type: wikipedia

text:
Paul Joseph Goebbels (29. lokakuuta 1897 Rheydt – 1. toukokuuta 1945 Berliini) oli eräs kansallissosialistisen Saksan vaikutusvaltaisimmista poliitikoista. Lukuisten korkeiden puoluevirkojen ohella hän toimi Adolf Hitlerin valta-aikana hallituksen kansanvalistus- ja propagandaministerinä. Goebbels tunnettiin loistavasta puhetaidostaan. Toisen maailmansodan päättyessä Saksan tappioon Goebbels teki vaimonsa kanssa itsemurhan heidän surmattuaan sitä ennen lapsensa.
 Lapsuus ja nuoruus
 Goebbels syntyi Rheydtissä Reininmaalla syvästi roomalaiskatoliseen perheeseen. Hänen isänsä oli työläinen ja myöhemmin kirjanpitäjä Friedrich Goebbels, äiti Katharina (o.s. Oldenhausen) työskenteli palvelijattarena. Nelivuotiaana Goebbels sairastui luuydintulehdukseen, joka aiheutti hänelle kampurajalan, minkä vuoksi hän ontui lopun ikänsä. Lisäksi hän oli sangen lyhytkasvuinen (163 cm), mikä yhdessä ontumisen kanssa johti koulukiusaamiseen ja huonoon itsetuntoon. Goebbelsista tuli hyvin kunnianhimoinen, ja hän pyrki kompensoimaan ruumiilliset puutteensa älyllään ja oppineisuudellaan. Vuonna 1917 hän valmistui ylioppilaaksi koulunsa parhailla arvosanoilla.
 Goebbels halusi liittyä Saksan armeijaan ja palvella ensimmäisessä maailmansodassa, mutta kampurajalkansa takia hänet katsottiin palvelukseen kelpaamattomaksi. Goebbels, joka oli opiskellut jesuiitta-koulussa, halusi katoliseksi papiksi. Hän aloitti kuitenkin kirjallisuuden ja filosofian opinnot Bonnissa ja jatkoi niitä myöhemmin Würzburgissa, Freiburgissa ja Heidelbergissa, muiden muassa suuresti kunnioittamansa juutalaisen kirjallisuudentutkijan, professori Friedrich Gundolfin johdolla. Vuonna 1921 hän väitteli filosofian tohtoriksi kirjallisuustieteestä Heidelbergin yliopistossa juutalaisen professori von Waldbergin johdolla. Opiskeluaikoinaan Goebbels kuului useisiin katolisiin opiskelijajärjestöihin.
 Sodan jälkeinen radikalisoituminen
 Saksan antautuminen ensimmäisen maailmansodan lopussa oli Goebbelsille kriisi. Tähän kansalliseen murhenäytelmään yhdistyivät myös henkilökohtaiset vastoinkäymiset. Goebbelsin kirjoituksia ei suostuttu julkaisemaan lehdissä ja kustantamoissa. Vasta valmistunut tohtori tunsi olevansa tyhjän päällä. Goebbels tutustui useisiin poliittisiin ääriliikkeisiin sekä oikealla että vasemmalla laidalla. Goebbelsille syntyi näkemys, jonka mukaan demokraattisella parlamentaarisella hallinnolla ei Saksassa ole mahdollisuuksia. Hän toivoi yhteiskunnan mullistumista ja uuden yhteiskuntajärjestyksen syntymistä.
 Vuonna 1920 Goebbels joutui taloudellisiin vaikeuksiin, lisäksi hänen ystävättärensä Anka Stalherm jätti hänet. Tämä johti Goebbelsin ajatusten radikalisoitumiseen ja nosti vastustusta rahoitusmaailmaa kohtaan etenkin kun Goebbels menetti 1923 vain yhdeksän kuukautta aikaisemmin saamansa viran pörssimeklarina. Goebbels omaksui väitteet joiden mukaan juutalaiset johtivat hänen pahana pitämäänsä rahamaailmaa.
 Tuohon aikaan Goebbels kirjoitti joitakin näytelmiä sekä romaanin Michael. Ein deutsches Schicksal in Tagebuchblättern (). Teokselle ei kuitenkaan löytänyt kustantajaa ja se julkaistiin vasta 1929 kansallissosialisteja lähellä olevassa Franz-Eher-Verlagissa.
 Varhaiset vuodet kansallissosialistisessa puolueessa
 Goebbels oli liittynyt kansallissosialistiseen puolueeseen jo vuonna 1922 kuultuaan Adolf Hitlerin puhuvan. Hitler vaikuttui Goebbelsin oppineisuudesta ja puhujanlahjoista, ja lähetti hänet tekemään vaali- ja propagandatyötä Reininmaalla ja Westfalenissa. Goebbelsista tuli Gregor Strasserin yksityissihteeri.
 Hitler tunsi Goebbelsin ja arvosti tämän puhetaitoja. Hän halusi voittaa tämän takaisin Strasserin veljesten puolelta omalle puolelleen. N.k. Bambergin puoluepäivän aikana 14. helmikuuta 1926, jolloin Strasserin veljesten vaikutusvalta puolueessa murrettiin, Hitler onnistuikin tässä. Hän näytti Goebbelsille otteita Mein Kampfista, jotka käsittelivät propagandaa ja puoluejärjestöä, ja sai Goebbelsin vakuuttuneeksi. Lisäksi Hitler kutsui Goebbelsin puhumaan puolueen ”vanhoille taistelijoille” Münchenin Bürgerbräukelleriin, joka oli oluttupavallankaappauksen keskuspaikka ja puolueessa kulttimaineen saanut keskuspaikka. Puolueen veteraanit ottivat Goebbelsin vastaan haltioituneesti, ja Goebbels puolestaan tuli vakuuttuneeksi Hitlerin johtoasemasta. Tästä lähtien hän pysyi Hitlerille horjumatta uskollisena aina tämän kuolemaan asti.
 Nousu puoluehierarkiassa
 Hitler nimitti Goebbelsin kansallissosialistisen puolueen Berlin-Brandenburgin piirijohtajaksi, Gauleiteriksi. Teollisuuskaupunki Berliini oli kommunistien ja sosiaalidemokraattien valta-aluetta, jossa kansallissosialisteilla ei katsottu olevan mahdollisuuksia. Puolueen paikallisosasto oli heikko ja keskinäisten riitojen repimä. Goebbels ymmärsi, että kannatuksen ja jäsenmäärän lisääminen olisi mahdollista käymällä suoraan kommunisteja vastaan. Hän järjesti mielenosoitusmarsseja ja puhetilaisuuksia kommunistien hallitsemissa kaupunginosissa. Kokoukset johtivat usein verisiin välienselvittelyihin natsien Sturmabteilungin ja kommunistien Rotkämpferbundin kanssa. Taisteluita käytiin sekä kokoushuoneistojen että katujen herruudesta. Goebbelsin puheenlahjoillaan esittämä, vasemmistolaisesti painotettu sanoma sai vastakaikua monien työläisten keskuudessa. Kun Berliinin poliisipäällikkö halusi kieltää puolueen toiminnan väkivaltaisuuksiin vedoten, Goebbels esitti itsensä ja puolueensa vääryyttä kärsineinä uhreina. Katumellakoissa kuolleita SA-miehiä Goebbels kunnioitti puolueen ”veritodistajina”.
 Heinäkuussa 1927 Goebbels perusti uuden puoluelehden nimeltään Der Angriff (). Lehti oli muodoltaan työväenlehti. Se tuomitsi kapitalistien ja ennen kaikkea juutalaisten ”riiston” ja esitteli ajatuksia ”kansallissosialismista”. Samalla se tuomitsi ja panetteli natsipuolueen poliittisia vastustajia. Lehdestä tuli Goebbelsin äänitorvi; hän kirjoitti jokaisen numeroon pääkirjoituksen.
 NSDAP:n valtakunnanpropagandajohtaja
 27. huhtikuuta 1930 Hitler nimitti Goebbelsin puolueen valtakunnanpropagandajohtajaksi. Goebbels, joka nyt siis johti puolueen tiedotus- ja propagandatoimintaa valtakunnallisesti, pani erityisesti painoa suurien ja vaikuttavien yleisötapahtumien järjestämiseen. Goebbelsin erityinen taidonnäyte olivat vuosittaiset, Nürnbergissä järjestetyt valtakunnan puoluepäivät. Goebbels organisoi puolueessa puhujakouluja, joissa eritasoiset puoluejohtajat saivat opastusta ja ohjausta propagandapuheiden pitämisessä. Goebbelsin antamat ohjeet olivat hyvin pikkutarkkoja, ja hän myös tarkkaili, että niitä noudatettiin.
