text:
audit modello organizzativo, modello organizzativo, modelli organizzativi, consulenza 231, audit modelli organizzativi, consulenza modelli 231, consulenza modello 231, consulenza modello organizzativo
 SERVIZI LEGALI - MODELLO ORGANIZZATIVO D.LGS 231
 Il D.lgs 8 giugno 2001 n. 231 ha introdotto per la prima volta nel nostro ordinamento la responsabilità in sede penale degli enti collettivi (società, associazioni, ecc).
 Ciò significa che accanto all’autore materiale-persona fisica del reato viene coinvolto pure il patrimonio degli enti con conseguenze spesso assai pesanti sugli enti stessi (si pensi in via cautelare - interdittiva alla possibilità di interdire l’esercizio dell’attività di impresa, di sospendere o revocare licenze e/o autorizzazioni, di escludere l’’impresa da agevolazioni, finanziamenti, contributi, o alla possibilità di comminare sanzioni pecuniarie da un minimo di € 25.000 ad un massimo di € 1.5000.000).
 La costruzione e l’attuazione concreta dei compliance programs (modelli organizzativi e di controllo) costituisce l’unica vera difesa degli enti.
 Le diverse professionalità operanti all’interno dello Studio consentono di attuare una efficace attività di tutoraggio a favore dell’impresa nella costruzione dei modelli organizzativi e controllo, nella loro attuazione, nella formazione del personale apicale e subordinato, nell’aggiornamento del modello.
 I servizi offerti da ISoplan prevedono:
 Preparazione dei Protocolli del Modello 231 integrato con l’art. 30 D.Lgs. 81/08
 Fase 1 – Analisi generale
 - Discussione illustrativa con il management delle norme applicabili, esame dei principi fondamentali;
 - Analisi della struttura societaria, e dell’organizzazione aziendale della sicurezza del lavoro
 - Esame Sistemi di Gestione volontari certificati
 - Interpretazione e valutazione critica dei dati rilevati nella Risk Analisys
 - Raffronto costante delle modalità operative nell’impresa con le pronunce della
 giurisprudenza per il controllo di conformità nei processi sensibili e nelle aree a rischio
 - Stesura programma di interventi mirati con protocolli e procedure “su misura”
 Fase 4 – Formalizzazione di protocolli per la preparazione del Modello di Organizzazione e Gestione
 D.Lgs. 231/01 integrato con disciplina art. 30 D.Lgs 81/08
 - Discussione critica con Organo di Amministrazione sulla politica che l’impresa sceglie di adottare nella
 prevenzione ai rischi reato
 - Funzionigramma ed Organigramma
 - Procedure rilevanti per la prevenzione dei rischi reato
 - Formazione mirata ai soggetti che operano nelle aree a rischio
 - Organismo di Controllo e Vigilanza
 Fase 5 – Discussione critica della bozza di Modello con l’Organo dirigente, e i soggetti interessati
 - Schema di deliberazione per l’approvazione del Modello
 Fase 6 – Verifica dell’efficienza del Modello rispetto ai criteri di idoneità desunti dall’interpretazione giurisprudenziale
 - Collaborazione con l’Organo Dirigente ed il Management per l’avvio del Modello
 Programma di assistenza continuativa
 ISOplan, essendo uno Studio Tecnico/Legale, è organizzato per fornire un Programma di assistenza continuativa successivamente all’approvazione e alla messa in funzione del Modello, in particolare:
 - Programma per servizi di consulenza ed assistenza strategico-integrativa per l’attuazione
 - e implementazione del Modello nel primo anno
 - Assistenza programmata per l’adeguamento continuo del Modello alle variazioni di rischio reato,
 - innovazioni normative e novità nelle linee interpretative e dispositive della giurisprudenza
 - Programma di consulenza professionale per le esigenze di aggiornamento dell’OdV in merito
 - alla normativa e agli sviluppi della giurisprudenza
 - Programma di informazioni normative e della giurisprudenza con news letter
 - Programma di formazione mirata per i soggetti nell’applicazione e l’implementazione del Modello
 - Altre attività di consulenza ed assistenza “su misura”
 Il Modello di Organizzazione e Gestione è uno strumento essenziale per la prevenzione dei reati contemplati dal D. Lgs. 231/2001 ed è la scelta che può determinare l’esclusione della responsabilità d’impresa.
 La recente sentenza emessa dalla Corte d’Assise di Torino nei confronti della Thyssen Krupp per l’incidente mortale avvenuto il 6 dicembre 2007 alla linea 5 dell’acciaieria, ha messo in evidenza la responsabilità d’impresa nel caso di incidenti sul lavoro.
 Con l’introduzione dell’art. 25-septies, infatti, la responsabilità amministrativa degli enti (società, associazioni, ecc.) ex D.Lgs. 231/2001 è stata estesa alle fattispecie di omicidio colposo e lesioni personali colpose gravi o gravissime commesse in violazione delle norme antinfortunistiche e a tutela dell’igiene e della salute sul lavoro.
 In tale ottica, la Corte di Assise di Torino, oltre a condannare le persone fisiche giudicate responsabili dei reati ascritti, ha applicato alla società sanzioni pecuniarie e interdittive.
 In attesa del deposito delle motivazioni della suddetta sentenza, rammentiamo che - per un tragico incidente sul lavoro avvenuto nel 2008 - altre tre società erano state giudicate responsabili ai sensi del Decreto 231, con applicazione di pesanti sanzioni pecuniarie (v. Tribunale di Trani, sez. Molfetta, 26/10/2009).
 Nei casi citati le società coinvolte non hanno beneficiato della circostanza esimente di cui all’art. 6 D. Lgs. 231/2001, non avendo adottato modelli di organizzazione e gestione idonei a prevenire i reati della specie di quelli verificatisi.
 Sebbene l’adozione di un modello sia facoltativa, infatti, nel caso in cui vengano commessi reati contemplati dal decreto 231, l’assenza (o inadeguatezza) del modello stesso determina automaticamente la responsabilità dell’ente.
 Come sottolineato dalla Suprema Corte, nella responsabilità ex D. Lgs. 231/2001 è del resto “implicata una forma nuova, normativa, di colpevolezza per omissione organizzativa e gestionale” (Cass. Pen., n. 36083/09).
 In materia di salute e sicurezza sul luogo di lavoro, ricordiamo inoltre quanto riportato nell’art. 30 comma 5, del D. Lgs. 81/2008 (c.d. Testo Unico Sicurezza), che individua nelle norme sui sistemi di gestione della salute e sicurezza sul lavorovalidi riferimenti per la costruzione dei modelli:
 “In sede di prima applicazione, i modelli di organizzazione aziendale definiti conformemente alle Linee guida UNI-INAIL per un sistema di gestione della salute e sicurezza sul lavoro (SGSL) del 28 settembre 2001 o al British Standard OHSAS 18001:2007 si presumono conformi ai requisiti di cui al presente articolo per le parti corrispondenti”.


type: other

text:
KSZA/6Co/754/2014
 Súd: Krajský súd Žilina Spisová značka: 6Co/754/2014 Identifikačné číslo súdneho spisu: 5112233832 Dátum vydania rozhodnutia: 29. 10. 2014 Meno a priezvisko sudcu, VSÚ: Mgr. Miroslav Šepták ECLI: ECLI:SK:KSZA:2014:5112233832.2
 ROZSUDOK V MENE SLOVENSKEJ REPUBLIKY Krajský súd v Žiline, ako súd odvolací, v senáte zloženom z predsedu senátu Mgr. Miroslava Šeptáka a členov senátu JUDr. Yvetty Dzugasovej a JUDr. Jany Urbanovej, v právnej veci navrhovateľa: POHOTOVOSŤ, s.r.o., so sídlom Bratislava, Pribinova 25, IČO: 35 807 598, zastúpeného spoločnosťou Fridrich Paľko, s.r.o., so sídlom Bratislava, Grösslingova 4, IČO: 36 864 421, proti odporcovi: Slovenská republika - Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky, so sídlom v Bratislave, Župné námestie 13, v konaní o náhradu majetkovej škody a nemajetkovej ujmy, o odvolaní navrhovateľa proti rozsudku Okresného súdu Žilina č. k. 25C/268/2012-85 zo dňa 17. 06. 2014, takto
 Rozsudok Okresného súdu Žilina č. k. 25C/268/2012-85 zo dňa 17. 06. 2014 p o t v r d z u j e.
 Napadnutým rozsudkom okresný súd zamietol v celom rozsahu navrhovateľov návrh v hore uvedenej veci. Zamietol tiež návrh navrhovateľa na prerušenie konania. Odporcovi náhradu trov konania nepriznal. Vo svojom odôvodnení dospel k záveru, že navrhovateľ v konaní neuniesol dôkazné bremeno v celom rozsahu, keď nepreukázal zákonné predpoklady pre vznik zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú nesprávnym úradným postupom. Navrhovateľ nepreukázal ním tvrdený nesprávny úradný postup, na základe ktorého sa domáhal priznania náhrady škody. Z uznesenia Okresného súdu Žilina sp. zn. 24Er/2995/2010 zo dňa 08.11.2010 mal súd za preukázané, že exekučný súd žiadosť súdneho exekútora o udelenie poverenia na vykonanie exekúcie zo dňa 16.07.2010 v časti o vymoženie sumy 333,28 Eur s príslušenstvom zamietol a v tejto časti konanie zastavil. Pokiaľ ide o v zákone stanovenú lehotu 15 dní na vydanie poverenia, súd konštatoval, že z ustanovenia § 44 ods. 2 zákona č. 233/1995 Z. z. o súdnych exekútoroch a exekučnej činnosti (ďalej len „Exekučný poriadok“) vyplýva, že zákon upravuje procesnú lehotu 15 dní na vydanie poverenia na vykonanie exekúcie pre prípad, že exekučný súd nezistí rozpor žiadosti o udelenie poverenia alebo návrhu na vykonanie exekúcie alebo exekučného titulu so zákonom. Táto lehota pritom výslovne v zmysle zákona neplatí, ak ide o exekučný titul podľa § 41 ods. 2 písm. d), t.j. ak je exekučným titulom rozhodcovský rozsudok tak, ako v prejednávanom prípade. Zákon upravuje túto výnimku z dôvodu potreby preverenia prípadnej existencie dôvodov neprípustnosti exekúcie. Uvedená výnimka upravená v § 44 ods. 2 týkajúca sa udelenia poverenia na vykonanie exekúcie, ak je exekučným titulom rozhodcovský rozsudok , bola do Exekučného poriadku zavedená zákonom č. 144/2010 Z. z., a to s účinnosťou od 01. 06. 2010. Tak, ako už bolo konštatované, keďže v predmetnej veci bol exekučným titulom rozsudok vydaný Stálym rozhodcovským súdom zo dňa 23.11.2010, lehota 15 dní sa na vydanie poverenia sa v danom prípade nevzťahovala. Za ďalšie, navrhovateľ v konaní ani ničím hodnoverným nepreukázal majetkovú škodu ani nemajetkovú ujmu. Tvrdená škoda nemá bezprostrednú a priamu príčinnú súvislosť s rozhodnutím exekučného súdu. Navrhovateľ nepreukázal, že bez vydania rozhodnutia exekučného súdu, bez tvrdených prieťahov exekučného súdu by nebolo došlo k vzniku škody. Návrh navrhovateľa na prerušenie konania okresný súd zamietol preto, lebo v skutočnostiach uvádzaných navrhovateľom, že podal ústavnú sťažnosť pre porušenie základného práva na zákonného sudcu a nestranný súd, nevidel dôvod na prerušenie konania či už podľa § 109 ods. 1 písm. b) a c) Občianskeho súdneho poriadku (ďalej len „O. s. p.“). Odporca bol úspešný, ale trovy si nevyčíslil a ani súd nezistil vznik trov na jeho strane, a preto mu ich nepriznal (§ 142 ods. 1 O. s. p. v spojení s § 151 ods. 1 O. s. p.).
 Proti rozsudku okresného súdu podal odvolanie v zákonnej lehote navrhovateľ. Žiadal, aby odvolací súd napadnuté rozhodnutie zrušil a vec vrátil prvostupňovému súdu na opätovné prejednanie. Namietal, že riadne a včas požiadal o zrušenie pojednávania, uviedol dôležité dôvody a predložil súdu listiny spájané s označenými dôvodmi. Súd nemohol vec prejednať v neprítomnosti navrhovateľa. V ďalšom poukázal na to, že vo veci rozhodoval vylúčený sudca. V tejto súvislosti upozornil i na právny názor vyslovený Krajským súdom v Trnave, v rozhodnutí sp. zn. 11NcC/46/2012 zo dňa 17. 10. 2012, kde v právne a skutkovo zhodnej veci vylúčil všetkých sudcov Okresného súdu Dunajská Streda a prikázal vec na prejednanie a rozhodnutie Okresnému súdu Galanta. V konkrétnostiach uviedol, že súd sa mal dopustiť viacerých omylov. Rozhodol bez toho, aby umožnil navrhovateľovi ovplyvniť rozhodnutie všeobecného súdu vyjadriť sa k skutkovým a právnym otázkam veci. Navrhovateľ ako strana v konaní nebol oboznámený s obsahom dôkazov a prednesov, nemal možnosť sa k týmto dôkazom a prednesom vyjadriť, pričom sám nemal možnosť navrhnúť dôkazy na podporu svojich tvrdení. Konečné rozhodnutie súdom neprichádzalo v čase jeho vydania do úvahy aj preto, že súd v ten istý deň rozhodol aj o zamietnutí návrhu navrhovateľa na prerušenie konania, proti ktorému pripustil odvolanie. Navrhovateľ podal proti rozhodnutiu o zamietnutí návrhu na prerušenie konania odvolanie, o ktorom ešte nebolo rozhodnuté.
 K podanému odvolaniu sa odporca nevyjadril.
 Krajský súd, ako súd odvolací (§ 10 ods. 1 O. s. p.), preskúmal rozsudok okresného súdu v rozsahu vyplývajúcom z ustanovenia § 212 ods. 1 O. s. p. a bez nariadenia pojednávania podľa ust. § 214 ods. 2 O. s. p. v spojení s ust. § 156 ods. 3 O. s. p. tento rozsudok podľa ust. § 219 ods. 1 O. s. p. ako vecne správny potvrdil.
