text:
 Avis juridique important
 |
 22004A1130(04)
 Kokkulepe Euroopa Liidu ja Türgi Vabariigi vahel Türgi Vabariigi osalemise kohta Euroopa Liidu politseimissioonil (EUPOL Proxima) endises Jugoslaavia Makedoonia Vabariigis
 Official Journal L 354 , 30/11/2004 P. 0090 - 0092
 TÕLGEKokkulepeEuroopa Liidu ja Türgi Vabariigi vahel Türgi Vabariigi osalemise kohta Euroopa Liidu politseimissioonil (EUPOL Proxima) endises Jugoslaavia Makedoonia VabariigisEUROOPA LIITühelt poolt jaTÜRGI VABARIIKteiselt poolt,edaspidi koos "osalised",- Euroopa Liidu Nõukogu 29. septembril 2003 vastu võetud ühismeedet 2003/681/ÜVJP Euroopa Liidu politseimissiooni (EUPOL Proxima) kohta endises Jugoslaavia Makedoonia Vabariigis, [1] millega kutsutakse ühinevaid riike ja võidakse kutsuda kolmandaid riike üles toetama EUPOL Proximat,- kutset Türgi Vabariigile osalemiseks EUPOL Proximal,- edukat vägede moodustamise protsessi lõpuleviimist ning missiooni politseijuhi ja kriisiohje tsiviilaspektide komitee soovitust nõustuda Türgi Vabariigi osalemisega EUPOL Proximal,- poliitika- ja julgeolekukomitee 10. veebruari 2004. aasta otsust kiita heaks Türgi Vabariigi toetus EUPOL Proximale,- 11. detsembril 2003 Euroopa Liidu ja endise Jugoslaavia Makedoonia Vabariigi vahel sõlmitud kokkulepet EUPOL Proxima staatuse ja tegevuse kohta endises Jugoslaavia Makedoonia Vabariigis, [2] sealhulgas EUPOL Proxima personali staatust käsitlevaid sätteid,ON KOKKU LEPPINUD JÄRGMISES:Artikkel 1Õiguslik raamistik1. Türgi Vabariik ühineb Euroopa Liidu Nõukogu poolt 29. septembril 2003 EUPOL Proxima kohta vastuvõetud ühismeetme 2003/681/ÜVJP sätetega ning mis tahes ühismeetme või otsusega, millega Euroopa Liidu Nõukogu otsustab EUPOL Proximat pikendada.2. Türgi Vabariigi toetus EUPOL Proximale ei piira Euroopa Liidu sõltumatust otsuste vastuvõtmisel.Artikkel 2Personali staatus1. EUPOL Proxima juurde Türgi Vabariigi poolt lähetatud töötajate staatust reguleerib 11. detsembril 2003 Euroopa Liidu ja endise Jugoslaavia Makedoonia Vabariigi vahel sõlmitud kokkulepe EUPOL Proxima staatuse ja tegevuse kohta endises Jugoslaavia Makedoonia Vabariigis.2. Piiramata Euroopa Liidu ja endise Jugoslaavia Makedoonia Vabariigi vahelist kokkulepet EUPOL Proxima staatuse ja tegevuse kohta endises Jugoslaavia Makedoonia Vabariigis, kuuluvad EUPOL Proximal osalevad Türgi Vabariigi töötajad Türgi Vabariigi jurisdiktsiooni alla.3. Türgi Vabariik vastutab kõigi nõuete eest, mis on esitatud seoses EUPOL Proximal osalemisega, olenemata sellest, kas nõude on esitanud tema töötaja või käib see tema töötaja kohta. Türgi Vabariik vastutab oma töötaja vastu võetavate meetmete, eelkõige õiguslike ja distsiplinaarmeetmete eest.4. Türgi Vabariik loobub kõigist mis tahes EUPOL Proximal osaleva riigi vastu esitatud nõuetest Türgi Vabariigi töötajate vigastuse või surma korral või tema valduses ja EUPOL Proxima kasutuses oleva vara rikkumise või hävimise korral, juhul kui vigastus, surm, rikkumine või hävimine:- oli põhjustatud EUPOL Proxima töötajate poolt tööülesannetega ette nähud kohustuste täitmisel, välja arvatud kui oli tegemist raske hooletuse või tahtliku üleastumisega;- või tekkis EUPOL Proximal osaleva riigi vara kasutamisest, tingimusel et seda vara kasutati tegevuse käigus, välja arvatud kui see tekkis EUPOL Proxima töötajate raske hooletuse või tahtliku üleastumise