 Uudessa asemassaan Goebbels johti kansallissosialistien vaalikampanjoita. Hänen tulikasteensa olivat valtiopäivävaalit 14. syyskuuta 1930. Goebbels organisoi koko puolueen vaalityöhön ja julisti, että puolueen tavoitteena on saada 40 paikkaa valtiopäiville – puolueella oli tuolloin valtiopäivillä 12 edustajaa. Goebbels järjesti yli 6 000 vaalitilaisuutta, joissa esiintyivät puolueen johtavat henkilöt ja hänen itsensä kouluttamat puhujat. Lukemattomia vaalimainoksia levitettiin kautta maan. Tuloksena oli, että kansallissosialistit saivat vaaleissa 18 prosenttia äänistä ja 107 edustajapaikkaa. Samalla Goebbelsin henkilökohtainen vaikutusvalta natsipuolueessa kasvoi.
 Valtakunnankansleri Heinrich Brüningin politiikka, joka pyrki suitsemaan ääriliikkeitä, toi itse asiassa NSDAP:lle lisää kannattajia. Goebbels lupasi puheissaan kaikille kaikkea, samanaikaisesti esimerkiksi talonomistajille kasvavia vuokratuloja ja vuokralaisille alempia vuokria.
 Joulukuussa 1931 Joseph Goebbels solmi avioliiton Magda Friedländerin kanssa. Magda ja Joseph Goebbelsille syntyi avioliiton aikana kuusi lasta.
 Goebbels ylipuhui Hitlerin asettumaan vuoden 1932 valtakunnanpresidentinvaaleissa istuvaa valtakunnanpresidenttiä, marsalkka Paul von Hindenburgia vastaan. Hän asetti puolueen koko propagandakoneiston Hitlerin kampanjan taakse. Goebbels itse esiintyi päivittäin useissa vaalitilaisuuksissa. Hitler ei voittanut vaaleissa, mutta sai huomattavan kannatuksen von Hindenburgia vastaan.
 31. heinäkuuta 1932 kansallissosialistit saavuttivat uuden vaalimenestyksen. Puolue sai valtiopäivävaaleissa 230 edustajaa valtiopäiville. Tämän jälkeen puolue kärsi kuitenkin tappioita useissa paikallisvaaleissa, ja seuraavissa valtiopäivävaaleissa 6. marraskuuta 1932 puolueen edustajamäärä putosi 196:een. Lisäksi puolueen vaalikassat alkoivat ehtyä. Goebbels näki puolueen valtaannousun olevan vaarassa. Hän kiinnitti puolueen koko propagandakoneiston pienessä ja melko merkityksettömässä Lippe-Detmoldin osavaltiossa pidettyihin osavaltiovaaleihin. Panostus kannatti, puolue voitti osavaltiovaalit. Tämä katkaisi puolueen tappioputken ja toi sille runsaasti julkisuutta.
 30. tammikuuta 1933 valtakunnanpresidentti Paul von Hindenburg nimitti Adolf Hitlerin valtakunnankansleriksi. Kansallissosialistit olivat saavuttaneet tavoitteensa, vallan Saksassa.
 Hitlerin hallituksen propagandaministeri
 13. maaliskuuta 1933 Adolf Hitler kutsui Goebbelsin hallitukseensa valtakunnan kansanvalistus- ja propagandaministeriksi – virka, jota hän tuli hoitamaan aina Hitlerin kuolemaan saakka. Goebbelsin ministeriön tehtävänä oli valvoa ja kehittää Saksan kulttuurielämää puolueen haluamaan suuntaan. Kirjallisuus, lehdistö, teatteri, radio, esittävä taide, kuvataiteet ja elokuvat olivat tästä lähin kaikki Goebbelsin ja hänen ministeriönsä kontrollin alaisia. Lehdistöä varten oli tosin myös erillinen valtakunnan lehdistöjohtaja, joten Goebbels valvoi lehdistöä vain epäsuorasti. Lisäksi päivittäiset valtakunnan lehdistökatsaukset, joissa kotimaisia ja ulkomaisia lehtimiehiä informoitiin Saksan tapahtumista, olivat ministeriön alaisia. Myös vaalien järjestäminen kuului Goebbelsin ministeriön toimialaan.
 Valtakunnankansleri Franz von Papen oli kansallistanut Saksan yleisradion vuonna 1932 voidakseen paremmin valvoa sen toimintaa, mutta hänen aikanaan kontrolli oli vielä ollut sangen hienovaraista. Goebbelsin johdolla Saksan yleisradiosta tuli hallituksen uskollinen äänitorvi. Propagandan perillemenoa varten puolue tarvitsi markkinoille myös riittävän halvan radiovastaanottimen. Volksempfänger-radion () valmistus aloitettiin vuonna 1933. DKE38 (Deutscher Kleinempfänger 1938, edullisin kansanradiomalli) oli saatavissa 36 Reichsmarkin hintaan, joten se oli käytännössä jokaisen talouden ulottuvilla. Kansan suussa laite sai pilkkanimen ”Goebbelsin kita”.
 Myös elokuvataide muodostui Goebbelsin johdolla tärkeäksi propagandavälineeksi. Kolme neljäsosaa natsi-Saksassa tuotetuista elokuvista oli tosin harmittomia komedioita ja viihde-elokuvia, mutta Goebbelsin ministeriö tuotti myös selkeitä propagandaelokuvia, kuten juutalaisia halventavat Vallanhimo (Jud Süß, Goebbels osallistui henkilökohtaisesti elokuvan leikkaamiseen) ja Der Ewige Jude (Ikuinen juutalainen) tai eutanasiaa puolustava Minä syytän (Ich klage an). Saksassa ei elokuvia saanut ohjata tai esittää ilman valtakunnan propagandaministeriön lupaa.
 1937 Goebbelsin onnistui painostaa Alfred Hugenberg myymään valtiolle erään Saksan suurimmista elokuvayhtiöistä, Universum-Film AG:n eli Ufan. Täten valtio pystyi vielä entistäkin paremmin valvomaan elokuvien valmistamista. Toisin kuin Hermann Göring, Goebbels ei kuitenkaan käyttänyt asemaansa hyväkseen noustakseen erilaisten yhtiöiden hallituksiin ja hallintoneuvostoihin.
 Valvoakseen tehokkaammin Saksan kulttuurielämää Goebbels perusti valtakunnankulttuurikamarin (Reichskulturkammer). Kulttuurikamari, jossa oli osastot kirjallisuudelle, esittävälle taiteelle, teatterille sekä maalaus- ja kuvanveistotaiteelle, sääteli paitsi kulttuuripolitiikkaan, myös pääsyä taiteilijan ammattiin. Niinpä esimerkiksi kirjoja ei saanut painaa ilman kulttuurikamarin hyväksyntää. Useat juutalaiset taiteilijat joutuivat kulttuurikamarin ansiosta esitys- ja julkaisukieltoon. Goebbels takavarikoi lukuisten juutalaisten ja modernistien töitä. Hän myös organisoi kuuluisan Rappiotaiteen näyttelyn (Entartete Kunst).
 Kristalliyön juutalaisvaino 9.–10. marraskuuta 1938 syntyi Goebbelsin aloitteesta, tosin Hitler oli hyväksynyt suunnitelman. Aloitteellaan Goebbels halusi luultavasti parantaa mainettaan, jota hänen suhteensa Baarovaan oli heikentänyt. 9. marraskuuta 1938 SA-joukot ja puolueen ”vanhat taistelijat” kokoontuivat joka puolella Saksaa muistelemaan vuoden 1923 oluttupavallankaappausyritystä. Päätilaisuus oli vallankaappausyrityksen keskuspaikassa, Münchenin Bürgerbräukellerissä. Goebbels piti tilaisuudessa raivokkaan puheen, jossa hän viittasi juutalaisen Herschel Grynszpanin kahta päivää aikaisemmin Pariisissa tekemään murhaan. Gryszpan oli surmannut Saksan lähetystöattašean Ernst vom Rathin. Goebbels viittasi aikaisempiin vainoihin Magdeburg-Anhaltissa ja Kurhessenissä ja antoi ymmärtää, ettei puolue vastustaisi, mikäli ”kansan oikeutettu viha” purkautuisi juutalaisia vastaan. Läsnä olevat, jo alkoholin vaikutuksen alla olleet SA-miehet, ymmärsivät Goebbelsin sanoman ja organisoivat vielä samana yönä maanlaajuisen vainon aallon.