 Pokiaľ išlo o skutkové zistenia, vyhodnotenie rozhodujúcich skutočností a právne posúdenie veci, v tomto smere sa odvolací súd v celom rozsahu stotožnil s dôvodmi napadnutého rozhodnutia, ktoré v takomto prípade nie je potrebné opakovať (ust. § 219 ods. 2 O. s. p.), keďže ani zo strany odvolateľa neboli v priebehu odvolacieho konania tvrdené také skutočnosti, s ktorými by sa nevysporiadal súd prvého stupňa v dôvodoch napadnutého rozhodnutia.
 Prvostupňový súd je vo svojej argumentácii obsiahnutej v odôvodnení napadnutého rozhodnutia koherentný, jeho rozhodnutie je konzistentné a jeho argumenty podporujú príslušný záver o neodôvodnenosti nároku žalobcu. Rozhodnutie prvostupňového súdu je presvedčivé, premisy zvolené v rozhodnutí, rovnako ako aj závery, ku ktorým na základe týchto premís prvostupňový súd dospel, sú pre právnickú, ale i laickú verejnosť prijateľné, racionálne a aj spravodlivé. V sporovom konaní, o ktoré ide aj v prejednávanej veci, platí dispozičná a prejednacia zásada. Prejednacia zásada spočíva v tom, že tvrdenie skutočností a navrhovanie dôkazov, ktoré ju preukazujú, je zásadne vecou účastníkov konania. Úprava vychádza z toho, že iniciatíva pri zhromažďovaní dôkazov leží zásadne na účastníkoch a ukladá im označiť dôkazy k preukázaniu tvrdenia. Účastník má teda povinnosť tvrdenia (§ 79 ods. 1 a § 101 ods. 1 O. s. p.) a povinnosť dôkazu. K splneniu tejto povinnosti je zaviazaný každý účastník konania. Pokiaľ navrhovateľ poukazuje na ust. § 101 ods. 2 O. s. p. a na to, že súd nepostupoval správne, keď vykonal pojednávanie bez prítomnosti navrhovateľa, odvolací súd uvádza, že súd prvého stupňa postupoval správne, keď nepristúpil na rôzne konštrukcie navrhovateľa, ktoré iba sťažujú priebeh konania a postup súdu v ňom. Ustanovenie § 101 ods. 2 O. s. p. predpokladá pre prejednanie v neprítomnosti takého účastníka skutočnosť, že sa účastník nedostaví na pojednávanie ani nepožiadal z dôležitého dôvodu o odročenie. Navrhovateľ v danom prípade nepožiadal o odročenie z dôležitého dôvodu. Z návrhu na zrušenie nariadeného pojednávania z dôvodu porušenia nestrannosti súdu a sudcu je možné pri jeho obsahovom posúdení dôjsť k záveru, že týmto úkonom by navrhovateľ mohol požiadať o odročenie pojednávania, no zároveň vzhľadom na uvedený dôvod - nestrannosť sudcu, súdu - nie je možné v danej situácii vyhodnotiť takýto dôvod ako dôležitý, nakoľko o nestrannosti súdu už rozhodované v predmetnom konaní bolo.
 Odvolací súd zdôrazňuje, že nebolo porušené právo na kontradiktórne konanie. Podľa ust. § 115 ods. 1, 2 O. s. p., ak tento zákon alebo osobitný predpis neustanovuje inak, súd nariadi na prejednanie veci samej pojednávanie, na ktoré predvolá účastníkov a všetkých, ktorých prítomnosť je potrebná. Predvolanie sa musí účastníkom doručiť tak, aby mali dostatok času na prípravu, spravidla najmenej päť dní pred dňom, keď sa má pojednávanie konať.
 Právo účastníka, aby jeho vec bola prejednávaná verejne a v jeho prítomnosti, zaručené čl. 48 ods. 2 Ústavy SR, je potrebné chápať tak, že súd je povinný umožniť účastníkovi uplatnenie práva konať a rozhodnúť v jeho prítomnosti. Dokazovanie je časťou občianskeho súdneho konania, v ktorej si súd vytvára poznatky potrebné na rozhodnutie vo veci. Účastníci konania majú procesnú dôkaznú povinnosť, teda povinnosť uviesť dôkazy na preukázanie tvrdených skutočností. Procesný dôsledok spojený s dôkaznou povinnosťou môže mať za následok neunesenie dôkazného bremena. Dôkaznú povinnosť môže účastník plniť od začiatku konania, v návrhu na začatie konania, vo vyjadrení k nemu, mimo týchto procesných úkonov, v rámci prípravy pojednávania pri odročovaní pojednávania. Jej cieľom je unesenie dôkazného bremena v rozsahu, v ktorom dôkazné bremeno spočíva na účastníkovi konania bez ohľadu na jeho procesné postavenie. Za dôkaz môžu slúžiť všetky prostriedky, ktorými možno zistiť stav veci, najmä výsluch svedkov, znalecký posudok, správy a vyjadrenia orgánov fyzických osôb a právnických osôb, listiny, ohliadka a výsluch svedkov. Podľa ust. § 129 ods. 1 O. s. p. možno vykonať dokazovanie listinami tak, že predseda senátu (samosudca) na pojednávaní listinu alebo jej časť prečíta alebo oboznámi ich obsah. Podľa ust. § 122 ods. 1 O. s. p. súd vykonáva dokazovanie na pojednávaní, ak neboli splnené podmienky na vydanie rozhodnutia bez ústneho pojednávania. V danej veci bolo nariadené pojednávanie na deň 17.06.2014 o 09:10 hod na Okresnom súde Žilina, pričom navrhovateľ bol riadne na toto pojednávanie predvolaný, no nedostavil sa, keď zároveň podal návrh na zrušenie pojednávania z dôvodu objektívneho porušenia zásady nestrannosti súdu a sudcu. Krajský súd poukazuje na skutočnosť, že v zmysle § 18 O. s. p. majú účastníci v občianskom súdnom konaní rovnaké postavenie a súd je povinný zabezpečiť im rovnaké možnosti na uplatnenie ich práv, teda právo vykonávať procesné úkony, vo formách stanovených zákonom nazerať do spisu, robiť si výpisy, vyjadriť sa k návrhom na dôkazy a všetkým dôkazom, ktoré sa vykonali § 123 O. s. p., byť predvolaní na súdne pojednávanie. Na pojednávaní sa súd oboznámil s obsahom spisu a obsahom exekučného spisu súdu (sp. zn. 24Er/2995/2010). Pokiaľ teda okresný súd na pojednávaní dňa 17.06.2014 vykonal dôkazy navrhované navrhovateľom a poskytol možnosť obom účastníkom zúčastniť sa pojednávania, čím mali možnosť vyjadriť sa k dôkazom, resp. navrhnúť ďalšie dôkazy na preukázanie svojich tvrdení, tak týmto postupom okresného súdu nedošlo k porušeniu princípov kontradiktórnosti a princípu rovnosti zbraní ako základných definičných prvkov práva na spravodlivé súdne konanie. K právu účastníka konania vyjadriť sa ku všetkým vykonávaným dôkazom zodpovedá aj povinnosť súdu umožniť účastníkovi, aby sa vyjadril ku každému dôkazu, ktorý súd vykonal a ktorý môže aj obsahovať zistenie významné pre rozhodnutie súdu. Tento postup bol zo strany okresného súdu postupom podľa § 122 ods. 1 v spojení s § 123 O. s. p. dodržaný. Okresný súd dodržal i zásadu priamosti a ústnosti vykonávania dôkazov ako jednu zo základných zásad občianskeho súdneho konania, ktorú zaručuje nielen Ústava (čl. 48 ods. 2), ale aj Dohovor (čl. 6 ods. 1), keďže táto zásada je súčasťou práva účastníkov konania na spravodlivé prejednanie veci, týkajúce sa ich občianskych práv a záväzkov a je aj zároveň špecifickým vyjadrením zásady kontradiktórnosti sporového konania. Práve zo strany prvostupňového súdu dodržanie práva účastníka konania vyjadriť sa ku všetkým vykonávaným dôkazom je v zhode i s judikatúrou, o ktorú sa opiera aj ESĽP, ktorý vyslovil, že súčasťou koncepcie spravodlivého súdneho konania je zásada kontradiktórnosti, v súlade s ktorou musia mať účastníci nielen právo navrhnúť všetky dôkazy, ktoré považujú za nevyhnutné na preukázanie svojich tvrdení, ale aj právo byť oboznámený a vyjadriť sa ku všetkým dôkazom a vyjadreniam predloženým s cieľom ovplyvniť rozhodnutie súdu. Vo vzťahu k princípu rovnosti zbraní, ktorý bol prvostupňovým súdom dodržaný, bola poskytnutá obom účastníkom konania primeraná možnosť predložiť svoje návrhy. Pokiaľ okresný súd v rámci vykonávaného dokazovania vytvoril procesný priestor obom sporovým stranám na navrhovanie dôkazov, oboznámenie sa a vyjadrenie sa k nim, tak neodňal navrhovateľovi ako účastníkovi konania možnosť konať pred súdom, teda rešpektoval judikatúru ústavného súdu a ESĽP. Postupom okresného súdu nedošlo k porušeniu práva vyjadriť sa ku každému z vykonaných dôkazov v zmysle čl. 48 ods. 2 Ústavy SR, k porušeniu zásad priamosti a ústnosti vykonávania dôkazov a kontradiktórnosti sporového konania, teda zásad obsiahnutých v príslušných ustanoveniach O. s. p., v práve na spravodlivý proces, ako ho vykladá ústavný súd a ESĽP.
 Pokiaľ navrhovateľ spochybňoval v konaní zákonného sudcu s poukazom na ust. § 15 ods. 1 O. s. p., odvolací súd zdôrazňuje, že o vylúčení zákonného sudcu už rozhodoval v uznesení č. k. 10NcC/200/2013-24 zo dňa 21.03.2013, ktorým nebol z prejednávania a rozhodovania vo veci vylúčený sudca JUDr. Drahomír Mrva, keďže u neho neboli zistené okolnosti, ktoré by ho vylučovali. Odvolací súd v aktuálnom konaní takisto nezistil žiadne skutočnosti, ktoré by spochybňovali nestrannosť zákonného sudcu. Ustanovenie Občianskeho súdneho poriadku (§ 14 a nasl. O. s. p.) predstavuje výnimku z významnej ústavnej zásady, že nikto nesmie byť odňatý svojmu zákonnému sudcovi (čl. 48 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky). Vzhľadom na to možno vylúčiť sudcu z prejednávania a rozhodovania pridelenej veci len celkom výnimočne a len zo skutočne závažných dôvodov, ktoré sudcovi zjavne bránia rozhodnúť v súlade so zákonom, objektívne, nezaujato a spravodlivo. Samotný subjektívny názor účastníka konania, že v osobe určitého sudcu sú dané okolnosti vylučujúce ho z prejednávania a rozhodovania veci, nezakladá ešte bez ďalšieho dôvod pre legitímne obavy z jeho nestranného a nezaujatého rozhodovania. Dôvod na vylúčenie sudcu nezakladá ani skutočnosť, že sudca má prejednať a rozhodnúť vec, v ktorej žalovaným je súd, na ktorom tento sudca vykonáva súdnictvo (viď napríklad uznesenie Najvyššieho súdu Slovenskej republiky z 31. mája 2010 sp. zn. 3 Nc 14/2010). Pre účely preskúmavanej veci odvolací súd konštatuje, že dôvodom na vylúčenie sudcu nie je bez ďalšieho ani to, že vykonáva súdnictvo na súde, ktorý údajne (podľa tvrdenia navrhovateľa) svojím nesprávnym úradným postupom v inej právnej veci založil zodpovednosť odporcu za majetkovú a nemajetkovú ujmu v zmysle zákona č. 514/2003 Z. z.
 Okresný súd vykonaným dokazovaním nemal za preukázaný nesprávny úradný postup ako jeden z predpokladov pre vznik zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú nesprávnym úradným postupom a taktiež ani tvrdenú škodu a priamu príčinnú súvislosť s rozhodnutím exekučného súdu, s ktorým konštatovaním sa odvolací súd v celom rozsahu stotožnil, preto v ďalších podrobnostiach poukazuje na dôvody napadnutého rozhodnutia. Za vecne správny považoval odvolací súd aj výrok, ktorým bol návrh navrhovateľa na prerušenie konania zamietnutý, lebo v skutočnostiach uvádzaných navrhovateľom, že podal ústavnú sťažnosť pre porušenie základného práva na zákonného sudcu a nestranný súd, tiež nevidel dôvod na prerušenie konania či už podľa § 109 ods. 1 písm. b) a c) O. s. p..
 Odvolací súd tiež poukazuje na názor Ústavného súdu SR, podľa ktorého porušenie práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov nemožno vyvodzovať len zo skutočnosti, že štátny orgán dôsledne nepostupoval v zákonom ustanovených lehotách (nález Ústavného súdu SR z 07. 05. 2013, sp. zn. IV. ÚS 471/2012-75). Ďalej je nutné zdôrazniť, že súd vo svojej rozhodovacej činnosti na zákonom ustanovené lehoty síce prihliada, ale ich nedodržanie automaticky nevyvoláva porušenie základného práva podľa čl. 48 ods. 2 Ústavy, pretože aj v týchto prípadoch sú rozhodujúce všetky konkrétne okolnosti posudzovanej veci. Porušenie práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov v zmysle citovaného článku Ústavy nemožno preto vyvodzovať len zo skutočnosti, že štátny orgán dôsledne nepostupoval v zákonom ustanovených lehotách (pozri napr. I. ÚS 86/02). Ústavný súd už v tejto súvislosti uviedol, že pojem „zbytočné prieťahy" obsiahnutý v čl. 48 ods. 2 Ústavy (obdobne aj pojem v „primeranej lehote" obsiahnutý v čl. 6 ods. 1 Dohovoru) je pojem autonómny, ktorý nemožno vykladať a aplikovať len s ohľadom na v zákone ustanovené lehoty na vykonanie toho-ktorého úkonu súdu alebo iného štátneho orgánu (I. ÚS 70/02).