tõttu.5. Euroopa Liidu liikmesriigid kohustuvad koostama nõuetest loobumise deklaratsiooni Türgi Vabariigi osalemise kohta EUPOL Proximal.Artikkel 3Salastatud teave1. Türgi Vabariik võtab vajalikud meetmed, et tagada Euroopa Liidu salastatud teabe kaitstus vastavalt nõukogu otsuses 2001/264/EÜ [3] sätestatud nõukogu julgeolekueeskirjadele ning muude pädevate asutuste, sealhulgas EUPOL Proxima missiooni juhi/politseiülema välja antud edasistele juhistele.2. Kui Euroopa Liit ja Türgi Vabariik on sõlminud salastatud teabe vahetamise julgeolekukorra kokkuleppe, kohaldatakse sellise kokkuleppe sätteid EUPOL Proxima suhtes.Artikkel 4EUPOL Proximale lähetatud töötajad1. Türgi Vabariik tagab, et tema EUPOL Proximale lähetatud töötajad täidavad oma ülesandeid kooskõlas:- ühismeetme 2003/681/ÜVJP sätetega ja käesoleva lepingu artikli 1 lõikes 1 osutatud hilisemate muudatustega,- operatsiooni kavaga,- rakendusmeetmetega.2. Türgi Vabariik teavitab EUPOL Proxima missiooni juhti/politseiülemat ning Euroopa Liidu Nõukogu peasekretariaati õigeaegselt igast muudatusest oma toetuses EUPOL Proximale.3. EUPOL Proximale lähetatud töötajad läbivad arstliku läbivaatuse, nad vaktsineeritakse ja tunnistatakse Türgi Vabariigi pädeva asutuse poolt antava tõendiga teenistuseks tervislikult sobivaks. EUPOL Proximale lähetatud töötajad esitavad selle tõendi koopia.4. Lähetatud politseiametnikud töötavad oma riigi politseivormis. Barettide ja ametimärkidega varustab EUPOL Proxima.Artikkel 5Käsuliin1. Türgi Vabariigi lähetatud töötajad täidavad oma kohustusi ja tegutsevad ainult EUPOL Proxima huve silmas pidades.2. Kõik töötajad jäävad oma siseriiklike ametiasutuste täielikku alluvusse.3. Siseriiklikud ametiasutused annavad operatiivjuhtimise üle EUPOL Proxima missiooni juhile/politseiülemale, kes kasutab operatsioonide juhtimisel hierarhilist juhtimis- ja kontrollisüsteemi.4. Missiooni juht/politseiülem juhib EUPOL Proximat ja hoolitseb selle igapäevase haldamise eest.5. Vastavalt ühismeetme 2003/681/ÜVJP artikli 9 lõikele 4 on Türgi Vabariigil operatsioonide igapäevase haldamise seisukohast samad õigused ja kohustused kui operatsioonis osalevatel Euroopa Liidu liikmesriikidel.6. EUPOL Proxima missiooni juht/politseiülem vastutab personali distsiplinaarkontrolli eest. Vajaduse korral võtab distsiplinaarmeetmeid asjaomane siseriiklik ametiasutus.7. Türgi Vabariik määrab riikliku kontaktisiku, kes esindab operatsioonis oma riigi kontingenti. Riiklik kontaktisik esitab EUPOL Proxima missiooni juhile/politseiülemale aruande siseriiklikest küsimustest ja vastutab kontingendi igapäevase distsipliini eest.8. Euroopa Liit teeb operatsiooni lõpetamist käsitleva otsuse pärast konsulteerimist Türgi Vabariigiga, tingimusel et operatsiooni lõpetamise päeval toetab kõnealune riik jätkuvalt EUPOL Proximat.Artikkel 6Finantsaspektid1. Türgi Vabariik katab kõik oma operatsioonil osalemisega seotud kulud, välja arvatud kulud, mis kooskõlas operatsiooni tegevuseelarvega kuuluvad Euroopa Liidu ühiste kulude alla.2. Türgi Vabariik kaalub vabatahtliku toetuse eraldamist.3. Sellise vabatahtliku toetuse eraldamise korral allkirjastavad EUPOL Proxima missiooni juht/politseiülem ja Türgi Vabariigi asjakohane ametiasutus praktilise maksmise korra Türgi Vabariigi poolt EUPOL Proxima tegevuseelarvesse eraldatud toetuse kohta. Kõnealune kokkulepe hõlmab muuhulgas