 Aviokriisi ja muut naissuhteet
 Elokuussa 1938 Goebbelsin avioliitto Magda Goebbelsin kanssa joutui vaakalaudalle. Goebbelsillä oli ollut avioliittonsa aikana lukuisia avioliiton ulkopuolisia suhteita, ja nyt hän ilmoitti harkitsevansa avioeroa ja uutta liittoa tšekkiläisen näyttelijätär Lída Baarován kanssa. Hitlerin henkilökohtainen väliintulo esti suunnitelman toteuttamisen. Hitlerin mielestä valtakunnanministerin avioliitto ”alempaan rotuun” kuuluvan slaavilaisen kanssa ei tullut kysymykseenkään. Goebbelsien monilapsinen perhe edusti Hitlerille kansallissosialistista perheideaalia parhaimmillaan, ja rouva Goebbels esiintyi usein naimattoman Hitlerin rinnalla vastaanotoilla ja juhlatilaisuuksissa ”valtakunnan ensimmäisenä naisena”.
 Goebbels omisti Berliinin pohjoispuolella suuren Haus am Bogensee -huvilan. Berliinin kaupunki lahjoitti tontin Goebbelsille syntymäpäivälahjaksi vuonna 1936. Goebbels rakennutti tontille kartanon, ja rahoitti rakennustyöt johtamansa elokuvatuotantoyhtiön varoista. Goebbels piti huvilaa "pakopaikkanaan maaseudulla", jonne hän toi lukuisia rakastajattariaan.
 Toinen maailmansota
 Vuonna 1939 alkanut toinen maailmansota ei suinkaan ollut Goebbelsin mieleen. Hän tiesi, että Saksan kansan suuri enemmistö ei halua sotaa, sitä paitsi hän pelkäsi tappiota. Kaikesta huolimatta hän kuitenkin omisti kaiken kykynsä ja tarmonsa sotapropagandan laatimiseen, auttaakseen Saksan kansan ja Johtajansa ”lopulliseen voittoon”.
 Välittömästi sodan alettua Goebbels julkaisi asetuksen, jonka mukaan ulkomaalaisten radiolähetysten kuunteleminen oli rangaistavaa; jopa valtakunnan ministerit tarvitsivat tähän erikoisluvan. Samaten oli rangaistavaa levittää uutisia, jotka ”olivat omiaan heikentämään Saksan kansan puolustustahtoa”. Näistä rikoksista tuomittiin kuritushuoneeseen tai erikoisen vakavissa tapauksissa kuolemaan. Näiden määräysten perusteena oli Saksan kansan moraalin ja puolustustahdon säilyttäminen.
 Vuonna 1940 Goebbels perusti uuden viikkolehden, Das Reichin (”Valtakunta”). Lehden tarkoituksena oli Saksan sotaponnistusten henkinen tukeminen. Lehden pääkirjoituksissa samoin kuin radiopuheissa ja yleisötilaisuuksissa Goebbels puhui ja kirjoitti väsymättä pitääkseen yllä Saksan kansan taistelutahtoa ja sen uskoa lopulliseen voittoon. Saksan kansan oli hänen mukaansa mahdotonta hävitä tätä maailmanhistoriallisesti ainutlaatuista taistelua, koska se oli rodullisesti, taloudellisesti, sotilaallisesti ja kulttuurisesti kaikkien muiden kansojen yläpuolella. Samoin Goebbels puhui Hitlerin historiallisesta tehtävästä ja hänen ainutlaatuisesta kutsumuksestaan. Goebbelsin puheet ja kirjoitukset olivat siis kansallissosialistista maailmantulkintaa ja elämänkatsomusta puhtaimmillaan.
 18. helmikuuta 1943 Goebbels piti ehkä elämänsä tärkeimmän ja huomatuimman puheen, Urheilupalatsipuheen (). Saksan 6. armeija oli antautunut vain kolme viikkoa aiemmin Stalingradin taistelussa. Goebbels käski ympäröidä antautumisilmoituksen mustin surunauhoin, ja valtakunnanradio ilmoitti antautumisesta sanoen: ”He kuolivat, jotta Saksa eläisi.” Vaikka propagandakoneisto teki parhaansa esittääkseen, että kyseessä oli tilapäinen takaisku, Goebbels ymmärsi useimpien saksalaisten tulkitsevan antautumisen sodan lopun aluksi. Goebbels päätti lujittaa kansan päättäväisyyttä ja taistelutahtoa kutsumalla koolle suuren mielenosoituksen, joiden osanottajien tuli edustaa Saksan kansan eri väestö- ja ikäryhmiä eli toisin sanoen Saksan kansaa pienoiskoossa. 18. helmikuuta näin koolle kutsuttu joukko kokoontui Berliinin Urheilupalatsiin mielenosoitukseen, jossa Goebbels julisti ”totaalisen sodan”.
 Puheessaan Goebbels esitti koollekutsutulle joukolle sarjan kysymyksiä, joihin tämä vastasi raivoisin suosionosoituksin ja jaa-huudoin. Kokousväen joukkoon oli sijoitettu etukäteen valmennettuja puolueaktivisteja, jotta väkijoukko varmasti osaisi osoittaa suosiotaan oikeissa kohdin. Goebbels kysyi kokousväeltä, tahtoivatko nämä totaalista sotaa, totaalimpana ja radikaalimpana kuin yksikään aikaisempi sota, joukko vastasi haltioitunein suosionosoituksin ja huudoin. Samoin kansanjoukko ilmaisi haluavansa työskennellä, ”mikäli Johtaja tahtoo”, kaksitoista, neljätoista tai kuusitoista tuntia päivässä, jos tämä on välttämätöntä lopullisen voiton saavuttamiseksi. Samoin mielenosoittajat ilmaisivat halunsa taistella leppymättä kansanvihollisia ja ”pesänlikaajia” vastaan. Kokoussalin seinää kiersi valtava iskulause: ”Totaalinen sota, lyhyin sota”.
 Mielenosoitus ja Goebbelsin puhe välitettiin luonnollisesti suorana valtakunnan radioverkossa, ja seuraavina päivinä lehdet julkaisivat puheen. Goebbelsin mukaan mielenosoitus osoitti, että Saksan kansa kokonaisuutena haluaa totaalista sotaa. Hänestä mielenilmaus oli yhtä sitova kuin kansanäänestys tai valtiopäivien päätös.
 Tuli kuitenkin kestämään vielä vuoden ja viisi kuukautta, ennen kuin Hitler muodollisesti antoi käskyn aloittaa ”totaalisen sodan”. 20. heinäkuuta 1944, samana päivänä kun Hitleriä vastaan oli tehty epäonnistunut murhayritys, hän valtuutti valtakunnanjohtaja Martin Bormannin valmistelemaan totaaliseen sodankäyntiin tarvittavia asetuksia. 25. heinäkuuta 1944 Hermann Göring valtuutettiin ”muuttamaan koko julkinen elämä kaikissa suhteissa totaalisen sodankäynnin vaatimuksia vastaavaksi”. Tässä vaiheessa myös Goebbels sai nimityksen ”totaalisen sodankäynnin päävaltuutetuksi”. Maailmansota oli tällöin kuitenkin jo kääntynyt Saksalle niin epäsuotuisaksi, ettei tällä ollut merkittävää vaikutusta sodan kulkuun.
 Viimeiset vaiheet
 Sodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1945 Goebbels johti Berliinin Gauleiterin ominaisuudessa kaupungin siviilipuolustusta. Hänellä oli välittömässä komennossaan vanhoista miehistä ja pojista kootut Volkssturm-joukot, jotka Goebbels joukkojen huonosta varustuksesta ja olemattomasta koulutuksesta huolimatta lähetti rintamalle taisteluun kaupunkiin ryntääviä puna-armeijan eliittijoukkoja vastaan. Kun kaupungin luhistuminen alkoi olla enää päivien kysymys, Goebbelsin vaimo Magda ja pariskunnan kuusi lasta muuttivat Valtakunnankanslian alle rakennettuun Führerbunkeriin, jossa Hitler piti päämajaansa.