 O trovách odvolacieho konania bolo rozhodnuté podľa § 142 ods. 1 O. s. p. v spojení s § 224 ods. 1 O. s. p.. V odvolacom konaní bol úspešný odporca, ktorý si však náhradu trov odvolacieho konania postupom podľa § 151 ods. 1 O. s. p. neuplatnil, resp. mu ani žiadne trovy nevznikli, preto rozhodol krajský súd tak, ako je uvedené vo výroku tohto rozsudku.
 Toto rozhodnutie odvolacieho súdu bolo prijaté hlasovaním v pomere hlasov 3 : 0. Poučenie:


text:
predstavljeni 23. maja 2012(1)
 Zadeva C‐159/11
 Associazione delle Organizzazioni di Ingegneri, di Architettura e di Consultazione Tecnico-Economica (OICE)
 Etacons srl
 Ing. Vito Prato Engineering srl
 Ordine degli Architetti della Provincia di Lecce
 (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato (Italija))
 „Pravo javnih naročil – Javno‐javno partnerstvo – Direktiva 2004/18/ES – Neopravljen javni postopek za oddajo naročila – Oprava storitve, katere predmet je študija in ocena potresne občutljivosti nekaterih bolnišnic – Pogodbe, sklenjene med naročnikom in javnopravno ustanovljeno univerzo – Odplačne pogodbe, pri katerih plačilo ne presega nastalih stroškov – Lastnost gospodarskega subjekta“
 1. Consiglio di Stato (v nadaljevanju: predložitveno sodišče) v obravnavanem postopku za sprejetje predhodne odločbe na podlagi
 člena 267 PDEU Sodišču postavlja vprašanje, ki se nanaša na razlago Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z
 dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev(2).
 2. Predlog za sprejetje predhodne odločbe izhaja iz spora med Azienda Sanitaria Locale di Lecce (v nadaljevanju: ASL Lecce) in
 skupino združenj inženirjev in arhitektov glede sporazuma o odplačni izvedbi študije in ocene potresne občutljivosti bolnišnic
 v pokrajini Lecce, ki ga je sklenila ASL Lecce z Università del Salento (v nadaljevanju: Univerza). Navedena združenja inženirjev
 in arhitektov, ki niso bila udeležena pri tem projektu, očitajo ASL Lecce, da je naročilo izvedel brez javnega postopka za
 oddajo naročila in ga tako nezakonito oddal Univerzi. ASL Lecce ugovarja, da sporazum spada na področje sodelovanja in koordinacije
 med javnimi organi, saj je bil sklenjen za dosego cilja v splošnem interesu.
 3. Sodišču se v obravnavani zadevi znova ponuja možnost za nadgradnjo sodne prakse na področju prava javnih naročil. Sodišče
 mora ob upoštevanju sodbe v zadevi Komisija proti Nemčiji(3) odločiti, ali se zdi uporaba prava javnih naročil upravičena v primerih, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem
 je javnopravno ustanovljena univerza od javnega organa prejela naročilo za opravljanje svetovalne dejavnosti. Pri tem je treba
 upoštevati različne vidike, na primer pooblastilo Univerze, da nastopa kot gospodarski subjekt, in to, da prejeto plačilo
 pokriva zgolj stroške.
 4. Členi 1(2), 8 in 9 Direktive 2004/18 določajo:
 „2. (a) ‚Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več
 naročniki, katerih predmet je izvedba gradenj, dobav blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.
 (d) ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen javnih naročil
 gradenj ali naročil blaga.
 8. Izrazi ‚izvajalec gradenj‘, ‚dobavitelj blaga‘ in ‚izvajalec storitev‘ pomenijo katero koli pravno ali fizično osebo ali
 javni subjekt ali skupino teh oseb in/ali organov, ki na trgu ponujajo bodisi izvedbo gradenj in/ali gradbeno delo, proizvode
 ali storitve.
 Izraz ‚ekonomski subjekt‘ pomeni enako ali izvajalca gradenj, ali dobavitelja blaga ali izvajalca storitev. Uporablja se le
 zaradi enostavnosti.
 9. ‚Naročniki‘ pomenijo državne, regionalne ali lokalne organe, osebe javnega prava ter združenja, ki jih ustanovijo bodisi
 en ali več teh organov bodisi en ali več teh oseb javnega prava.
 ‚Oseba javnega prava‘ pomeni vsak subjekt:
 (a) ki je ustanovljen s posebnim namenom zadovoljevanja potreb javnega interesa, in ki nima pridobitnega značaja;
 (b) ki ima pravno osebnost; in
 (c) ga pretežno financirajo država, regionalni ali lokalni organi ali druge osebe javnega prava; ali za katerega velja upravljalski
 nadzor s strani teh oseb; ali ki ima upravljavski ali nadzorni odbor, katerega več kakor polovico članov imenuje država, regionalni
 ali lokalni organi ali druge osebe javnega prava.
 5. Direktiva 2004/18 v skladu s členom 7 velja za oddajo javnih naročil, katerih vrednost je brez davka na dodano vrednost (v
 nadaljevanju: DDV) enaka ali večja od praga 206.000 EUR, če gre pri tem za javna naročila blaga in storitev, ki jih oddajo
 naročniki, ki niso na seznamu v Prilogi IV. V skladu s členom 9 te direktive mora izračun ocenjene vrednosti javnega naročila
 temeljiti na celotnem plačljivem znesku brez DDV, kakor ga je ocenil naročnik. Pri tem izračunu se mora upoštevati celotni
 skupni znesek, vključno s katero koli dodatno mogočo izbiro in katero koli ponovitev naročila.
 6. V skladu s členom 16(f) Direktive 2004/18 se ta ne uporablja za javna naročila storitev v zvezi z raziskovalnimi in razvojnimi
 storitvami, razen tistih, od katerih ima koristi izključno naročnik za svoje potrebe in uporabo, pod pogojem, da opravljeno
 storitev v celoti plača naročnik.
 7. Iz člena 20 Direktive 2004/18 je razvidno, da se morajo naročila, katerih predmet so storitve s seznama v Prilogi II A, oddati
 v skladu s členi od 23 do 55. Člen 28 določa, da morajo naročniki pri oddaji javnih naročil uporabljati nacionalne postopke,
 ki so prilagojeni namenom te direktive. V Prilogi II sta poleg drugih navedeni ti kategoriji storitev: „Raziskovalne in razvojne
 storitve“ (kategorija 8) in „Arhitekturne storitve; inženiring storitve in integrirane inženiring storitve; storitve urbanističnega
 načrtovanja in krajinskega inženiringa; sorodne znanstvene in tehnične svetovalne storitve; storitve tehničnega preizkušanja
 in analiz“ (kategorija 12).
 8. Člen 15(1) zakona št. 241 z dne 7. avgusta 1990, s katerim so bile uvedene nove določbe na področju upravnega postopka in
 dostopa do upravnih dokumentov (nuove norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti
 amministrativi)(4), določa, da lahko nosilci javne oblasti vedno med seboj sklepajo sporazume za sodelovanje pri opravljanju dejavnosti v splošnem
 9. Člen 66 uredbe predsednika republike (Decreto del Presidente della Repubblica) št. 382/1980 določa:
 „Univerze lahko, če to ne ovira opravljanja njihove znanstveno-izobraževalne funkcije, izvajajo dejavnosti raziskovanja in
 svetovanja na podlagi pogodb in sporazumov z javnimi in zasebnimi subjekti. Izpolnitev teh pogodb in sporazumov se praviloma
 zaupa oddelkom, če pa ti niso vzpostavljeni, institutom ali univerzitetnim bolnišnicam ali posameznim visokošolskim učiteljem,
 ki so zaposleni za polni delovni čas.
 Prihodki iz storitev, ki so določene s pogodbami in sporazumi iz prejšnjega odstavka, se razdelijo v skladu z uredbo.
 Skupni letni znesek nagrade, ki se lahko dodeli učiteljskemu in neučiteljskemu osebju, ki sodeluje pri teh storitvah, ne sme
 preseči 30 odstotkov skupnega prihodka. Nikakor pa znesek, dodeljen osebju, ne sme preseči 50 odstotkov celotnih prihodkov
 iz storitev.
 Z ureditvijo, navedeno v odstavku 2, je določen znesek, ki ga je treba dodeliti za vsakovrstne stroške, ki jih nosi univerza,
 in merila za dodelitev v odstavku 3 navedenega zneska osebju.
 Prihodki iz dejavnosti iz prejšnjega odstavka so prihodek proračuna univerze.“
 10. Iz predložitvenega sklepa je dalje razvidno, da so univerze na podlagi posebnih pravnih predpisov o njihovi dejavnosti najpomembnejša
 središča znanstvenega raziskovanja.
 III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
 11. S specifikacijo, ki jo je generalni direktor ASL Lecce potrdil s sklepom z dne 7. oktobra 2009, in poznejšim sporazumom, poimenovanim
 „pogodba o svetovanju“, je bil sklenjen pisni sporazum med ASL Lecce in Univerzo. Predmet tega sporazuma je bila odplačna
 študija in ocena potresne občutljivosti bolnišnic v pokrajini Lecce na podlagi najnovejših nacionalnih predpisov s področja
 varnosti objektov, še zlasti strateških zgradb.
 12. V specifikaciji je bila storitev, ki jo je treba izvesti, opredeljena tako:
 – opredelitev vrst objektov, materialov, uporabljenih pri gradnji, in uporabljenih metod izračuna; kratek pregled dejanskega
 stanja glede na razpoložljivo projektno dokumentacijo;
 – preverjanje ustreznosti objektov, kratka preučitev celostnega potresnega odziva zgradbe, morebitne lokalne analize elementov
 ali podsistemov objektov, ki so pomembni za ugotovitev celostnega potresnega odziva;
 – obdelava rezultatov iz prejšnje alinee in priprava tehničnih listov za oceno gradnje, še zlasti: poročilo o ugotovljenih vrstah
 objektov, o materialih in o stanju ohranjenosti objektov s posebnim upoštevanjem vidikov, ki zelo vplivajo na odziv objektov
 glede na potresno nevarnost kraja gradnje; tehnični listi o klasifikaciji potresne občutljivosti bolnišnic; tehnična poročila
 o gradbenih elementih ali podsistemih objektov, ki so kritični glede na preizkus potresne občutljivosti; začetni predlogi
 in kratek tehnični in ekonomski opis del potresnih prilagoditev ali izboljšav, ki jih je mogoče izvesti, s posebnim upoštevanjem
 prednosti in omejitev različnih mogočih tehnologij.
 13. Na podlagi pogodbe o svetovanju naj bi se dejavnost izvajala v tesnem sodelovanju med delovno skupino, ki jo določi ASL Lecce,
 in univerzitetno delovno skupino, po potrebi ob pomoči zunanjega visoko usposobljenega osebja; znanstveno odgovorni naj bi
 bili dve osebi, ki ju določita naročnik in oddelek univerze; ASL Lecce bi postal lastnik vseh rezultatov raziskovalne dejavnosti,
 vendar bi bil zavezan, da ob morebitni objavi rezultatov na tehnično-raziskovalnem področju izrecno navede oddelek. Za celotno
 storitev naj bi ASL Lecce plačal Univerzi 200.000 EUR brez DDV v štirih obrokih. Ob predčasni prekinitvi pogodbe naj bi imela
 Univerza pravico do zneska, ki ustreza do tedaj opravljenemu delu in nastalim stroškom.
 14. TAR Puglia je na podlagi treh tožb, ki so jih vložili Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce, Associazione delle
 Organizzazioni di Ingegneri, di Architettura e di Consultazione Tecnico-economica (OICE), skupaj z družbami Etacons srl, Vito
 Prato Engineering srl, Barletti – del Grosso & associati srl, in Ordine degli Architetti della Provincia di Lecce, ugotovilo,
 da neposredna oddaja opisanega naročila Univerzi ni bila zakonita, ker ni bil izveden javni razpis.
 15. ASL Lecce in Univerza sta zoper navedene sodbe vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču. To v predložitveni odločbi opozarja
 na pomisleke, da bi lahko Direktiva 2004/18 nasprotovala sklenitvi pogodbe, kakršna je dotična pogodba. Zato se sprašuje,
 ali sporni sporazum izpolnjuje pravne zahteve za javno‐javno partnerstvo, kot so bile razvite v sodni praksi Sodišča. Za tako
 sklepanje naj bi sicer obstajali določeni razlogi, vendar tega ni mogoče trditi z gotovostjo, saj naj bi drugi vidiki kazali
 na nasprotno. Ker po njegovem mnenju iz sodne prakse Sodišča ni mogoče razbrati odločilnih napotkov za razlago, je Consiglio
 di Stato prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
 Ali Direktiva 2004/18/ES, natančneje, njeni členi 1(2)(a) in (d), 2 in 28 ter Priloga II, kategoriji 8 in 12, nasprotuje nacionalni
 ureditvi, ki dovoljuje sklenitev pisnih pogodb med naročnikoma za izvedbo študije in ocene potresne občutljivosti bolnišnic,
 ki se opravita na podlagi nacionalnih predpisov na področju varnosti objektov, še zlasti strateških zgradb, za plačilo, ki
 ne presega stroškov, potrebnih za opravo storitve, kadar je organ, ki jo opravi, mogoče šteti za gospodarski subjekt?
 16. Predložitvena odločba z dne 9. novembra 2010 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 1. aprila 2011.
 17. ASL Lecce, Univerza, Consiglio Nazionale degli Ingegneri (CNI), Associazione delle Organizzazioni di Ingegneri, di Architettura
 e di Consultazione Tecnico-eonomica (OICE), Consiglio Nazionale degli Architetti Pianificatori Paesaggisti e Conservatori
 (CNAPPC), italijanska, češka, poljska in švedska vlada ter Evropska komisija so v roku iz člena 23 Statuta Sodišča vložili
 pisna stališča.
