìc pøedlo3⁄4it roz1íøenému senátu.
 [35] Proto tedy 1estnáctý senát podle § 17 odst. 1 s. ø. s. vìc pøedkládá roz1íøenému senátu.
 Roz1íøený senát by mìl ve vìci rozhodovat ve slo3⁄4ení podle § 16 odst. 3 písm. b) s. ø. s., tedy: Josef Baxa, Jana Brothánková, Filip Dienstbier, Zdenìk Kühn, Lenka Matyá1ová, Michal Mazanec, Barbara Poøízková, Ale1 Roztoèil a Karel ©imka. Úèastníci mohou namítnout podjatost tìchto soudcù (§ 8 odst. 1 s. ø. s.) do jednoho týdne od doruèení tohoto usnesení.
 V té3⁄4e lhùtì mohou úèastníci podat svá vyjádøení k právní otázce pøedkládané roz1íøenému senátu.
 JUDr. Karel ©imka pøedseda kárného senátu