 21. huhtikuuta Goebbels puhui viimeisen kerran Saksan kansalle, ennen kaikkea berliiniläisille, radiossa. Hän vakuutti pysyvänsä kaupungissa yhdessä perheensä kanssa ja puolustavansa sitä viimeiseen asti ”mongolilaumoja ja bolševistista vihollista vastaan”. 29. huhtikuuta 1945 Goebbels toimi Hitlerin avioliiton toisena todistajana, kun Hitler solmi avioliiton pitkäaikaisen rakastajattarensa Eva Braunin kanssa. Seuraavana yönä Goebbels todisti oikeaksi Hitlerin testamentin, jossa tämä määräsi Goebbelsin seuraajakseen valtakunnankansleriksi. Testamentissaan Hitler osoittaa tietävänsä Goebbelsin aikomuksen kuolla Berliinissä, mutta hän vaatii Goebbelsia ”unohtamaan itsensä” ja uhraamaan elämänsä Saksan kansan palvelemiseen siinä asemassa, johon tämä parhaiten sopi. Goebbels ei kuitenkaan ollut enää taivuteltavissa. Kello 5.30 hän saneli Hitlerin testamenttiin ”lisäyksen”, jossa hän kertoi olevansa ensimmäistä kertaa pakotettu kieltäytymään kategorisesti Johtajan käskyn tottelemisesta. Hän vakuutti lopullisen päätöksensä olevan, että hänen elämänsä päättyy Berliinissä, ja että hänen vaimonsa seuraisi häntä kuolemaan.
 Vaikka Goebbels olikin ilmaissut halunsa seurata Johtajaansa kuolemaan, hän teki Hitlerin itsemurhan jälkeen yrityksen neuvotella aselepo Berliiniä piirittävien Neuvostoliiton joukkojen kanssa. Neuvostoliitto ei kuitenkaan suostunut keskustelemaan muusta kuin ehdottomasta antautumisesta, jota Goebbels ei hyväksynyt; sitä paitsi Neuvostoliitolla ei ollut selvää käsitystä Goebbelsin todellisista valtuuksista. Hitler oli testamentissaan määrännyt suuramiraali Karl Dönitzin valtakunnanpresidentiksi, eikä antautuminen ollut mahdollista ilman valtakunnanpresidentin hyväksyntää.
 1. toukokuuta 1945 noin kello 1.00 yöllä Goebbels ja hänen vaimonsa Magda Goebbels surmasivat itsensä ja kuusi lastaan (Helga, Hilde, Helmut, Holde, Hedda ja Heide) SS-henkivartijoiden avustuksella. Ensiksi SS-lääkäri Helmut Kunz huumasi perheen lapset, minkä jälkeen Magda Goebbels surmasi heidät murskaamalla syanidikapselin heidän suuhunsa. Muutama tunti tämän jälkeen Goebbelsitkin ottivat syanidia. Jotkut väittävät Goebbelsin ampuneen itsensä ja vaimonsa tai tehtävään valittujen SS-miesten ampuneen heidät, mutta ruumiinavauspöytäkirjojen mukaan kaikki kuolivat syanidimyrkytykseen. Joseph ja Magda Goebbelsin ruumiit poltettiin heidän itsemurhansa jälkeen valtakunnankanslian puutarhassa.
 Goebbelsin asenne juutalaisiin
 Goebbelsin suhteesta juutalaisiin ollaan edelleenkin jossain määrin erimielisiä. Hänen kannanottonsa eivät ole ristiriidattomia. Vaikka jo Goebbelsin varhaisissa päiväkirjamerkinnöissä on yksittäisiä juutalaisvastaisia huomautuksia, on selvää, ettei hän nuoruudessaan ollut mitenkään korostetun juutalaisvastainen. Hänen opettajiensa ja professoriensa joukossa on useita juutalaisia, heidän kanssaan Goebbels tuli hyvin toimeen. Goebbelsin tuttavapiirissä oli myös juutalaisia, eikä hänellä ollut vaikeuksia heidän kanssaan.
 Tultuaan aktiivisesti mukaan kansallissosialistiseen liikkeeseen Goebbels alkoi kuitenkin edustaa julkisuudessa Hitlerin tiukan antisemitististä linjaa. Hän alkoi solvata juutalaisia kansana alempiarvoiseksi ja Saksan kansan viholliseksi. Goebbelsin taitavat puheenlahjat saivat aikaan sen, että hänen hyökkäyksensa juutalaisia kohtaan olivat erityisen purevia ja pisteliäitä. Tutkijat kiistelevät kuitenkin vieläkin siitä, muuttiko Goebbels todellisuudessa suhtautumistaan juutalaisiin, vai alkoiko hän vain edustaa julkisuudessa Hitlerin mielipiteitä, koska niistä oli etua hänen uralleen ja koska hän aavisti karkeassa antisemitismissä oivan propagandavälineen.
 Goebbels oli alusta alkaen selvillä juutalaiskysymyksen lopullisesta ratkaisusta ja sen mittasuhteista. Häntä ja hänen ministeriötään informoitiin Wannseen kokouksen tuloksista, ja valtansa päivinä Goebbels viittasi asiaan puheissaan peitellyin sanoin.
 Yhtä lailla epäselvää kuin Goebbelsin suhtautuminen juutalaisiin on hänen asenteensa Weimarin tasavallan ”etuoikeutettuja” ja ”älymystöä” kohtaan. Propagandassaan Goebbels arvosteli heitä usein karkein sanoin ja teki heistä naurunalaisia, tehdäkseen itsensä ja puolueensa tykö työväestön keskuudessa. Henkilökohtaisesti Goebbelsilla ei kuitenkaan tunnu olleen mitään heitä vastaan. Hän halusi päinvastoin itse kuulua valtakunnan älymystöön ja sen yläluokkaan. Hän pani painoa sille, että hänen avioliittonsa oli ”säädynmukainen”, samoin kuin sille, että häntä puhuteltiin ”herra tohtoriksi”.
 Goebbelsin päiväkirjat
 Joseph Goebbels piti lokakuusta 1923 säännöllisesti päiväkirjaa. Hänen päiväkirjamerkintänsä ovat usein erittäin laajoja ja perusteellisia, saavuttaen usein lähes pikkumaisen pedanttisen tason. Tohtori Elke Fröhlich on julkaissut päiväkirjat kahdessa osassa vuosina 1992 ja 2005. Edition perustana ovat tohtori Fröhlichin Moskovan arkistoista löytämät, kaasulevyillä (mikrofilmin varhainen muoto) säilytetyt päiväkirjatekstit. Käsin kirjoitetut päiväkirjat tunnettiin aikaisemmin vain katkelmina, jotka julkaistiin yhtenä editiona vuonna 1987. Fröhlichin editio sisältää yhteensä 29 nidettä, joihin on koottu 98 % Goebbelsin kirjoittamista ja sanelemista päiväkirjoista. Päiväkirjat ovat eräs tärkeimmistä Goebbelsin elämästä kertovista lähteistä, jotka välittävät hänen henkilökohtaiset tulkintansa maailman tapahtumista.
 Goebbelsin perhe
 Joseph ja Magda Goebbels (entinen Friedländer) vihittiin 19. joulukuuta 1931. He saivat yhteensä kuusi lasta, Helga († 12), Hildegard († 11), Helmut († 9), Holdine († 8), Hedwig († 7) ja Heidrun († 4). Julkisuudessa lapset tunnettiin nimillä Helga, Hilde, Helmut, Holde, Hedda ja Heide. Lapset olivat Adolf Hitlerin suosikkilapsia, jotka saivat puhutella tätä nimellä ”Adi-setä” (”Onkel Adi”). Usein kerrotun tarinan mukaan Goebbelsit antoivat kaikille lapsilleen h-kirjaimella alkavan nimen osoittaakseen kunnioitusta Hitleriä kohtaan. Tällä väitteellä ei kuitenkaan ole todellisuuspohjaa.
 Goebbels pyrki esittämään perheensä julkisuudessa saksalaisena ihanneperheenä. Perhe esiintyi usein julkisuudessa, ja rouva Goebbels esiintyi usein naimattoman Hitlerin rinnalla Saksan ”ensimmäisenä naisena” juhlatilaisuuksissa ja vastaanotoilla.
 Lastensa tietämättä Goebbels antoi kuvata heitä vuonna 1939 elokuvaan, joka puolusti vammaisten lasten surmaamista n.k. eutanasiaohjelmassa. Goebbelsin lapset esittivät terveitä arjalaislapsia ”vastenmielisten” vammaisten lasten vastakohtana. Perhe esiintyi usein myös viikkokatsauksen uutisfilmeissä, yksin vuonna 1942 39 kertaa. Joka kerta oli tarkoituksena esittää saksalaisen porvarisperheen idylliä. Niinpä lapset voitiin nähdä ripustamassa äitinsä kanssa pyykkiä kuivumaan, laulamassa isälleen syntymäpäivälaulua tai vain leikkimässä puutarhassa. Vuoden 1944 loppupuolella Goebbels lähetti Magda-vaimonsa sekä kaksi vanhinta tytärtään kenttäsairaalaan, jossa heidän tarkoituksenaan oli viedä kukkia haavoittuneille, tietysti viikkokatsauksen kameran edessä. Suojatuissa oloissa eläneille lapsille, jotka olivat vasta 12- ja 10-vuotiaita, haavoittuneiden ja silpoutuneiden sotilaiden näkeminen oli šokki. Elokuvakatsaus epäonnistui, ja Goebbels luopui ideasta.