 18. Na ustni obravnavi 27. marca 2012 so predstavili stališča zastopniki ASL Lecce, Univerze, CNI, OICE, CNAPPC, italijanske,
 poljske in švedske vlade ter Evropske komisije.
 V – Bistvene trditve strank v postopku
 19. Pomembne navedbe udeležencev v postopku bodo povzete v mojih navedbah.
 VI – Pravna presoja
 A – Splošno
 20. Predložitveno sodišče glede na formulacijo vprašanja za predhodno odločanje v bistvu želi izvedeti, ali je mogoče veljavne
 nacionalne pravne predpise šteti za združljive z Direktivo 2004/18, če so z njimi dovoljeni sporazumi, kakršni so opisani
 v vprašanju za predhodno odločanje. Če pa pravna vprašanja v tej zadevi obravnavamo v celotnem kontekstu, je treba ugotoviti,
 da se bistveno vprašanje, s katerim se bo moralo Sodišče prednostno ukvarjati, nanaša na združljivost spornega sporazuma z
 Direktivo 2004/18. Da bi nacionalno sodišče na svoje vprašanje dobilo za rešitev spora o glavni stvari koristen odgovor, se
 zdi smiselno usmeriti težišče analize na ta vidik. Zato se bom pri analizi posvetila vprašanju, ali so v sporu o glavni stvari
 kršene zahteve Direktive 2004/18. Menim, da za to ni nujno preoblikovati vprašanja za predhodno odločanje, saj ugotovitev
 morebitne kršitve posredno daje podatke o tem, ali je veljavno nacionalno pravo skladno s pravom Unije. Če sporni sporazum
 glede na rezultat analize ne bi ustrezal določbam Direktive 2004/18, tudi obstoječega stanja prava v Italiji ni mogoče šteti
 za skladnega s pravom Unije.
 21. Direktiva 2004/18 naj bi nasprotovala sporazumu, kakršen je sklenjen med ASL Lecce in Univerzo, če bi šlo pri oddaji izvedbe
 študije in ocene potresne občutljivosti nekaterih bolnišnic v skladu s pravom Unije za posel, za katerega je obvezna oddaja
 javnega naročila, saj v sporu o glavni stvari ni bilo javnega razpisa. Kot je mogoče razbrati iz predložitvene odločbe, je
 bilo sporno naročilo namesto tega neposredno oddano Univerzi. Če bi se potrdilo, da gre za posel, za katerega je obvezna oddaja
 javnega naročila, bi bilo treba dalje raziskati, ali je glede na okoliščine primera mogoče uporabiti izjemo, ki upravičuje
 odpoved javnemu razpisu, pri čemer v sporu o glavni stvari pridejo v poštev izjeme, določene v Direktivi 2004/18, in pojem
 partnerstva med javnimi organi za izvajanje naloge v splošnem interesu, razvit v sodni praksi Sodišča.
 B – Uporaba Direktive 2004/18
 22. To sicer predpostavlja, da se področje uporabe Direktive 2004/18 sploh nanaša na sporni sporazum. To je prva točka preverjanja,
 ki se ji bom takoj posvetila.
 1. Obstoj javnega naročila
 a) Opravljanje storitev
 23. Da bi lahko šteli, da je podano področje stvarne uporabe te direktive, mora iti za „javno naročilo“. Dotični sporazum bi bilo
 mogoče uvrstiti v eno od vrst javnih naročil, naštetih v členu 1(2) te direktive. Po mojem mnenju pride na podlagi razpoložljivih
 podatkov o dejanskem stanju v poštev uvrstitev v „javno naročilo storitev“ v smislu pravne opredelitve iz člena 1(2)(d). V
 njem so javna naročila storitev opredeljena kot „javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen
 javnih naročil gradenj ali naročil blaga“. Dela, ki jih mora Univerza opraviti v skladu s sporazumom, glede na predmet ustrezajo
 vrsti storitev, naštetih v kategoriji 12 v Prilogi II A („Arhitekturne storitve; inženiring storitve in integrirane inženiring
 storitve; storitve urbanističnega načrtovanja in krajinskega inženiringa; sorodne znanstvene in tehnične svetovalne storitve;
 storitve tehničnega preizkušanja in analiz“). Gre namreč za zapletena tehnična opravila, katerih predmet je preverjanje ustreznosti
 objektov in potresne ogroženosti zgradb. Očitno povezana so z arhitekturo in vsebujejo obširno svetovalno dejavnost s tega
 področja, ki jo zagotavlja ustrezno kvalificirano univerzitetno osebje.
 b) Pogodba med naročnikom in gospodarskim subjektom
 24. Poleg tega je pogoj za opredelitev „javnega naročila storitev“, ki izhaja iz pojma javnega naročila iz člena 1(2)(a) Direktive
 2004/18, pisna pogodba med naročnikom in gospodarskim subjektom.
 25. Zakonska zahteva po pisni obliki je izpolnjena, saj je bila „pogodba o svetovanju“ z dne 29. oktobra 2009 sklenjena pisno.
 26. V skladu s členom 1(9) Direktive 2004/18 veljajo za „naročnike“ „državni, regionalni ali lokalni organi, osebe javnega prava
 ter združenja, ki jih ustanovijo bodisi en ali več teh organov bodisi en ali več teh oseb javnega prava“. ASL Lecce kot del
 javne uprave izpolnjuje pogoje, da se opredeli kot naročnik v smislu te direktive.
 27. V zvezi z morebitno uvrstitvijo Univerze med „ekonomske [gospodarske] subjekte“ je treba ugotoviti, da so v tem pojmu v smislu
 člena 1(9) Direktive 2004/18 zajeti tudi „izvajalci storitev“. Za te je treba šteti „katero koli pravno ali fizično osebo
 ali javni subjekt ali skupino teh oseb in/ali organov, ki na trgu ponujajo [...] storitve“. Università del Salento je, kot se
 da razbrati iz njenih pisnih stališč(5), ustanovljena kot javnopravna oseba. Glede tega je pomembna določba člena 66 uredbe predsednika republike št. 382/1980, saj
 je z njo univerzam dano pooblastilo za sklepanje pogodb in sporazumov z javnimi in zasebnimi subjekti za dejavnost raziskovanja
 in svetovanja. Iz tega je mogoče sklepati, da je univerzam na podlagi nacionalnega prava dovoljeno, da ne delujejo le kot
 učna in raziskovalna središča, ampak tudi kot gospodarski subjekti v smislu zgoraj navedene opredelitve.
 28. Na tem mestu opozarjam na sodbo CoNISMa(6), v kateri je Sodišče potrdilo, da smejo univerze kot gospodarski subjekti sodelovati v postopkih oddaje javnih naročil. Sodišče
 je v njej pojasnilo, da lastnost gospodarskega subjekta ni nujno omejena zgolj na subjekte, ki so organizirani kot podjetje(7). Nasprotno, kot kandidat se lahko prijavi vsaka oseba ali subjekt, ki je sposoben izvesti zadevno naročilo, ne glede na to,
 ali je oseba zasebnega ali javnega prava in ali je redno dejavna na trgu ali pa deluje le priložnostno oziroma ali se financira
 iz javnih sredstev(8). Poleg tega je Sodišče ugotovilo, da bi restriktivna razlaga pojma gospodarski subjekt vodila k temu, da pogodbe, sklenjene
 med naročniki in osebami, ki ne delujejo pretežno s pridobitnim ciljem, ne bi štele za „javna naročila“, in bi lahko bila
 oddane sporazumno ter bi se tako izognile pravilom Unije o enakem obravnavanju in preglednosti, kar bi bilo v nasprotju s
 cilji teh pravil.
 29. Zato je treba sporazum, sklenjen med ASL Lecce in Univerzo, šteti za pisno pogodbo med naročnikom in gospodarskim subjektom.
 c) Odplačnost storitve
 30. Nadaljnji pogoj za uvrstitev sporazuma med „javna naročila“ v smislu člena 1(2)(a) Direktive 2004/18 je njegova odplačnost.
 S pojmom „odplačnost“ se zahteva, da nasproti storitvi, ki jo opravi ponudnik, obstaja tudi naročnikova obveznost plačila.
 Poleg udeležbe dveh oseb je tu mišljena vzajemnost v smislu stvarne izmenjave storitev. Ta vzajemnost pogodbenega odnosa je
 nujna za posle, za katere je obvezna oddaja javnega naročila.
 31. V sporu o glavni stvari je bila sicer v skladu s spornim sporazumom določena obveznost plačila ASL Lecce Univerzi. Vendar
 je bilo posebno to, da je bilo plačilo dogovorjeno tako, da ni presegalo nastalih stroškov. Na podlagi tega se postavlja vprašanje,
 ali pojmu „odplačnost“ zadostijo tudi plačila, ki zgolj pokrivajo stroške. Po mojem mnenju nekaj argumentov podpira široko
 razlago tega pojma, se pravi, da naj bo zajeto vsakršno plačilo, ki ima denarno vrednost.
 32. Kot je predložitveno sodišče pravilno pojasnilo v predložitveni odločbi(9), zgolj neobstoj dobička še ne pomeni, da je pogodbeni dogovor neodplačen. Z gospodarskega vidika ostane vsekakor odplačen,
 zlasti ker prejemnik kljub vsemu prejme denarno dajatev(10), tako da bi se lahko zanj uporabljala Direktiva 2004/18. Ne glede na to je mogoče zagovarjati stališče, da le široko razumevanje
 pojma „odplačnost“ zadostuje namenu direktiv o javnih naročilih, ki je odprtje trgov za pravo konkurenco(11). Le tako je mogoče zagotoviti polni učinek direktiv o javnih naročilih in preprečiti zaobitje prava javnih naročil, recimo
 z dogovorom o drugačnih vrstah plačila, iz katerih ni takoj prepoznaven cilj ustvarjanja dobička, na primer z barterskimi
 posli ali odpovedjo medsebojnim zahtevkom med pogodbenima strankama(12).
 33. Tako razumevanje pojma odplačnosti je tudi v skladu s široko opredelitvijo odplačnosti, ki jo je dalo Sodišče svobodi opravljanja
 storitev iz člena 56 PDEU(13). Glede na to, da je namen Direktive 2004/18, kot je razvidno iz njene pravne podlage v členu 95 ES (postal člen 114 PDEU),
 doseganje temeljnih svoboščin notranjega trga, kar je izraženo v njeni uvodni izjavi 2, se zdi široko razumevanje pojma „odplačnost“
 primerno. V skladu s to široko razlago pri izvajalcu storitev ni nujno zahtevati doseganja dobička. Nasprotno, za potrditev
 zahteve po odplačnosti bi moralo zadostovali, da izvajalec storitev prejme že plačilo, ki zgolj pokriva stroške, v obliki
 povračila stroškov. Zato bi morala biti s pojmom odplačnosti zajeta tudi tako imenovana navadna povračila(14).
 34. Zato je sporni sporazum odplačen in gre v sporu o glavni stvari za „javno naročilo storitev“ v smislu opredelitve iz člena 1(2)(d)
 2. Doseganje zadevnega praga
 a) Nedoseganje upoštevnega praga?
 35. Direktive o javnih naročilih s strogimi zahtevami glede postopka oddaje ne veljajo za vsa majhna naročila. Nasprotno, denarna
 protivrednost zadevnega naročila mora doseči prag, da zanj veljajo predpisi o oddaji. Že z vidika sorazmernosti se postopek
 oddaje, ki je deloma zelo zahteven, ne sme uporabiti za vsako po obsegu majhno naročilo. Poleg tega majhna vrednost naročila
 ne kaže na resen čezmejni trgovski interes.
 36. Tako je z vzpostavitvijo pragov opravljena delitev prava javnih naročil na dva dela. Nad doseženimi pragovi je treba spoštovati
 podrobne zahteve direktiv. Če pragovi niso doseženi, se uporabijo samo primarno pravo Unije o javnih naročilih in nenapisana
 načela, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča. Ta delitev je pomembna v obravnavani zadevi, saj v sporu o glavni stvari prag
 morda ni dosežen, kar bo treba podrobno preučiti.
 37. Na podlagi člena 9(1) Direktive 2004/18 temelji izračun ocenjene vrednosti javnega naročila na celotnem plačljivem znesku
 brez DDV, kakor ga je ocenil naročnik. Izračun mora upoštevati celotni skupni znesek, vključno s katero koli dodatno morebitno
 izbiro in katero koli ponovitvijo naročila. Iz spisa je razvidno, da se je ASL Lecce zavezal k plačilu 200.000 EUR brez DDV.
 Če se ta znesek upošteva kot ocenjena vrednost pogodbeno dogovorjenih storitev, je treba ugotoviti, da je pod pragom 206.000 EUR,
 določenim v členu 7(1)(b) Direktive 2004/18 v različici, ki se je uporabljala 29. oktobra 2009, to je ob sklenitvi spornega
 sporazuma. Posledično združljivosti spornega sporazuma s pravom Unije o javnih naročilih tudi ne bi bilo mogoče preveriti
 glede na Direktivo 2004/18. Merilo za presojo bi lahko bilo le primarno pravo, predvsem določbe o temeljnih svoboščinah.
 38. Po drugi strani se ne sme spregledati – na kar opozarja Komisija v pisnih stališčih(15) – da je bil prag le malo za tem znižan na 193.000 EUR, in sicer z Uredbo Komisije (ES) št. 1177/2009 z dne 30. novembra 2009
 z učinkom od 1. januarja 2010(16). Tako bi bila ocenjena vrednost storitev nad novim pragom. Zastavlja se vprašanje, kateri prag je treba uporabiti v sporu
 o glavni stvari. To pa je povezano z vprašanjem, katera različica Direktive 2004/18 se uporabi v sporu o glavni stvari. Da
 bi lahko odgovorili na to vprašanje, je treba določiti odločilni trenutek za uporabo direktive o javnih naročilih.