 Huhtikuussa 1945, venäläisten joukkojen edetessä Berliiniin, Goebbels nouti perheensä Hitlerin luo tämän valtakunnankanslian alle rakennuttamaan Führerbunkeriin. Siellä Goebbelsit surmasivat ensin lapsensa ja sitten itsensä valtakunnankanslian puutarhassa 1. toukokuuta 1945.
 Lähteet
 Viitteet
 Kirjallisuutta
 Petra Fohrmann: "Die Kinder des Reichsministers" – Erinnerungen einer Erzieherin an die Familie Goebbels 1943–1945. Fohrmann Verlag, Swisttal. ISBN 3-9810580-1-1
 Elke Fröhlich (Hrsg.): Die Tagebücher von Joseph Goebbels. Teil I, Aufzeichnungen 1923–1941, 14 Bde., K. G. Saur, München, 1997–2005. ISBN 3-598-23730-8
 Elke Fröhlich (Hrsg.): Die Tagebücher von Joseph Goebbels. Teil II, Diktate 1941–1945, 15 Bde., K. G. Saur, München, 1993–1996. ISBN 3-598-21920-2
 Lutz Hachmeister, Michael Kloft (Hrsg.): Das Goebbels-Experiment. DVA, München 2005, ISBN 3-421-05879-2
 Helmut Heiber: Joseph Goebbels. Berlin 1962
 Stefan Lehnberg: Mein Eid. Der fabelhafte Tod des Joseph Goebbels. Theaterstück
 Kai Michel: Vom Poeten zum Demagogen. Die schriftstellerischen Versuche Joseph Goebbels'. Böhlau, Weimar/Köln 1999, ISBN 3-412-15598-5
 Ralf Georg Reuth: Goebbels. Eine Biographie. Neuausgabe. Piper, München 1995, ISBN 3-492-12023-7
 Curt Riess: Goebbels. Dämon der Macht. Biographie. Neuauflage. Universitas Verlag, München 1989, ISBN 3-8004-1211-X (Original: Baden-Baden 1950)
 Joachim C. Fest: Joseph Goebbels oder "Canaille Mensch" in ders.: Das Gesicht des Dritten Reiches. Profile einer totalitären Herrschaft (11. Auflage). Piper, München und Zürich 1993, ISBN 3-492-11842-9, S. 119–139
 Christoph Waldecker: Rheydt 1815–1974. In: Wolfgang Löhr (Hrsg.): Loca Desiderata. Mönchengladbacher Stadtgeschichte. Band 3/1. Rheinland-Verlag, Köln 2003, S. 241–372, ISBN 3-7927-1888-X (Mit einem Kapitel zu Goebbels)
 Dieter Wunderlich: Goebbels und Göring. Eine Doppelbiografie. Regensburg 2002, ISBN 3-7917-1787-1 (Leseproben)
 Siegfried Becker: Ein Nachlaß im Streit. Anmerkungen zu den Prozessen über die Tagebücher von Joseph Goebbels, in: Friedrich P. Kahlenberg (Hg.): Aus der Arbeit der Archive. Beiträge zum Archivwesen, zur Quellenkunde und zur Geschichte. Festschrift für Hans Booms, Boppard a. Rh. 1989, S. 270–286 (ISBN 3-7646-1892-2).
 Hans Günter Hockerts: Die Edition der Goebbels-Tagebücher, in: Horst Möller/Udo Wengst (Hg.): 50 Jahre Institut für Zeitgeschichte. Eine Bilanz, München 1999, S. 249–264 (ISBN 3-486-56460-9).
 Bernd Sösemann: Die Tagesaufzeichnungen des Joseph Goebbels und ihre unzulänglichen Veröffentlichungen, in: Publizistik 37 (1992), S. 213–244.
 Bernd Sösemann: Inszenierungen für die Nachwelt. Editionswissenschaftliche und textkritische Untersuchungen zu Joseph Goebbels' Erinnerungen, diaristischen Notizen und täglichen Diktaten, in: Lothar Gall (Hg.): Neuerscheinungen zur Geschichte des 20. Jahrhunderts. (HZ-Sonderheft 16), München et al. 1992, S. 1–45 (ISBN 3-486-64446-7).
 Iring Fetscher: >>Wollt ihr den totalen Krieg?<< Joseph Goebbels im Berliner Sportpalast 1943. eva – Europäische Verlagsanstalt, Hamburg 1998, ISBN 3-434-50431-1
 Aiheesta muualla
 Goebbelsin kuuluisa 'Totaalinen sota' -puhe Berliinin urheilustadionilla (englanniksi)
 ote Goebbelsin kirjasta "My Part in Germany's Fight"
 Saksalaiset toisen maailmansodan henkilöt
 NSDAP:n poliitikot
 NSDAP:n aluejohtajat
 Saksan valtakunnankanslerit
 Saksan valtakunnanministerit
 Propagandistit
 Sotarikoksista syytetyt
 Itsemurhan tehneet
 Vuonna 1897 syntyneet
 Vuonna 1945 kuolleet
 Seulonnan keskeiset artikkelit
 Propaganda Natsi-Saksassa


text:
Geosoziale Netzwerke sind Formen sozialer Netzwerke, in denen Standortdaten dazu verwendet werden, um zusätzliche soziale Dynamik zu ermöglichen. Von Nutzern freigegebene Standortdaten oder Techniken zur Lokalisierung erlauben es Anbietern solcher Dienste, Nutzern ortsnahe Personen oder Events zu vermitteln und zu empfehlen, die deren Interessen entsprechen.
 Verwendung
 Geosoziale Netzwerke erlauben Nutzern, in Bezug zu ihrem momentanen Standort mit Personen oder Orten zu interagieren. Dienste, die Ortsinformationen bereitstellen (z. B. Namen von Straßen, Gebäuden und Parks), können mit georeferenzierten Informationen (Treffpunkte, Konzerte, Diskotheken oder Restaurantbewertungen) abgeglichen werden, um Nutzer mit einem Ort, Event oder einer ortsnahen Gruppe zu verbinden oder einer Gruppe von Nutzern das Entscheiden über eine gemeinsame Aktivität zu ermöglichen. Einige Applikationen in diesem Bereich erlauben es Nutzern, Standortinformationen sowie Empfehlungen für Veranstaltungsorte zu teilen. Andere Applikationen erlauben es, Landkarten mit Sonderzielen (points of interest) zu bearbeiten, um beispielsweise Reiseberichte zu erstellen.
 Bei Katastrophenszenarios können mit Standortdaten versehene Sofortnachrichten potenzielle Gefahren für die allgemeine Öffentlichkeit, wie z. B. entstehende Epidemien aufdecken.
 Im Management-Bereich lassen sich geosoziale Netzwerke für das Kulturmanagement nutzen, um dieses mit Social-Media-Management zu verbinden.
 Zusätzliche Funktionen
 Alle geosozialen Netzwerke verfügen über spezielle Zusatzfunktionen, die zu einer bloßen Lokalisierung hinzukommen.
 Beispiele dafür sind:
 Ad-hoc-Netzwerke
 Durch das Etablieren von vermaschten Netzwerken kann die Weiterleitung von Sofortnachrichten über zentrale Server vermieden werden, oder ein Weiterleiten von Standortdaten nur über dieses geschlossene Netz erfolgen.
 Foodsourcing
 Foodsourcing ist eine seltene Form des crowdsourcing, bei der Kunden eines Fastfood-Restaurants eigene Menüvorschläge kreieren können.
 Social Mapping
 Das gemeinsame Bearbeiten von Online-Karten soll für bessere Orientierung und Zusammenarbeit sorgen.
 Moodsourcing und Mood-Tracking
 Moodsourcing ist eine weitere Form des crowdsourcing, bei der Nutzer ihren Gefühlszustand mit einem Emoticon öffentlich machen oder ihnen im Falle des computergestützten Mood-Trackings über Stimmprofile bei Telefonaten, Unregelmäßigkeiten in den Bewegungsprofilen, den Umfang und Inhalt von Posts in sozialen Medien eine Stimmung zugeordnet wird, um z. B. Personen unter psychologischer Behandlung jederzeit unterstützen zu können. Es sind aber auch Fälle bekannt, bei denen Kriminelle über Posts in sozialen Netzwerken erkannt, lokalisiert und festgenommen wurden. Dabei spielt die Deutung der Stimmung, die zu einer tatsächlichen Tatdurchführung notwendig ist, eine wesentliche Rolle.
 Mobile Ticketing
 Mit der Verwendung eines Smartphones können Eintritts- und Verkehrstickets online bezogen werden. Neben dem Vorteil der Bequemlichkeit gegenüber dem regulären Erwerb kann durch das Einsparen von Papier die Umwelt geschont werden.
 Social shopping
 Durch Verbindung von Social Commerce und Proximity Marketing sollen Kunden Angebote bekommen, wenn sie sich z. B. in der Nähe eines Restaurants oder eines Geschäfts befinden.
 Mobile Dating
 Das Arrangieren von romantischen oder sexuellen Treffen wird durch Standortdaten erleichtert.
 Crowdsourcing-Wettervorhersage
 In Gegenden mit räumlich stark variierendem Wetter, wie z. B. San Francisco, können mittels crowdsourcing Wettervorhersagen optimiert werden.
 Kritik
 Das Sammeln von Standortdaten und Bewegungsprofilen durch App-Entwickler, Internet-Service-Provider und andere Drittparteien ist sehr wahrscheinlich, daher sollte der jeweilige Nutzer über die zumindest zeitweilige Abschaltung von GPS-Funktionen und anderen Ortungsdiensten nachdenken. Jedoch kann der Nutzer über die nicht abschaltbare Verbindung zum GSM-Netz ebenfalls getrackt werden.
 Siehe auch
 Ortsbestimmung
 Soziales Netzwerk (Internet)
 Verteiltes Soziales Netzwerk
 Geoinformationssystem
 standortbezogene Dienste
 Empfehlungsdienst
 Einzelnachweise
 Netzkultur
 Online-Community
 World Wide Web


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Tähtis õiguslik teade
 |
 52005PC0130
 Ettepanek Nõukogu määrus millega muudetakse määrust (EÜ, Euratom) nr 2728/94 välistegevuse tagatisfondi asutamise kohta /* KOM/2005/0130 lõplik - CNS 2005/0025 */
 [pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |Brüssel 5.4.2005KOM(2005) 130 lõplik2005/0025 (CNS).EttepanekNÕUKOGU MÄÄRUSmillega muudetakse määrust (EÜ, Euratom) nr 2728/94 välistegevuse tagatisfondi asutamise kohta(komisjoni esitatud)SELETUSKIRI1. SISSEJUHATUS / MOTIVATSIOONNõukogu 31. oktoobri 1994. aasta määruse (EU, Euratom) nr 2728/94 (välistegevuse tagatisfondi[1] asutamise kohta; edaspidi „määrus“) muudatuse eesmärk on parandada tagatisfondi (edaspidi „fond“) varustamismehhanismi eeskirju, mis määravad kindlaks, kuidas tuleb fondi varad viia vastavusse fondi soovitud summaga.Kogemus on näidanud, et jõusolevad eeskirjad on sageli viinud fondi ülevarustamisele, mistõttu eelarve kasutamine ei ole olnud optimaalne. Kõnealune probleem on peamiselt tulenenud ebausaldusväärsete näitajate kasutamisest tagatiste andmisel aluseks võetavates prognoosides. Käeoleval ajal kehtivad reeglid põhjustavad aasta jooksul mitmeid ülekandeid fondi ja sealt tagasi, mis tekitab mitte ainult komisjoni talitustele, vaid ka mõlemale eelarvepädevale institutsioonile asjatuid haldusmenetlusi.Kavandatav muudatus vastab tagatisfondi tegevuse üldaruandes (KOM(2003) 604) kindlaks määratud vajadustele.Kõnealune muudatus piirneb fondi varustamismehhanismide muutmisega.2. FONDVälistegevuse fondi loodi määrusega selleks, et ühenduse võlausaldajad saaksid oma raha tagasi mis tahes kohustuste täitmatajätmise korral abisaajate poolt, kellele ühendus on laenu andnud või garanteerinud. Fondi peamine ülesanne on kaitsta ühenduse eelarvet häirete eest, mis tulenevad kohustuste täitmata jätmisest fondi poolt antud laenude või laenutagatiste osas. Fondi varustatakse ühenduse eelarvest ning ta peab pidevalt vastama teatavale protsentosale ehk sihtmäärale (praegu 9%) tagasimaksmata laenude ja laenutagatiste põhisummast, mida fondist kaetakse.Käesolev varustamismehhanism tugineb konkreetsete nõukogu otsuste (makromajanduslik finantsabi), komisjoni otsustes sisalduvate konkreetsete prognooside (Euratomi laenud) või kavandatud laenude allakirjutamise aastaprognoosi (EIP poolt garanteeritud laenuteghingud) eelnevale varustamisele.3. UUS VARUSTAMISMEHHANISM3.1. Uue varustamismehhanismi peamised põhimõttedKavandatav uus mehhanism tugineb tagantjärgsel varustamisel, mis seotakse laekumata laenusummaga ja laenutagatisega, s.t tegeliku netoväljamaksega (s.t väljamakse, millest lahutatakse tagasimaksed ja tühistatud maksed).Seega on uue varustamissüsteemi peamine eelis tema lihtsus ja kindlad eelarvenõuded. Uue mehhanismi kohaselt on kõik eelarvest fondi (fondist eelarvesse) sooritatava ülekande määramiseks vajalikud arvud juba siis täpselt teada, kui algab esialgse eelarveprojekti (EEP) koostamine ning prognoosid (ja prognoosimisel vältimatud vead) ja hilisemad eelarvekorrektiivid ei ole vajalikud.Praeguse praktika vältimiseks, mille puhul fondi sooritatakse aasta jooksul mitmeid ülekandeid ja üksainus ülekanne fondist eelarvesse, sooritatakse uue varustamismehhanismi raames aastas ainult üks ülekanne ühenduse eelarve ja fondi vahel.Selline lihtsustus on soodsam, võrreldes praeguse süsteemiga, mille puhul esinevad arvukad, suhteliselt suured fondi sisse- ja väljamaksed. Näiteks ajavahemikul 2000 – 2004 maksti 13 ülekande raames fondi umbes 894 miljonit eurot (suurim eraldiseisev summa oli 169 miljonit eurot) ja sealt tagasi eelarvesse 5 igaaastase makse teel umbes 1,132 miljonit eurot mille tulemusena olid kõnealusel ajavahemikul netomaksed fondist ühenduse eelarvesse umbes 238 miljonit eurot. Võrrelduna kõnealuse 18 maksega oleks uue süsteemi puhul vaja olnud ainult 5 makset. Vastavalt uue mehhanismi simulatsioonile eeldusel, et see oleks käivitunud 1999. aastal, oleks suurim eraldiseisev makse ühenduse eelarvest fondi olnud umbes 88 miljonit eurot.Eraldiseisev aastamakse arvutatakse välja järgmiselt:1. sihtmäära, praegu 9%, rakendamine laekumata ja tagatud laenudele,2. fondi tegelike varade kindlaksmääramine, sealhulgas teenitud intressid ja fondi väljamaksetest tingitud kahjud,3. vahe ülekandmine a) miinus b) eelarvest fondi (või eelarvesse fondi ülejäägi korral).Kronoloogiliselt leiab varustamine aset järgmiselt:Nõutav tagatissumma arvutatakse välja aasta „n“ alguses, tuginedes aastalõpu laekumata laenusummale ja tagatud laenudele aastal „n-1“. Seda summat küsitakse esialgses eelarveprojektis ning vastav krediit saadakse vastavale eelarvereale aasta „n+1“ alguses. Fondi varade ülejäägi korral, võrreldes fondi sihtsummaga, kantakse vastav eelarvelaekumine aasta „n+1“ esialgsesse eelarveprojekti.See tekitab