 39. Direktiva 2004/18 vsebuje vrsto določb, ki naj bi bile v pomoč uporabnikom prava pri določitvi odločilnega trenutka za izračun
 vrednosti naročila. Tako na primer člen 9(2) te direktive določa, da je odločilni trenutek za izračun trenutek pošiljanja
 javnega razpisa, če pa takšna objava ni potrebna, začetek postopka oddaje naročila. Tako bi si načeloma lahko zamislili, da
 se za določitev časovne uporabe upoštevne različice Direktive 2004/18 uporabijo te določbe. Vendar je treba ugotoviti, da
 se te določbe nanašajo na primer, v katerem je bil dejansko izpeljan postopek oddaje. V njih pa ni napotila glede tega, kako
 je treba ravnati, če tako kot v sporu o glavni stvari iz katerega koli razloga ni razpisa. Ker za zadnjenavedeni primer ni
 izrecnih določb, je primernih nekaj temeljnih preudarkov, da bi našli rešitev tega primera, pri kateri bi bile te okoliščine
 dovolj upoštevane.
 40. V sklepnih predlogih v zadevi Komisija proti Nemčiji(17) sem opozorila na okoliščino, da se pragovi, določeni v direktivah o javnih naročilih, redno prilagajajo. Tako so potrebna
 jasnejša pravila za določitev upoštevnih pragov. Zato sem tam tudi predlagala, naj se takrat, kadar ni razpisa, kot odločilni
 trenutek za določitev upoštevnega praga in tako posredno tudi časovne uporabnosti direktive o javnih naročilih upošteva čas
 pogajanj za sklenitev pogodbe(18). To se zdi smiselno, zlasti ker je vse odvisno od upoštevanja časa, ko obstaja zadostna gotovost o celotnem obsegu naročila
 in predvideni vrednosti naročila. Zgoraj navedene določbe člena 9(2) Direktive 2004/18 temeljijo na enakem razmišljanju. Ker
 je treba izhajati iz tega, da je najpozneje ob sklenitvi pogodbe obstajala dokončna gotovost o predvideni vrednosti naročila,
 bi moral biti ta trenutek odločilen v sporu o glavni stvari. Torej se v sporu o glavni stvari uporablja Direktiva 2004/18
 v starejši različici. Ker je vrednost pogodbeno dogovorjene storitve pod pragom, določenim v njej, bi morala biti – kot je
 bilo že pojasnjeno – združljivost spornega sporazuma s pravom Unije o javnih naročilih preverjena le glede na primarno pravo.
 41. V Pogodbah sicer ni izrecnih določb o pravu javnih naročil(19). Vendar je Sodišče iz temeljnih svoboščin, prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva in načela enakega obravnavanja
 izpeljalo načela v zvezi z javnimi naročili in glede na posamični primer, ki ga je bilo treba oceniti, oblikovalo konkretne
 zahteve v zvezi z javnim naročilom, ki jih mora upoštevati naročnik. Tako načelo enakega obravnavanja na področju oddaje javnih
 naročil, ki je del primarnega prava, zahteva, da imajo vsi ponudniki ne glede na državljanstvo pri postavljanju pogojev svojih
 ponudb enake možnosti(20). Iz teh načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva je razvidna zahteva po preglednosti,
 zaradi katere je treba v dobro vseh potencialnih ponudnikov zagotoviti ustrezno stopnjo obveščenosti javnosti, ki omogoča
 oddajo naročila konkurenci in nadzor nad nepristranskostjo postopkov oddaje(21).
 42. Vendar za temeljito analizo spoštovanja načel primarnega prava javnih naročil manjkajo potrebne navedbe o dejanskem stanju
 in pojasnila predložitvenega sodišča. Razlog za to je tudi to, da je predlog za razlago prava Unije omejilo na Direktivo 2004/18.
 Navedbe predložitvenega sodišča se zato nanašajo izključno na vidike, ki so pomembni za razlago tega akta sekundarnega prava.
 43. Naj v zvezi s tem spomnim, da je Sodišče v zvezi z dopustnostjo predložitve opozorilo na zahtevo po zadostni predstavitvi
 pravnega in dejanskega okvira postopka v glavni stvari v predložitveni odločbi. Ta zahteva naj bi po eni strani omogočila
 Sodišču, da poda razlago prava Unije, ki bo koristna za nacionalno sodišče(22), po drugi strani pa omogočila vladam držav članic in drugim udeležencem v postopku, da predložijo izjave v skladu s členom 23
 Statuta Sodišča(23). Vendar bo oba namena, kar zadeva spor o glavni stvari, mogoče upoštevati, samo če bo predložitveno sodišče na Sodišče naslovilo
 ustrezen predlog za razlago primarnega prava in z ustreznimi navedbami dopolnilo svojo predstavitev pravnega in dejanskega
 okvira postopka v glavni stvari. Zato predlagam, naj se predložitveno sodišče opozori na možnost ponovne predložitve.
 44. Vendar bi ponovna predložitev prišla v poštev, samo če bi se dokončno ugotovilo, da upoštevni prag dejansko ni bil presežen.
 Nacionalno sodišče mora ugotoviti potrebna dejstva, da bo lahko z gotovostjo izključilo, da za del dogovorjenega plačila ni
 treba šteti še nadaljnjih zneskov. Posebna pozornost mora biti namenjena temu, kako je bila izračunana vrednost javnega naročila
 ASL Lecce. Nacionalno sodišče bo moralo preveriti vrsto vidikov, med drugim, ali so bile morda postavke nastavljene prenizko,
 pogodbeni dogovor o naknadni prilagoditvi takih postavk dejanskim stroškom, in ali je bila med pogodbenima strankama dogovorjena
 drobitev naročil, vključno z ločenim izračunom postavk(24). Zaradi le malenkostno prekoračenega praga v sporu o glavni stvari se zdi, da je treba te vidike še posebej natančno preučiti.
 b) Domneva upoštevnosti vprašanja za predhodno odločanje
 45. Če bi bila vrednost naročila dejansko pod pragom 206.000 EUR, ki je upošteven v sporu o glavni stvari, bi ta okoliščina sprožila
 dvom o upoštevnosti vprašanja za predhodno odločanje, zlasti ker je to postavljeno izrecno glede razlage Direktive 2004/18
 namesto razlage primarnega prava, ki ga je treba uporabiti. Vprašanje za predhodno odločanje bi se lahko v tem pogledu izkazalo
 kot neupoštevno, ker njegova zveza z resničnostjo oziroma s predmetom spora o glavni stvari ni povsem jasna.
 46. Spomniti pa je treba, da so na podlagi ustaljene sodne prakse v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, kot
 je določeno v členu 267 PDEU, samo nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu in morajo prevzeti odgovornost za sodno odločbo,
 ki jo bodo izdala, glede na posebnosti vsake zadeve presojajo, ali je za izdajo njihove sodbe potrebno sprejetje predhodne
 odločbe in ali so vprašanja, ki jih postavljajo Sodišču, upoštevna(25). Če se vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, je Sodišče načeloma zavezano, da odloči o tem(26).
 47. Torej je mogoče domnevo o pomembnosti vprašanj, ki jih v predhodno odločanje predložijo nacionalna sodišča, izpodbiti le izjemoma,
 če zaprošena razlaga določb prava Unije očitno nima nikakršne zveze z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari(27). To pa ne velja za spor o glavni stvari, zlasti ker ni mogoče izključiti, da predložitveno sodišče po presoji vseh okoliščin
 spora o glavni stvari – predvsem tega, kako je bila izračunana vrednost javnega naročila ASL Lecce(28) – sklene, da je Direktivo 2004/18 v sporu o glavni stvari nazadnje le treba uporabiti, ker je bil presežen upoštevni prag.
 48. Zato je Sodišče dolžno ugoditi predlogu predložitvenega sodišča in podati razlago Direktive 2004/18.
 3. Neupoštevnost izjeme
 49. Medtem ko je s pragovi opravljena prva, povsem finančna razmejitev prava javnih naročil, so v direktivah poleg tega izrecne
 izjeme za posamezna področja. Od njih je treba razlikovati tiste nenapisane izjeme, ki jih je Sodišče razvilo v svoji sodni
 praksi in ki se večinoma nanašajo na primere, v katerih regionalni ali lokalni javni organi skupaj opravljajo naloge v splošnem
 interesu. Namen predpisov o izjemah je natančnejša opredelitev določb direktiv o javnih naročilih. Zlasti naj bi bila s področja
 uporabe prava javnih naročil izvzeta taka področja, na katerih v zvezi z javnimi naročili ni nevarnosti za konkurenco, ni
 čezmejnega trgovskega interesa ali uporaba prava javnih naročil ne bi ustrezala posebnostim in posebnim potrebam področja
 izjeme(29).
 50. Ne glede na to, katera vrsta izjeme se uporabi za neki primer, ne gre pozabiti, da je treba zaradi cilja direktiv o javnih
 naročilih – da za oddajo državnih naročil v vseh državah članicah velja skupna ureditev in da se javna naročila na splošno
 odprejo konkurenci – določbe direktiv o izjemah razlagati taksativno in poleg tega načeloma ozko(30).
 51. V sporu o glavni stvari pridejo v poštev predpisane in nenapisane izjeme, ki jih je treba v tem sistematičnem vrstnem redu
 v nadaljevanju preveriti glede uporabnosti.
 a) Predpisane izjeme
 i) Javno naročilo storitev na podlagi „izključne pravice“
 52. Najprej pride v poštev izjema iz člena 18 Direktive 2004/18. V skladu z njo se „direktiva [...] ne uporablja za javna naročila,
 ki j[ih] odda en naročnik drugemu naročniku ali združenju naročnikov na podlagi izključne pravice, ki jo uživajo v skladu
 z objavljenimi zakoni, podzakonskimi akti in drugimi predpisi, skladnimi s Pogodbo“. To izjemo bi bilo mogoče uporabiti, samo
 če bi se lahko dokazala izključna pravica Univerze za opravljanje storitev, kakršne so bile dogovorjene.
 53. V zvezi s tem zadošča navesti, da čeprav so univerze po italijanskem pravu v členu 6(4) zakona št. 168/1989 razglašene za
 „najpomembnejša središča znanstvenega raziskovanja“ in v členu 15(1) zakona št. 241/1990 pooblaščene za to, da „sklepajo sporazume
 z drugimi javnimi organi za sodelovanje pri opravljanju dejavnosti v splošnem interesu“, iz tega ni mogoče izpeljati izključne
 pravice v zgoraj navedenem smislu. Zakonsko zagotovljene izključne pravice univerz za izvedbo študij in ocen potresne občutljivosti
 bolnišnic po naročilu javne uprave ni mogoče najti ne v italijanskem pravnem redu ne v pravu Unije. Zato je glede tega treba
 pritrditi češki vladi(31), da je treba te dejavnosti glede na njihovo naravo šteti bolj za pomožno raziskovalno dejavnost Univerze in da niso namenjene
 izvajanju njene temeljne naloge središča akademskega posredovanja znanja, glede katere ima univerza na področju izobraževalnega
 sistema vsake države članice izključno pravico.
 54. Zato v sporu o glavni stvari ni mogoče uporabiti izjeme iz člena 18 Direktive 2004/18.
 ii) Posebna izjema za raziskovalne in razvojne storitve
 55. Dalje je treba preveriti, ali je v sporu o glavni stvari mogoče uporabiti posebno izjemo iz člena 16(f) Direktive 2004/18.
 V skladu s to določbo se ta direktiva ne uporablja za naročila storitev „v zvezi z raziskovalnimi in razvojnimi storitvami,
 razen tistih, od katerih ima koristi izključno naročnik za svoje potrebe in uporabo, pod pogojem, da opravljeno storitev v
 celoti plača naročnik“.
 56. Zadnjenavedeno je izpolnjeno, saj se je ASL Lecce pogodbeno zavezal, da bo opravil plačilo. Vendar ni jasno, ali so izpolnjeni
 drugi pogoji. Kajti tudi če bi lastnina na vseh rezultatih, ki izhajajo iz raziskovalne dejavnosti, na podlagi pogodbe o svetovanju
 pripadala ASL Lecce, bi ta moral ob objavi na tehnično-raziskovalnem področju izrecno navesti oddelek. To sproži vprašanje,
 koliko je ASL Lecce pripadala izključna lastnina na rezultatih raziskav. Načeloma ni mogoče izključiti, da je šlo za tak primer.
 Ker ni podrobnejših navedb o dejanskem stanju glede vsebine sporazuma in pravnih posledicah, ki iz tega izhajajo v skladu
 z nacionalnim pravom, ni mogoče z gotovostjo ugotoviti, ali je izpolnjen ta pogoj izjeme iz člena 16(f) Direktive 2004/18.
 Zato bi bili potrebni ugotovitev in presoja dejstev, za kar pa Sodišče v okviru postopka na podlagi člena 267 PDEU ni pristojno(32). Za to je namreč pristojno nacionalno sodišče. To mora torej preveriti, ali je mogoče glede na vse okoliščine spora o glavni
 stvari uporabiti izjemo iz člena 16(f) Direktive 2004/18.
 b) Nenapisane izjeme
 57. Kot je že bilo navedeno, je Sodišče s sodno prakso razvilo dve nadaljnji izjemi, ki se nanašata na tako imenovane in‐house posle in različne oblike medobčinskega sodelovanja(33). Primerno je, da se – glede na preizkus tega, ali ju je mogoče uporabiti v sporu o glavni stvari – predstavijo njune bistvene
 i) In‐house posli
 58. Predpostavka in‐house poslov je že per definitionem izmenjava storitev, ki se zgodi – pravno gledano – znotraj istega pravnega subjekta. In‐house posli torej niso z vidika nabav upoštevni posli, saj naročnik opravlja storitve z lastnimi sredstvi. Z vidika javnih naročil
 je to dopustno, kot je Sodišče ugotovilo v sodbi Stadt Halle in RPL Lochau(34). V njej je Sodišče pojasnilo, da lahko „[j]avni organ, ki je naročnik, [...] izpolni naloge v splošnem interesu, ki so mu naložene,
 z lastnimi upravnimi, tehničnimi in drugimi sredstvi in se ni dolžan obrniti na zunanje subjekte, ki niso del njegovih služb“.
 Po mnenju Sodišča „[v] tem primeru ne gre za pogodbo z denarnim interesom, sklenjeno s pravno osebo, ki je pravno ločena od
 naročnika“. Zato se ne uporabljajo pravila Unije o javnih naročilih(35).
 59. V okviru istega tematskega sklopa je obravnavan tudi primer, pri katerem javnopravna institucija odda naročilo osebi, ki je
 sicer pravno samostojna, vendar pa je ta oseba z njo v posebnih odnosih(36). Tudi pri tej problematiki gre konec koncev za to, ali gre za naročilo, za katero je obvezen razpis. Na prvi pogled se pri
 tem postavi vprašanje, ali sta v poslu udeleženi različni osebi, ki lahko vsakič nastopata kot naročnik in kot ponudnik. Medtem
 ko je mogoče to, da gre za isto osebo, zanikati že zaradi njune pravne samostojnosti, pa pogosto povzroča težave vprašanje,
 ali lahko za konkretni posel vsakič izkažeta lastnost naročnika in ponudnika. Pod določenimi pogoji sta lahko osebi glede
 neke pogodbe tako medsebojno povezani, da obveznost razpisa odpade, ker ni naročila.
 60. Po mnenju Sodišča za obveznost razpisa načeloma zadostuje, da je bila pogodba sklenjena med naročnikom in osebo, ki je od
 njega pravno ločena. Sodišče sicer od temeljne sodbe Teckal(37) šteje, da razpis ni nujen, in tako navsezadnje, da gre za posel, podoben in‐house poslu, „če javni organ, ki je naročnik, nad zadevnim subjektom izvaja podoben nadzor kot nad lastnimi službami in če ta subjekt
 večino svojih dejavnosti opravlja z javnim organom ali javnimi organi, ki mu ali jim pripada“(38).
 61. Ugotoviti je treba, da v sporu o glavni stvari ne gre za nobenega od teh dveh primerov. Prvič, zadevna pogodba je bila sklenjena
 med različnima pravnima subjektoma. Drugič, na podlagi informacij predložitvenega sodišča(39) je dejstvo, da Univerza ni pod nikakršnim nadzorom ASL Lecce. Zato ne more biti govora o in‐house poslu.
 ii) Medobčinsko sodelovanje
 62. Nadaljnja nenapisana izjema izhaja iz načel sodne prakse, ki so se izrazila v sodbi Komisija proti Nemčiji(40).(41) Iz te sodbe je mogoče razbrati, pod katerimi pogoji in v katerih oblikah je medobčinsko sodelovanje mogoče izvzeti s področja
 uporabe prava javnih naročil(42). Ne nazadnje je zato priporočljivo, da se povzamejo dejstva, ki so bila povod za to odločbo, in argumentacija Sodišča.
 – Argumentacija Sodišča v sodbi Komisija proti Nemčiji
 63. Predmet tega postopka zaradi neizpolnitve obveznosti je bil brez evropskega razpisa izveden prenos odstranjevanja odpadkov
 štirih upravnih okrožij Spodnje Saške – Rotenburg (Wümme), Harburg, Soltau-Fallingbostel in Stade – na službo za odvoz odpadkov
 mesta Hamburg, javno podjetje v obliki osebe javnega prava. Kot nadomestilo je bilo določeno letno plačilo z mehanizmom za
 prilagajanje cen glede na količino odpadkov. Pogodba je bila sklenjena za 20 let. Stranki sta se dogovorili, da najpozneje
 pet let pred koncem te pogodbe začneta pogajanja o tem, ali naj bo pogodba podaljšana.
 64. Sodišče je zavrnilo tožbo Komisije, saj v sklenitvi pogodbe o storitvah odstranjevanja odpadkov brez postopka oddaje naročila
 in brez evropskega razpisa ni prepoznalo kršitve Direktive 92/50. Morebitno obveznost razpisa je Sodišče v bistvu zanikalo
 z utemeljitvijo, da je bilo s sporno pogodbo dogovorjeno sodelovanje med lokalnimi skupnostmi pri zagotovitvi izvajanja skupne
 javne naloge, in sicer odstranjevanja odpadkov(43). Za to ugotovitev je pogodbo izčrpno analiziralo in pri tem opredelilo tiste vidike, ki so bili po njegovem mnenju značilni
 za medobčinsko sodelovanje. Ti vidiki so – kot bo še prikazano – hkrati merila, na podlagi katerih je mogoče določiti, ali
 je sporazum med javnimi organi zajet z nenapisano izjemo medobčinskega sodelovanja. Z drugimi besedami, so značilni znaki
 izjeme.
 65. Omeniti je treba, da je z vidika Sodišča za medobčinsko sodelovanje značilno prizadevanje vseh udeleženih regionalnih in lokalnih
 organov, da skupaj zagotovijo učinkovito izvajanje naloge v splošnem interesu. Podlaga za upravičenost izvzetja tega področja
 s področja uporabe prava javnih naročil je ugotovitev – kot že v sodbi v zadevi Coditel Brabant(44) – da lahko javni organ naloge v splošnem interesu, ki so mu naložene, izvaja z lastnimi sredstvi in v sodelovanju z drugimi
 javnimi organi ter se ni dolžan obrniti na zunanje subjekte, ki niso del njegovih služb. Vendar po mnenju Sodišča ta avtonomija
 predpostavlja, da mora naročnik imeti tudi svobodo, da sodeluje z drugimi naročniki in tako združuje vsakokratna lastna sredstva(45). Na podlagi te argumentacije je Sodišče javnim organom prav tako priznalo pravico svobodne izbire, v kateri pravni obliki
 želijo sodelovati pri skupnem opravljanju svojih javnih nalog – bodisi zgolj s preprosto pogodbo tako kot tukaj bodisi institucionalizirano(46) po posebej ustanovljeni osebi javnega prava. To je po eni strani utemeljilo s formalno trditvijo, da ni pravnega predpisa
 Unije, s katerim bi bila v tem smislu predpisana posebna pravna oblika(47). Po drugi strani teleološko tudi ni videlo nobene potrebe po ustrezni formalizaciji sodelovanja, če to ne povzroči izkrivljanja
 konkurence na področju javnih naročil na notranjem trgu in tako do diskriminacije drugih oseb(48).
 – Merila, ki jih je določilo Sodišče
 66. Drugače kot pri sodni praksi v zvezi z in‐house posli, kjer je Sodišče že v sodbi Teckal odločilni merili strnilo v jedrnat izrek, v tej temeljni odločbi ni mogoče najti
 primerljive jedrnate formule, pod katerimi pogoji bi bilo mogoče – in ne le za zadevo, v kateri je bila sprejeta odločitev
 – medobčinsko sodelovanje, za katero ne velja pravo javnih naročil, na splošno šteti za dopustno. Vendar je mogoče, kot je
 že bilo navedeno, iz argumentacije Sodišča izluščiti vrsto odločilnih pogojev, ki morajo biti hkrati izpolnjeni. V skladu
 z njimi Sodišče šteje, da medobčinsko sodelovanje ne spada na področje uporabe prava javnih naročil, če so izpolnjeni ti pogoji:
 – gre za izvajanje skupne naloge oziroma skupnih nalog v splošnem interesu, ki so povezane z uresničevanjem ciljev v splošnem
 interesu;
 – izvajajo jih izključno javni organi brez udeležbe zasebnih subjektov;
 – izvajajo se na pogodbeni podlagi ali v institucionalizirani pravni obliki, na primer interesnem združenju;
 – nobeno zasebno podjetje v zvezi s sklenitvijo pogodbe ni obravnavano ugodneje od konkurentov;
 – cilj pogodbe ni zaobitje prava javnih naročil.
 67. Proti neposredni uporabi te sodne prakse v sporu o glavni stvari bi lahko načeloma navedla, da v njem – drugače kot pri dejanskem
 stanju, na katerem je temeljila sodba Komisija proti Nemčiji – ne gre za sodelovanje med regionalnimi ali lokalnimi organi.
 Predmet obravnavane zadeve je namreč bolj pogodbeni dogovor med organom lokalne skupnosti in osebo javnega prava. Ob upoštevanju
 teh ugotovitev bi moralo biti obravnavano vprašanje, koliko je na podlagi te sodne prakse mogoče izhajati iz izjeme, s katero
 so zajete oblike sodelovanja, kakršno je sporno v tej zadevi.
 iii) Kategorija „javno-javnega partnerstva“
 – Razširitev izjeme na različne oblike sodelovanja med javnimi organi
 68. Natančno branje sodbe Komisija proti Nemčiji razkrije, da izjema, ki jo je razvilo Sodišče, načeloma ne nasprotuje takim oblikam
 sodelovanja.
 69. V potrditev te domneve je, prvič, mogoče navesti, da je šlo v navedeni zadevi za pogodbo med službo za odvoz odpadkov mesta
 Hamburg in štirimi sosednjimi upravnimi okrožji, pri tem pa je treba opozoriti na okoliščino, da je šlo pri službi za odvoz
 odpadkov mesta Hamburg za osebo javnega prava, in ne za lokalno skupnost(49). Drugič, upoštevati je treba, da Sodišče v sodbi pogosto uporablja nevtralni pojem „javni organ“(50), s čimer daje vedeti, da sodelovanje – kot predpostavka za uporabo nenapisane izjeme – ni na voljo le občinam(51). Omejitev izjeme izključno na sodelovanje regionalnih ali lokalnih organov bi bilo zaradi različnih oblik upravne ureditve
 v zadevnih državah članicah tudi preveč formalistično in težko razumljivo. Ob upoštevanju teh ugotovitev je dosledneje, da
 se področje uporabe te nenapisane izjeme razume širše in zato raje govori o „sodelovanju med javnimi organi“.
 70. Tako je treba izhajati iz tega, da je lahko s to nenapisano izjemo načeloma zajet tudi primer, v katerem sta kot pogodbeni
 stranki udeleženi zdravstveni organ in univerza.
 – Izpolnjevanje pogojev v sporu o glavni stvari
 71. Da bi se lahko ASL Lecce in Univerza sklicevala na to nenapisano izjemo, morajo biti v sporu o glavni stvari izpolnjeni pogoji,
 ki označujejo sodelovanje med javnimi organi. Ni sporno, da gre za pogodbeni dogovor med izključno javnimi organi brez kakršne
 koli oblike zasebne udeležbe, s čimer je že takoj izpolnjenih več pogojev. Vendar pa je težava pri drugih pogojih in potrebna
 je njihova podrobnejša preučitev.
 Izvajanje naloge v splošnem interesu
 72. Eno najbolj spornih vprašanj v obravnavani zadevi je, ali sta obe stranki zadevno pogodbo sklenili zaradi izvajanja naloge
 v splošnem interesu.
 73. Kot je bilo že pojasnjeno, je bila Univerza zaprošena, naj opravi študijo in oceno potresne občutljivosti bolnišnic v provinci
 Lecce. Ta dela so morala biti opravljena po nacionalnih predpisih, ki so bili sprejeti na področju varnosti objektov, še zlasti
 strateških zgradb. Kakor je navedel ASL Lecce(52) v pisnih stališčih, so bili rezultati te študije namenjeni temu, da se uporabijo kot podlaga za bodoče lastne projekte za
 izboljšanje potresne varnosti zadevnih objektov. Iz tega je mogoče sklepati, da je ASL Lecce z naročilom študije pravzaprav
 želel izpolniti obveznost, ki mu je bila naložena z nacionalnim pravom zaradi zagotavljanja varnosti bolnišnic. Taka naloga
 služi splošnemu interesu in spada v pristojnost države.
 74. Zato sta stranki sporno pogodbo sklenili zaradi izvajanja naloge v splošnem interesu.
 Sodelovanje zaradi izvajanja skupne javne naloge
 75. Poleg tega se zahteva, da sodelovanje služi izvajanju skupne javne naloge(53). Zato ni dovolj, da se zakonska obveznost za opravljanje sporne javne naloge nanaša le na enega od udeleženih javnih organov,
 medtem ko drugi nastopa v vlogi pomočnika pri izpolnitvi, ki na podlagi naročila prevzame izvedbo te tuje naloge. To se zdi
 prepričljivo, kajti če se upošteva etimološki pomen besede „sodelovanje“, je bistvo takega sodelovanja vendarle prav skupna
 strategija strank, ki temelji na medsebojni izmenjavi in določitvi vsakokratnih interesov. Enostransko sledenje lastnim interesom
 zgolj enega udeleženca je težko opisati kot „sodelovanje“ v zgoraj navedenem smislu(54).
 76. Konkretni znaki za ustrezno zahtevo po resničnem sodelovanju med javnimi organi so podani v ugotovitvah Sodišča v sodbi Komisija
 proti Nemčiji(55), ki so se nanašali na posebno obliko sodelovanja med štirimi lokalnimi skupnostmi in osebo javnega prava, ki jim je omogočila
 izvajanje skupne javne naloge, in sicer odstranjevanja odpadkov. Sodišče je v svojih ugotovitvah izrecno opozorilo na ta vidik.
 Kot je ugotovilo, je bilo za to razmerje med strankami značilno priznanje medsebojnih pravic in obveznosti. Poleg tega so
 bile pogodbene stranke zavezane k medsebojni pomoči in medsebojnemu upoštevanju. Sodba je tako temeljila na izmenjavi, ki
 je presegala zgolj plačilo za opravljanje storitev(56).
 77. Kot so pravilno ugotovili poljska vlada(57), CNI(58) in Komisija(59), pa se spor o glavni stvari bistveno razlikuje od zgoraj predstavljenega dejanskega stanja, saj se cilji udeleženih javnih
 organov med seboj razlikujejo. Medtem ko le za ASL Lecce velja zakonska obveznost glede študije in ocene potresne občutljivosti
 bolnišnic, je vloga Univerze po zakonu znanstveno raziskovanje. Ta vloga je dopolnjena s tradicionalno funkcijo središč akademskega
 posredovanja znanja, na katero je že bilo opozorjeno(60). Ob upoštevanju teh ugotovitev se zdi jasno, da za študijo in oceno potresne občutljivosti bolnišnic ni mogoče šteti, da
 spadata v izvirno pristojnost Univerze. Ob raziskavi konkretnih vidikov spora o glavni stvari je treba ugotoviti, da Univerza
 nima nobenega ustreznega zakonskega pooblastila. To je bilo ugotovljeno že pri analizi člena 18 Direktive 2004/18(61). Prav tako malo znakov je, da bi se Univerza sama zavzemala za to nalogo. Vendar ima potrebno strokovno znanje ter personalno
 in materialno opremljenost za izvajanje te naloge. Ta sredstva uporablja ASL Lecce zaradi izpolnitve svoje zakonske naloge.