umbes ühe aasta pikkuse ajalise nihke hetkede vahel, mil selgub aasta lõpuks väljamaksmisele kuuluv summa ning fond varustatakse sellega tegelikult (aasta „n“ jaanuarist kuni aasta „n+1“ jaanuari/veebruarini). Seda ajanihet õigustab andmete täpsus ja paranenud läbipaistvus ning võimalus prognoosida varustamismehhanismi mõju eelarvele. Seda ei tule käsitleda fondi alarahastamisena. Tegelikult võib maksmisele kuuluvaid summasid, niipea kui nad on kantud järgmise aasta eelarveprojekti, käsitleda teatavas mõttes maksete edasilükkamisena ühenduse eelarvest, mis on samalaadne reaga „hankijatele tasumata arved“ ettevõtete puhul.3.2. Laenukohustuste täitmatajätmisest tingitud suuremate kahjude mõju vähendamine vajaduse korral suurendada makseid fondi - leevendusmehhanismSuuremate maksekohustuste täitmatajätmise korral on ette nähtud leevendusmehhanism, et säilitada fondi põhieesmärk, s.t toimida ühenduse eelarve amortisaatorina.Kahjud, mille põhjustavad laenudega ja laenutagatistega laenudega seotud kohustuste täitmata jätmine aastal „n-1“, toovad üldjuhul kaasa ülekannete suurenemise fondi aastal „n+1“. Fondi ülesanne toimida „padjana“, kaitsmaks eelarvet ootamatutest kuludest tingitud probleemide eest, võib sel juhul ohtu sattuda.See probleem lahendatakse ettepanekus leevendusmehhanismi kasutuselevõtmisega, jaotades maksekohustuste täitmatajätmisest tulenevate suurte kahjude mõju mitmele aastale. Väiksemaid kahjusid on võimalik sulandada eelarvesse ilma probleemideta, leevendusmehhanism käivitub ainult juhul, kui kahjud ületavad teatava summa.Künnisena pakutakse 100 miljonit eurot, tuginedes järgnevale põhjendusele:Vastavalt hinnangutele, mis tuginevad erinevatele stsenaariumidele, mis hõlmavad laenude ja garanteeritud laenude kasvutempo võimalikku suurenemist järgmise finantsperspektiivi raames, ületaks varustamiseks vajalik summa normaaljuhul harva 100 miljonit eurot aastas. Kui sellele tagatisele lisada 100 miljonit eurot, et katta maksekohustuste täitmatajätmisest fondile tekkinud kahjud (maksimaalne kahjusumma, mis neeldub "normaalse" varustusmehhanismi kaudu, ilma leevendusmehhanismi käivitamata) või aktiivsema laenamise perioodil, piirduks maksimaalne aastane ülekanne eelarvest fondi mõistlike eelduste kohaselt suurusjärguga, mis on sarnane 2005. aastal fondile eelarvereservist ette nähtud summaga (223 miljonit eurot).Täiendav argument leevendusmehhanismi kasutuselevõtmise kasuks kahjude küündimisel üle 100 euro piiri seisneb selles, et kõrgeim aastane risk[2] konkreetse riigi puhul on praegu alla 250 miljoni euro, s.t summa, mis tekitaks normaalsele varustamisele lisandudes kõnealusel aastal eelarvele liiga suure pinge. Loomulikult ei saa välistada , et aasta jooksul jäetakse täitmata rohkem kui üks laenukohustus või et aja jooksul summad kogunevad, kui kohustuste täitmatajätmine kestab mitu aastat, mis toetab samuti leevendusmehhanismi loomist.Tuleb märkida, et leevendusmehhanism toimib sõltumatult „normaalsest“ varustamisest, mis toimib ka edaspidi samal kujul. Leevendusperioodi jooksul lahutatakse iga-aastased eelarvelised vahendid, mis on fondiportfelli leevendusmehhanismi raames üle kantud (s.t maksimaalselt 100 miljonit eurot aastas), eelarve poolt kaetavast kogusummast, kui summa on tegelikult kantud fondi (koos „normaalse“ varustamisülekandega), kuni kogu summa on fondi makstud. Selle lahenduse eeliseks on, et ta on täielikult läbipaistev, kajastades, millise osa fondi aasta koguvarustamisest moodustab normaalne varustamine ning millise osa moodustab laenude tagasimaksmine, mis kaetakse eelarvest leevendusmehhanismi raames.Leevendusperioodi pikkus sõltub täitmata kohustustest tingitud ja eelarvest kaetava kahju või kahjude kogusummast. Näiteks 2010. aastal tekkinud 350 miljoni euro suuruse kahju tagasimakse kestaks kuni 2015. aastani (100 miljonit eurot aastatel 2012-2014 ja 50 miljonit eurot 2015. aastal). Leevendusmehhanismi raames eelarvest kaetavaid summasid käsitletakse fondi varadena, s.t need lisatakse fondi varadele „normaalse“ varustamise arvutamisel.Et vältida fondi langemist äärmiselt ebatõenäolise järjestikuste ränkade kahjude korral alla kriitilise piiri (50% sihtmäärast), mil fondil ei ole enam piisavalt vahendeid oma rolli tagamiseks eelarve probleemide amortisaatorina, nähakse ette jätta alles sätte (praeguse artikli 5 lõige 2 oleks tulevikus artikli 5 lõige 3), millele vastavalt komisjon esitab eelarvepädevale institutsioonile aruande erakorraliste meetmete võtmiseks fondi täiendamise otstarbel.3.3. Uue varustusmehhanismi ja raamatupidamisaruande finantsmõjudRaamatupidamisaruandes on kirjas „normaalse“ varustamisega võrduv (= varustamine, katmaks tasumata laenude ja garanteeritud laenude summat pluss kuni 100 miljonit eurot kahjude katteks) kuni umbes 200 miljoni euro suurune summa. See summa on saadud simulatsioonide abil, mis tuginevad varem täheldatud tasumata laenude kasvutempodele ning kohustuste täitmata jätmisest tekitatud kahjudele suurusega kuni 100 miljonit eurot aastas.Nagu on selgitatud eelmises lõigus, lisatakse kohustuste täitmata jätmisest tekitatud suurte kahjude korral, mis on väga ebatõenäoline, leevendusmehhanismi käivitumisel eelarvest fondile „normaalse“ varustamise korral makstavatele summadele „leevendavad“ summad. Varustamismehhanismi ülesehitus kindlustab selle, et ühelgi aastal ei ületa kohustuste täitmata jätmisest tekkinud summad, mida tuleb katta eelarvest lisaks „normaalsele“ tagatisele, kunagi 100 miljonit eurot aastas, mistõttu summat 200 miljonit eurot tavapäraste asjaolude korral ei ületata.Sellegi poolest tuleb märkida, et olulised muudatused laenusummade ja garanteeritud laenude kasvutempos mõjutavad tagatisfondile vajalikke eelarveressursse. Sellise olukorra näitena võib tuua Euroopa Investeerimispanga laenutagatiste suure kasvu 2007-2013 finantsperspektiivis antud uute volituste tulemusena.Kui aasta „n-1“ lõpus tekib soovitud summa suhtes fondi varade ülejääk, nt kõrge tagasimaksete taseme, fondi suure portfellitulu või maksmata kohustuste sissenõudmise tõttu, siis makstakse see summa aasta „n+1“ alguses tuluna spetsiaalsele eelarvereale, samuti nagu varustamine. Erinevalt praegusest varustamismehhanismist, liikmesriike sellisel juhul ei karistata, kuna ülejääk kantakse aasta „n“ esilagsesse eelarveprojekti aasta „n+1“ tuluna.4. ÜLEMINEKUPERIOODEsimesel rakendamise aastal, s.t 1. jaanuari seisuga 2006. aastal tähendab uus varustamismehhanism, et eelarveülekandeid ei tehta (ettemakse korra muutumine tagantjärele makseks). Sellegi poolest, kuna on võimalik, et uued laenuotsused tehakse vahetult 2005. aasta lõpus, tuleb makseid eelarve ja fondi vahel, mida sel juhul saaks halduslike viivituste tõttu sooritada ainult uue varustamismehhanismi esimesel aastal, sooritada veel praegu kehtiva määruse kohaselt.Tuleb ka märkida, et muudatus saab eeravelistel põhjustel loomulikult leida aset ainult aasta alguses. Kui 1. jaanuar 2006 ei ole alguskuupäevana võimalik, peab muudatus jõustuma nõukogu poolt vastu võtmisele järgneva aasta esimesel jaanuaril.5. JÄRELDUSPeamised parendused fondi varustamismehhanismis on:- Eelarvevahendite kasutamise tõhususe paranemine ning ühenduse eelarve ja fondi vaheliste ülekannete arvu vähendamine ühe ülekandeni.