 ASL Lecce je tako deloma uporabnik sredstev Univerze. V končni fazi pa se sledi samo interesom ASL Lecce.
 78. V zvezi s tem je pomembna narava odnosa udeležencev. Sodelovanje med javnimi organi ima lahko, kot je mogoče povzeti iz sodbe
 Komisija proti Nemčiji, različne oblike: ali na institucionalni podlagi z ustanovitvijo subjekta, ki je prilagojen potrebam
 udeležencev in na katerega se prenesejo pooblastila ali po katerem se pooblastila skupno izvajajo, ali tudi na pogodbeni podlagi
 s sklenitvijo pogodbe o sodelovanju ali sporazuma o izvajanju skupne javne naloge(62). V sporu o glavni stvari ni podanega nič podobnega. S pogodbo o svetovanju, sklenjeno med ASL Lecce in Univerzo, nista določena
 ne podlaga ne pravni okvir za sodelovanje zaradi izvajanja skupne javne naloge. Namesto tega je v njej predvidena zgolj ena
 storitev v obliki strokovnega svetovanja, za katero je treba plačati. Konec koncev ASL Lecce „kupi“ študijo Univerze, zlasti
 ker na njej pridobi izključno lastninsko pravico in lahko z njo poljubno razpolaga. Po drugi strani pa je Univerza za to študijo
 spet denarno poplačana, pri tem pa je spet treba opozoriti, da to, da plačilo samo pokrije stroške, ne spremeni ničesar glede
 odplačnosti storitve(63).
 79. Poleg tega za zadevno pogodbo o svetovanju – drugače kot za pogodbeni dogovor, ki je bil podlaga za sodbo Komisija proti Nemčiji
 – ni predvidena medsebojna obveznost pomoči. Pri tem okoliščina, da naj bi se predvidene dejavnosti izvajale v tesnem sodelovanju
 med delovno skupino, ki jo določi ASL Lecce, in univerzitetno delovno skupino, ne more ničesar spremeniti, saj je bilo mogoče
 v skladu s pogodbo angažirati tudi zunanje osebje. Medsebojna obveznost podpore naj bi bila torej omejena in naj očitno ne
 bi presegala tega, kar je bilo nujno, da se je univerzitetni delovni skupini omogočila izvedba študije.
 80. Poleg tega je iz pisnih stališč ASL Lecce(64) mogoče razbrati, da med delovnima skupinama, ki sta ju za izvajanje domnevno skupne javne naloge imenovala ASL Lecce in Univerza,
 ni bilo prave izmenjave. Delovna skupina ASL Lecce naj bi se na podlagi ugotovljenih rezultatov, to je po tem, ko je Univerza
 opravila študijo, nasprotno, posvečala izdelavi konceptov za izboljšavo varnosti preiskanih objektov. S tem dejstvom je podkrepljena
 že izražena domneva, da je ASL Lecce dejansko naročil izvedensko mnenje in zanj plačal.
 81. Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da s sporno pogodbo o svetovanju ni vzpostavljeno pravo sodelovanje med udeleženima
 javnima organoma v smislu sodne prakse, to je sodelovanje, katerega namen je izvajanje skupne javne naloge. Bolj gre za pogodbo
 o storitvah, ki se opravljajo proti plačilu.
 Zasebno podjetje ne sme biti obravnavano ugodneje od konkurentov
 82. Poleg tega se po merilih, ki jih je postavilo Sodišče, pri izbiranju ponudnika storitve za izvedbo študije nobeno zasebno
 podjetje ne bi smelo obravnavati ugodneje od konkurentov.
 83. Kakor je bilo ugotovljeno na začetku, Univerza nastopa kot „gospodarski subjekt“ v smislu člena 1(9) Direktive 2004/18(65). Zato je imela z vidika prava javnih naročil enak pravni položaj kot zasebno podjetje. Zaradi dejstva, da je Univerza dobila
 naročilo, ne da bi bil izveden javni razpis, je bila ugodneje obravnavana v primerjavi z združenji inženirjev in arhitektov,
 ki bi morda prav tako lahko izdelala sporno študijo.
 84. Ta pogoj logično nujno predpostavlja, da so konkurenti sploh obstajali. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ASL Lecce v pisnih
 stališčih ne zanika izrecno, da bi lahko sporno študijo opravili tudi drugi gospodarski subjekti. Sicer hvali ekonomičnost,
 materialno opremljenost in usposobljenost Univerze(66), nikakor pa drugim gospodarskim subjektom, na primer inženirskim ali arhitekturnim birojem, ne odreka temeljne sposobnosti
 v zvezi s tem. Trditev v tem smislu bi glede na navedbe CNI(67), ki podpira tezo, da taka dejavnost bolj spada v izvirno pristojnost inženirjev in arhitektov, le težko vzdržala. Čeprav
 je ASL Lecce na ustni obravnavi pravilno postavil svoje stališče, in sicer v tem smislu, da bi se z zapleteno nalogo od inženirskih
 ali arhitekturnih birojev zahtevalo preveč, pa vseeno ni mogel na vprašanje Sodišča o tem oporekati, da bi bile morda tudi
 druge univerze in zasebne raziskovalne ustanove doma in v tujini dorasle zahtevam naloge.
 85. To vprašanje bo moralo dokončno razjasniti nacionalno sodišče, pristojno za ugotovitev dejstev. Pri tem mora presoditi, ali
 so bili zahtevani postopki študije in ocene potresne občutljivosti dejansko tako zapleteni, da bi lahko končno le navedena
 univerza – in nobena druga – izvedla študijo. Za ta postopek za sprejetje predhodne odločbe zadostuje ugotovitev, da bi ASL Lecce
 najverjetneje lahko izbiral med različnimi morebitnimi konkurenti, če bi objavil javni razpis za izvedbo navedene študije.
 86. Zato je bila Univerza v zvezi s sklenitvijo pogodbe ugodneje obravnavana v primerjavi z morebitnimi konkurenti, tako da ni
 izpolnjen še en pogoj za uporabo nenapisane izjeme.
 Pravo javnih naročil se ne sme zaobiti
 87. Kot nadaljnji pogoj za uporabo nenapisane izjeme v sporu o glavni stvari se zahteva, da s sklenitvijo pogodbe niso bile zaobite
 določbe prava javnih naročil.
 88. V zvezi s tem pogojem je treba pritrditi mnenju poljske vlade(68), da je izkrivljanje konkurence mogoče videti že v okoliščini, da ni bilo razpisa, čeprav bi sporno študijo najverjetneje
 lahko izvedla tudi taka združenja inženirjev in arhitektov, ki so konkurirala Univerzi. Glede tega se ne sme pozabiti omeniti,
 da bi bilo prav v interesu ASL Lecce kot naročnika, da dostop do naročila omogoči kar največ konkurentom. Kot je Sodišče pojasnilo
 v sodbi CoNISMa(69), je eden od ciljev pravil Unije o javnih naročilih vzpostaviti čim večjo konkurenco. Za to odpiranje za čim večjo konkurenco
 si je treba prizadevati ne le v interesu Unije za prosti pretok blaga in storitev(70), ampak tudi v lastnem interesu udeleženega naročnika, ki ima tako v zvezi s ponudbo, ki je gospodarsko najugodnejša in najbolj
 ustreza potrebam zadevnega javnega organa, na voljo večjo izbiro. To možnost je ASL Lecce zapravil s tem, da potencialnim
 ponudnikom ni dal priložnosti za predložitev ponudb.
 89. Ob upoštevanju teh ugotovitev se trditev ASL Lecce(71), da je oddaja naročila Univerzi pomenila precejšen prihranek stroškov, ne zdi prepričljiva, zlasti ker zaradi neizvedenega
 javnega razpisa ni imel možnosti, da dobi vpogled v ponudbe drugih morebitnih konkurentov. Ne le da ASL Lecce ni predložil
 dokaza za to trditev, ampak tudi ni mogel prepričljivo dokazati, kako je izračunal predvideni znesek 800.000 EUR, ki bi ga
 po njegovem mnenju zahtevali drugi konkurenti, če bi mogli izvesti študijo. Namigovanje, da bi lahko le Univerza izvedla sporno
 študijo po tako ugodni ceni, ki ni podprto z dejstvi, kaže na kršitev cilja prava javnih naročil.
 90. Če bi naročnikom dovolili, da se – prek področja javno‐javnega partnerstva – obrnejo na druge javne organe za pridobitev storitev,
 ne da bi pri tem spoštovali pravila prava javnih naročil, bi se bilo treba bati, da se ta pravila dolgoročno ne bi spoštovala,
 kar bi preprečilo cilj Unije, da se zagotovijo svoboda ustanavljanja in svoboda opravljanja storitev ter neomejena konkurenca
 na notranjem trgu. Da bi to preprečili, je potreben strog nadzor nad upoštevanjem meril, ki jih je postavilo Sodišče v sodbi
 Komisija proti Nemčiji.
 91. Tako je treba ugotoviti, da je bil cilj pogodbe, sklenjene med ASL Lecce in Univerzo, zaobiti pravo javnih naročil. Tudi to
 dejstvo govori proti uporabi nenapisane izjeme.
 – Argumenti proti opredelitvi „javno‐javno partnerstvo“
 92. Z gornjo analizo se je izkazalo, da ni izpolnjena vrsta pogojev za opredelitev skupnega delovanja javnih organov v sporu o
 glavni stvari kot „javno‐javnega partnerstva“. To velja zlasti za zahtevo po sodelovanju za izvajanje skupne javne naloge(72). Niti ni mogoče prepoznati pravega „sodelovanja“ v običajnem smislu niti udeleženca ne sledita skupnemu cilju, ki jima je
 predpisan z zakonom. Bolj gre za primer, pri katerem en javni organ stroškovno ugodno uporablja sredstva drugega javnega organa.
 Pravno gledano gre za pogodbo o opravljanju storitev, ki se opravljajo proti plačilu. Dalje govori proti izključitvi zadevnega
 posla s področja uporabe prava javnih naročil dejstvo, da je bila Univerza v zvezi s sklenitvijo pogodbe ugodneje obravnavana
 v primerjavi z morebitnimi konkurenti(73) in da je bil cilj sporne pogodbe zaobiti pravo javnih naročil(74). Zaradi te ugotovitve ni mogoče govoriti o „javno‐javnem partnerstvu“.
 93. Skleniti je treba, da ni mogoče uporabiti izjeme, s katero bi bila izključena uporaba Direktive 2004/18.
 4. Sklep
 94. Tako je treba ugotoviti, da je sporno naročilo študije in ocene potresne občutljivosti nekaterih bolnišnic posel, za katerega
 je obvezna oddaja javnega naročila, za katerega se uporabi Direktiva 2004/18. Ker v sporu o glavni stvari ni bilo razpisa,
 je podana kršitev direktive. Ker so z nacionalnim pravom dovoljeni sporazumi, kakršen je ta med ASL Lecce in Univerzo, tudi
 to pravo ni v skladu z navedeno direktivo.
 95. Torej je treba Direktivo 2004/18, natančneje, njene člene 1(2)(a) in (d), 2 in 28 ter Prilogo II, kategoriji 8 in 12, razlagati
 tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dovoljuje sklenitev pisnih sporazumov med naročnikom in javnopravno ustanovljeno
 univerzo za izvedbo študije in ocene potresne občutljivosti bolnišnic, ki se opravita na podlagi nacionalnih predpisov na
 področju varnosti objektov, še zlasti strateških zgradb, za plačilo, ki ne presega stroškov, potrebnih za opravo storitve,
 kadar je univerzo, pri kateri je izvedba naročena, mogoče šteti za gospodarski subjekt.
 96. Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Consiglio
 di Stato, odgovori:
 Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil
 gradenj, blaga in storitev, natančneje, njene člene 1(2)(a) in (d), 2 in 28 ter Prilogo II, kategoriji 8 in 12, je treba razlagati
 1 – Jezik izvirnika: nemščina. Jezik postopka: italijanščina.
 2 – UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132.
 3 – Sodba z dne 9. junija 2009 (C‐480/06, ZOdl., str. I‐4747).
 4 – GURI št. 192 z dne 18. avgusta 1990.
 5 – Str. 2 vloge Univerze.
 6 – Sodba z dne 23. decembra 2009 (C‐305/08, ZOdl., str. I‐12129).
 7 – Ibid., točka 35.
 8 – Ibid., točka 42.
 9 – Glej str. 22, točka 34, predložitvene odločbe.
 10 – Primerjaj Hailbronner, K., Das Recht der Europäischen Union (ur. Eberhard Grabitz/Meinhard Hilf), del B5, točka 24, str. 4, po čigar mnenju je značilnost odplačnosti načeloma podana
 pri vsaki koristi z denarno vrednostjo. Podobno tudi Eisner, C., „Interkommunale Kooperationen und Dienstleistungskonzessionen
 (del 1)“, v: Zeitschrift für Vergaberecht und Beschaffungspraxis, 2011, str. 190, po katerem je treba zadevni posel, takoj ko je dejansko dogovorjeno plačilo za storitev, presojati na podlagi
 določb o javnih naročilih.
 11 – Primerjaj Frenz, W., Handbuch Europarecht, zvezek 3 (Beihilfe- und Vergaberecht), Heidelberg 2007, str. 617, točka 2012.
 12 – Ibid..
 13 – Glej sodbo z dne 27. septembra 1988 v zadevi Humbel & Edel (263/86, Recueil, str. 5365, točka 18). Budischowsky, J., Kommentar zu EU- und EG-Vertrag (ur. Heinz Mayer), Dunaj 2003, člen 49 ES, točka 8, str. 5, meni, da je značilnost odplačnosti izpolnjena že s tem, da so
 s plačilom pokriti stroški.
 14 – Glej Frenz, op. cit. (opomba 11), str. 618, točka 2013.
 15 – Glej opombo 22 v vlogi Komisije.
 16 – Uredba Komisije (ES) št. 1177/2009 z dne 30. novembra 2009 o spremembi direktiv 2004/17/ES, 2004/18/ES in 2009/81/ES Evropskega
 parlamenta in Sveta glede njihovih pragov uporabe za postopke za oddajo naročil (UL L 314, str. 64).
 17 – Sklepni predlogi, predstavljeni 14. aprila 2010 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C‐271/08, sodba z dne 15. julija 2010,
 , ZOdl., str. I-6817., točka 143).
 18 – Ibid.
 19 – Glej Frenz, op. cit. (opomba 11), str. 533, točka 1721.
 20 – Sodba z dne 13. oktobra 2005 v zadevi Parking Brixen (C‐458/03, ZOdl., str. I‐8585, točka 48).
 21 – Sodbi z dne 15. oktobra 2009 v zadevi Acoset (C‐196/08, ZOdl., str. I‐9913, točka 49) in z dne 6. aprila 2006 v zadevi
 ANAV (C‐410/04, ZOdl., str. I‐3303, točka 21). V zvezi s tem razmerjem med prepovedjo diskriminacije in zahtevo po preglednosti
 glej sodbe z dne 13. novembra 2007 v zadevi Komisija proti Irski (C‐507/03, ZOdl., str. I‐9777, točki 30 in 31); z dne 21. februarja 2008
 v zadevi Komisija proti Italiji (C‐412/04, ZOdl., str. I‐619, točka 66); z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname (C‐231/03,
 ZOdl., str. I‐7287, točki 17 in 18) in z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress (C‐324/98, Recueil, str. I‐10745,
 točka 60 in naslednje).
 22 – Glej sodbo z dne 26. januarja 1993 v združenih zadevah Telemarsicabruzzo in drugi (od C‐320/90 do C‐322/90, Recueil, str. I‐393,
 točka 6).
 23 – Glej sodbi z dne 25. marca 2004 v združenih zadevah Azienda Agricola Ettore Ribaldi in drugi (od C‐480/00 do C‐482/00,
 C‐484/00, od C‐489/00 do C‐491/00 in od C‐497/00 do C‐499/00, Recueil, str. I‐2943, točka 73) in z dne 21. septembra 1999
 v zadevi Albany (C‐67/96, Recueil, str. I‐5751, točka 40).
 24 – V zvezi z metodami obračunavanja so v vseh direktivah o javnih naročilih izrecno določene prepovedi zaobitja. Po eni strani
 je prepovedana drobitev naročil, če je njen namen, da se ne uporabi zadevna direktiva. Po drugi strani je z direktivami prepovedano
 zaobitje z izbiro metode obračunavanja. Poleg tega je mogoče iz prepovedi zaobitja izpeljati splošno prepoved naklepnega ali
 malomarnega prenizkega knjiženja (glej Frenz, op. cit. (opomba 11), str. 209, točka 822; Trepte, P., Public Procurement in the EU, 2. izdaja, Oxford 2007, str. 262 in 263).
 25 – V skladu s to sodno prakso se pričakuje, da nacionalno sodišče neposredno pozna dejansko stanje in trditve strank ter je
 zato ob polnem poznavanju zadeve bolje usposobljeno za presojo, ali so pravna vprašanja, ki so se pojavila v sporu, ki ga
 rešuje, upoštevna in ali je za izdajo njegove sodbe potrebno predhodno odločanje (glej sodbo z dne 22. junija 2000 v zadevi
 Marca Mode, C‐425/98, Recueil, str. I‐4861, točka 21).
 26 – Glej med drugim sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra (C‐379/98, Recueil, str. I‐2099, točka 38); z dne 22. maja 2003
 v zadevi Korhonen in drugi (C‐18/01, Recueil, str. I‐5321, točka 19); z dne 19. aprila 2007 v zadevi Asemfo (C‐295/05, ZOdl.,
 str. I‐2999, točka 30) in z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Gottwald (C‐103/08, ZOdl., str. I‐9117, točka 16).
 27 – Glej med drugim sodbi z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman (C‐415/93, Recueil, str. I‐4921, točka 61) in z dne 1. aprila 2008
 v zadevi Gouvernement de la Communauté française in Gouvernement wallon (C‐212/06, ZOdl., str. I‐1683, točka 29) ter v opombi 26
 navedeno sodbo Gottwald (točka 17).
 28 – Glej točko 44 teh sklepnih predlogov.
 29 – Glej Frenz, op. cit. (opomba 11), str. 670, točka 2197.
 30 – Glej sodbe z dne 10. marca 1987 v zadevi Komisija proti Italiji (199/85, Recueil, str. 1039, točka 14); z dne 18. novembra 1999
 v zadevi Teckal (C‐107/98, Recueil , str. I‐8121, točka 43); z dne 17. novembra 1993 v zadevi Komisija proti Španiji (C‐71/92,
 Recueil, str. I‐5923, točka 10) in z dne 13. januarja 2005 v zadevi Komisija proti Španiji (C‐84/03, ZOdl., str. I‐139, točki 48
 in 58).
 31 – Glej točki 17 in 18 vloge Češke vlade.
 32 – Glej sodbi z dne 6. aprila 1962 v zadevi Bosch (13/61, Recueil, str. 101) in z dne 5. februarja 1963 v zadevi Van Gend
 en Loos (26/62, Recueil, str. 1).
 33 – Glej Zeleno knjigo Komisije z dne 27. januarja 2011 o modernizaciji politike EU na področju javnih naročil: Za učinkovitejši evropski
 trg javnih naročil, COM(2011) 15 final, str. 24, v kateri sta navedena oba primera, ki sta bila razvita s sodno prakso Sodišča. V njej se je
 Komisija izrekla za to, da je treba pri razvoju zakonodajnih projektov določiti, katere oblike sodelovanja naj ne spadajo
 na področje uporabe direktiv o javnih naročilih. Pri tem naj bi bila upoštevana tudi spoznanja sodne prakse Sodišča.
 34 – Sodba z dne 11. januarja 2005 (C‐26/03, ZOdl., str. I‐1).
 35 – Ibid., točka 48.
 36 – Glej Holoubek, M., EU-Kommentar (ur. Jürgen Schwarze), 2. izdaja, člena 49/50 Pogodbe ES, točka 151, str. 753, ki opozarja na to, da s sodno prakso Sodišča
 s področja uporabe direktiv o javnih naročilih in tudi temeljnih svoboščin niso bili izvzeti le notranji odnosi v okviru pravne
 osebe v zvezi z naročili, ampak tudi odnosi v zvezi z naročili med javnimi organi in ločenimi subjekti.
 37 – Navedena v opombi 30.
 38 – Glej sodbe Teckal (navedena v opombi 30, točka 50); Stadt Halle in RPL Lochau (navedena v opombi 34, točka 49) in Komisija
 proti Nemčiji (navedena v opombi 3, točka 34).
 39 – Glej točko 35 predložitvene odločbe.
 40 – Navedena v opombi 3.
 41 – Glej Chaminade, A., „Des possibilités de coopération accrues pour les collectivités territoriales“, v La Semaine Juridique - édition générale, 2010, št. 363, str. 662, ki govori o nadaljnjem razvoju sodne prakse Sodišča po sodbah, ki so se nanašale na in‐house posle. Glej Ferk, P./Ferk, B., „Osebe javnega prava kot ponudniki“, v: Podjetje in delo, št. 4, str. 481, ki v zvezi s sodbo Komisija proti Nemčiji govorita o dopolnitvi dotedanje doktrine glede in‐house poslov, ker je v njej govora o pogodbenem in ne o institucionalnem razmerju med udeleženci.
 42 – Glej Pirker, B., „La jurisprudence de la Cour de justice et du Tribunal de première instance. Chronique des arrêts. Arrêt
 Commission c/Allemagne“, v: Revue du droit de l'Union européenne, 2009 št. 3, str. 574; Broussy, E./Donnat, F./Lambert, C., Chronique de jurisprudence communautaire, Droit administratif, 2009, str. 1542, ki zagovarjajo stališče, da je s sodbo Komisija proti Nemčiji utemeljena nova izjema na področju prava
 o javnih naročilih.
 43 – Glej v opombi 3 navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji (točka 37).
 44 – Glej sodbo z dne 13. novembra 2008 v zadevi Coditel Brabant (C‐324/07, ZOdl., str. I‐8457, točka 48).
 45 – Glej v opombi 3 navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji (točka 45).
 46 – Glej Steiner, M., „Ausschreibungsfreier Abfallentsorgungsvertrag: Ist das der Anfang vom Ende der sogenannten Teckal-Kriterien?“,
 v: European Law Reporter, 2009, str. 283, ki glede dejanskega stanja, na katerem je temeljila sodba Komisija proti Nemčiji, govori o dejansko „institucionaliziranem
 sodelovanju“.
 47 – Glej v opombi 3 navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji (točka 47).
 48 – Ibid..
 49 – V tem smislu Wagner, S., „Öffentliche Aufträge: Eine förmliche europaweite Ausschreibung ist nicht erforderlich, wenn öffentliche
 Stellen i.R. interkommunaler Zusammenarbeit einen Vertrag zur Erfüllung einer ihnen allen obliegenden öffentlichen Aufgabe
 (Abfallentsorgung) schließen“, v: Europäisches Wirtschafts- & Steuerrecht, 2009, str. 328.
 50 – Glej v opombi 3 navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji (točke 34, 44, 45 in 47). 51 – V tem smislu Öhler, M./Gruber, C., „‚Zusammenarbeit‘ iSd EuGH-Urteils Rs Stadtreinigung Hamburg nicht auf Kooperationen
 zwischen Gebietskörperschaften beschränkt“, v: Zeitschrift für Vergaberecht und Beschaffungspraxis, 2011, str. 288.
 52 – Glej str. 3 vloge ASL Lecce.
 53 – Glej Struve, T., „Durchbruch für interkommunale Zusammenarbeit“, v Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2009, str. 807; Veldboer, W., „Zur Entscheidung für interkommunale Zusammenarbeit durch das EuGH-Urteil ‚Hamburger Stadtreinigung‘“,
 v: Die öffentliche Verwaltung, 2009, str. 360.
 54 – Glej Öhler, M./Gruber, C., navedeno zgoraj (opomba 51), str. 289, ki zahtevata, da je sporazum med javnimi organi „kooperativne
 narave“.
 55 – Sodna Komisija proti Nemčiji, navedena v opombi 3, točka 37. 56 – V tem smislu Struve, T., navedeno zgoraj (opomba 53).
 57 – Glej točko 22 vloge poljske vlade.
 58 – Glej str. 6 vloge CNI, ki v tej vlogi celo zanika, da sta študija in ocena potresne občutljivosti bolnišnic sploh zakonska
 obveznost ASL Lecce.
 59 – Glej točko 86 vloge Komisije.
 60 – Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
 61 – Glej točko 53 teh sklepnih predlogov.
 62 – V tem smislu Dreyfus, J.-D. Rodrigues, S., „La coopération intercommunale confortée par la CJCE?“, v: L'actualité juridique; droit administratif, 2009, str. 1720.
 63 – Glej točko 34 teh sklepnih predlogov. 64 – Glej str. 3 vloge ASL Lecce.
 65 – Glej točki 27 in 28 teh sklepnih predlogov. 66 – Glej str. 23 in 24 vloge ASL Lecce.
 67 – Glej str. 2 vloge CNI.
 68 – Glej točko 23 vloge poljske vlade.
 69 – Sodba CoNISMa, navedena v opombi 6, točka 37. 70 – S pravom o javnih naročilih so v interesu konkurence postavljene omejitve samostojnega zasebnega ravnanja javnih organov
 ravno glede izbire pogodbenih partnerjev. Glej v zvezi z vplivom ciljev politik notranjega trga na zasebno pravo Wendehorst,
 C., „Methodenlehre und Privatrecht in Europa“, v: Vom praktischen Wert der Methode – Festschrift für Heinz Mayer zum 65. Geburtstag, Dunaj 2011, str. 829.
 71 – Glej str. 15 vloge ASL Lecce.
 72 – Glej točko 81 teh sklepnih predlogov.
 73 – Glej točko 86 teh sklepnih predlogov.
 74 – Glej točko 91 teh sklepnih predlogov.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 29.1.2011
 FI
 Euroopan unionin virallinen lehti
 C 30/2
 Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 2.12.2010. (Baranya Megyei Bíróságin (Unkari) esittämä ennakkoratkaisupyyntö) — Ker-Optika Bt. v. ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete
 (Asia C-108/09) (1)
 (Tavaroiden vapaa liikkuvuus - Kansanterveys - Piilolinssien markkinointi internetin välityksellä - Kansallinen sääntely, jonka mukaan piilolinssejä voidaan myydä ainoastaan hoitovälineiden erikoisliikkeissä - Direktiivi 2000/31/EY - Tietoyhteiskunta - Sähköinen kaupankäynti)
 2011/C 30/03
 Oikeudenkäyntikieli: unkari.
 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin
 Baranya Megyei Bíróság (Unkari)
 Pääasian asianosaiset
 Kantaja(t): Ker-Optika Bt.
 Vastaaja(t): ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete
 Oikeudenkäynnin kohde
 Ennakkoratkaisupyyntö — Baranya Megyei Bíróság — EY 28 ja EY 30 artiklan sekä tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (EYVL L 178, s. 1) tulkinta — Piilolinssien myynti internetin välityksellä — Kansallinen sääntely, jonka mukaan piilolinssejä voidaan myydä ainoastaan hoitovälineiden erikoisliikkeissä
 Tuomiolauselma
 Piilolinssien kauppaa koskevat kansalliset säännöt kuuluvat tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY soveltamisalaan siltä osin kuin ne koskevat piilolinssien myyntiä internetin välityksellä. Sitä vastoin kansalliset säännöt, jotka koskevat piilolinssien toimittamista, eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.
 SEUT 34 ja SEUT 36 artiklaa sekä direktiiviä 2000/31 on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan piilolinssien markkinointi on sallittua ainoastaan lääkinnällisten laitteiden erikoisliikkeissä.
 (1) EUVL C 141, 20.6.2009.