- Varustamise tuginemine netoväljamaksete muutustele, suurendades läbipaistvust ja parandades eelarve kavandamise täpsust.2005/0025 (CNS)EttepanekNÕUKOGU MÄÄRUSmillega muudetakse määrust (EÜ, Euratom) nr 2728/94 välistegevuse tagatisfondi asutamise kohtaEUROOPA LIIDU NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 308,võttes arvesse Euroopa Aatomienergiaühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 203,võttes arvesse komisjoni ettepanekut,[3]võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust,[4]võttes arvesse kontrollikoja arvamust,[5]ning arvestades järgmist:(1) Nõukogu määrusega (EÜ, Euratom) nr 2728/94[6] loodud tagatisfondi eelarvevahendite kasutamise tõhusust tuleks parandada ning tagatisfondi eelarve haldamisega seotud asjaajamist tuleks vähendada.(2) Tuleks täiustada tagatisfondi varustamisega seotud eelarvetehingute läbipaistvust ja kavandamist.(3) 2000 – 2006 finantsperspektiivi raames 2006. aastaks kinnitatud reservsumma on 229 miljonit eurot[7] (praegustes hindades) vastavalt 6. mai 1999. aasta institutsioonidevahelise kokkuleppe punktile 15, mis on sõlmitud Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni vahel eelarvedistsipliini kohta ja eelarve menetlemise parandamiseks.[8](4) Kui tagatisfondi varustamiseks loodud reservi ei lülitata 2007–2013 finantsperspektiivi, tuleks tagatisfondi rahastamine tagada Euroopa Liidu üldeelarve kohustuslike kulude kaudu.(5) Tuleb säilitada tagatisfondi peamine ülesanne, mis on kaitsta Euroopa Liidu üldeelarvet fondi poolt kaetud laenukohustuste või laenutagatistega kaasnevate kohustuste täitmatajätmisest tulenevate häirete eest.(6) Seetõttu tuleks määrust (EÜ, Euratom) nr 2728/94 vastavalt muuta.(7) Asutamislepingud ei anna käesoleva määruse vastuvõtmiseks muid volitusi kui need, mis leiduvad EÜ asutamislepingu artiklis 308 ja Euratomi asutamislepingu artiklis 203,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:Artikkel 1Käesolevaga muudetakse määrust (EÜ, Euratom) nr 2728/94 järgmiselt.1. Artikli 2 esimene taane asendatakse järgmisega:“– Euroopa Liidu üldeelarvest artiklite 4 ja 5 kohaselt tehtavast ühest iga-aastasest maksest”;2. Artikli 3 kolmas lõige asendatakse järgmisega:„Mis tahes ülejääk kantakse üheainsa tehinguna Euroopa Liidu “n+1” aasta üldeelarve tulutabeli erirubriiki aasta “ n-1 ” lõpus ilmneva erinevuse alusel soovitud summa ja tagatisfondi netovara väärtuse vahel, mis on arvutatud aasta “n” alguses.”,3. Artikkel 4 asendatakse järgmisega:„Artikkel 4Varustamisek vajalik summa kantakse Euroopa Liidu üldeelarvest üheainsa tehinguna fondi aastal “n+1” aasta “ n-1 ” lõpus ilmneva erinevuse alusel soovitud summa ja tagatisfondi netovara väärtuse vahel, mis on arvutatud aasta “n” alguses.“,4. Artikkel 5 asendatakse järgmisega:„Artikkel 51. Kui rakendatavad tagatised ületavad ühe või mitme laenukohustuse täitmatajätmise tulemusel aastal “n-1” 100 miljonit eurot, siis makstakse summa, mis ületab 100 miljonit eurot, tagasi tagatisfondi aastaste osamaksetena, alates aastast “n+1” ning jätkates maksmist järgnevatel aastatel kuni makse täieliku tasumiseni (leevendusmehhanism). Aastase osamakse suurus on väiksem kui:- 100 miljonit eurot või- maksmisele kuuluva summa jääk vastavalt leevendusmehhanismile.2. Leevendusmehhanismile tuginevad arvutused tehakse eraldiseisvana arvutustest, millele viidatakse artikli 3 kolmandas lõigus ja artiklis 4. Sellegi poolest on nende mõlema tulemuseks üks aastaülekanne. Leevendusmehhanismi raames Euroopa Liidu üldeelarvest makstavaid summasid käsitletakse artiklite 3 ja 4 arvutustes fondi netovarana.3. Kui ühe või mitme lepingulise kohustuse täitmata jätmisest põhjustatud tagatiste rakendamise tulemusel langevad fondi vahendid alla 50 % sihtsummast, esitab komisjon aruande erakorralistest meetmetest, mida võidakse võtta fondi vahendite täiendamiseks.“5. Lisa jäetakse välja.Artikkel 2Käesolev määrus jõustub 1. jaanuaril 2006.Käesolevat määrust ei kohaldata ühenduse käimasoleva laenuvõtmise või laenuandmise või määruse (EÜ, Euratom) nr 2728/94 lisa lõike 1 punktis a ette nähtud finantsasutustele antavate tagatiste suhtes, kui need tehingud või tagatised on algatatud või tagatud 2005. kalendriaasta jooksul.Käesolev määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.Brüssel, [...]Nõukogu nimeleesistujaRAAMATUPIDAMISARUANNE |KUUPÄEV: |1. | EELARVERUBRIIK Rubriik 6 (2006. aasta) ja rubriik 4: EL kui rahvusvaheline partner (alates 2007) | ASSIGNEERINGUD: |2. | NIMETUS: Laenutagatised kolmandatele riikidele |3. | ÕIGUSLIK ALUS: Nõukogu määruse ettepanek, millega muudetakse määrust (EÜ, Euratom) nr 2728/94 välistegevuse tagatisfondi asutamise kohta |4. | EESMÄRGID: Välistegevuse tagatisfondi varustamine |5. | FINANTSTAGAJÄRJED | AASTA n (miljonit eurot) | JÄRGMISED EELARVE-AASTAD (miljonit eurot) |5.0 | KULUD Punkt 01 04 01 14 - maksed tagatisfondi uute tehingute eest | 0 | 200 |5.1 | TULUD Punkt 302 - Välistegevuse tagatisfondi ülejäägi tagasimaksmisest tulenevad omavahendite ülejäägid | p.m. | p.m. |- |5.0.1 | KULUDE EELARVESTUS | 0 | 200 |5.1.1 | KAVANDATUD TULUD | p.m. | p.m. |5.2 | ARVUTAMISMEETOD: Tehingute normaalset varustamist hinnatakse summale 100 miljonit eurot. Sellele lisandub 100 miljonit eurot, katmaks suuremaid kohustuste täitmatajätmisi, mis viivad tagatiste rakendamiseni. |6.0 | KAS PROJEKTI SAAB RAHASTADA JOOKSVA EELARVE ASJAKOHASES PEATÜKIS KIRJENDATUD ASSIGNEERINGUTEST? | EI |6.1 | KAS PROJEKTI SAAB RAHASTADA ASSIGNEERINGUTE ÜMBERPAIGUTAMISEGA JOOKSVA EELARVE PEATÜKKIDE VAHEL? | EI |6.2 | KAS ON VAJA TÄIENDUSEELARVET? | EI |6.3 | KAS ASSIGNEERINGUID ON VAJA KIRJENDADA TULEVASTES EELARVETES? | JAH |MÄRKUSED 2006. aasta Kui ettepanek võetakse vastu enne 31.12.05, on summa null. Vastasel juhul kehtib jõusolev määrus ning seetõttu kehtestatakse tagatisfondi suuruseks 229 miljonit eurot (praegustes hindades). |
 [1] EÜT L 293, 12.11.1994, lk 1. Määrus muudetud määrusega (EÜ, Euratom) nr 1149/1999(EÜT L 139, 2.6.1999, lk 1.) ja määrusega (EÜ, Euratom) nr 2273/2004(EÜT L 396, 31.12.2004, lk 28.).
 [2] Kuna lepinguliste kohustuste täitmatajätmine ei vii tavaliselt laenu kogusumma suurenemisele, siis võib aasta riski määratleda kui aasta tasumata tagasimaksed ja intress.
 [3] ELT C [...], [...], lk [...].
 [4] ELT C [...], [...], lk [...].
 [5] ELT C [...], [...], lk [...].
 [6] EÜT L 293, 12.11.1994, lk 1. Määrust on viimati muudetud määrusega (EÜ, Euratom) nr 2273/2004 (ELT L 396, 31.12.2004, lk 28).
 [7] KOM(2004) 837 lõplik.
 [8] EÜT C 172, 18.6.1999, lk 1.