järgmisi sätteid:a) asjaomane summa;b) rahalise toetuse tasumise kord;c) kontrollimenetlus.4. Kui põhjustatakse endise Jugoslaavia Makedoonia Vabariigi füüsilise isiku surm või vigastus või juriidilise isiku vara rikkumine või hävimine, maksab Türgi Vabariik, kui ta on tunnistatud vastutavaks, kompensatsiooni vastavalt artikli 2 lõigus 1 osutatud missiooni staatuse kokkuleppes ettenähtud tingimustele.Artikkel 7Täitmata jätmineKui üks osaline peaks jätma lepingus sätestatud kohustused täitmata, on teisel osalisel õigus kokkulepe ühekuulise etteteatamisega lõpetada.Artikkel 8Vaidluste lahendamineLepingu tõlgendamisest või kohaldamisest tulenevad vaidlused lahendatakse osaliste vahel diplomaatilisel teel.Artikkel 9Jõustumine1. Käesolev leping jõustub järgmise kuu esimesel päeval pärast seda, kui osalised on teatanud teineteisele lepingu jõustamiseks vajalike siseriiklike menetluste lõpuleviimisest.2. Käesolevat lepingut võib poolte vastastikulisel kokkuleppel kirjalikult muuta. Muudatused jõustuvad vastavalt lõikes 1 ettenähtud korrale.3. Käesoleva lepingu võib denonsseerida, kui üks osaline teatab teisele osalisele kirjalikult lepingu denonsseerimisest. Denonsseerimine jõustub kuue kuu möödumisel teise osalise poolt sellekohase teate kättesaamisest.Brüsselis, 10. september 2004 inglise keeles neljas eksemplaris.Euroopa Liidu nimelTürgi Vabariigi nimel--------------------------------------------------[1] ELT L 249, 1.10.2003, lk 66.[2] ELT L 16, 23.1.2004, lk 65.[3] EÜT L 101, 11.4.2001, lk 1.


type: wikipedia

text:
Dějiny Portugalska lze sledovat již od doby před 400 000 lety, kdy jeho území obýval Homo heidelbergensis. Nejstarší lidskou fosilií je lebka objevená v jeskyni Aroeira v Almondě. Později se na severu Iberského poloostrova objevili neandrtálci. Homo sapiens přišel na území Portugalska zhruba před 35 000 lety.
 Před 6. stoletím př. n. l. žily v oblastech Algarve a dolní Alentejo předkeltské kmeny, které vytvořily sídlo Tartessos a psanou tarteštinu a zanechaly po sobě řadu kamenných stél. Počátkem prvního tisíciletí př. n. l. pronikly na portugalské území vlny Keltů ze střední Evropy. Následně se geneticky smísily se zdejší populací, čímž vzniklo několik etnických skupin a mnoho kmenů. Přestože Keltové ovládli značnou část severu a středu země, nedokázali se uchytit na jihu, kde neindoevropská populace přetrvala až do dobytí území Římany. Na jižním pobřeží založili Féničané a Kartaginci několik malých, polopermanentních sídel.
 Římané po invazi ve 3. století př. n. l. vytvořili provincie Lusitania na jihu a Gallaecia na severu. Zůstali zde několik staletí. Vytvořili zde sídla s lázněmi, chrámy, arénami, divadly, které propojovaly silnice s mosty. Po pádu Římského impéria zde, stejně jako v západní Evropě, nastal velký úpadek měst. Mezi 5. a 7. stoletím n. l. ovládly území germánské kmeny. Vytvořily státní útvary jako Svébské království s centrem ve městě Braga a vizigótské království na jihu. Za vlády Vizigótů vznikla nová společenská vrstva, šlechta. Důležitou roli začala také hrát křesťanská církev.
 Vpád vojsk Umajjovského chalífátu roku 711 vyvrátil vizigótské království a vytvořil islámský stát na území Al-Andalus. Umajjovci expandovali na Iberském poloostrově a do Francie, kde byli zastaveni v bitvě u Tours roku 732. V dalších staletích oblast poloostrova opětovně dobývali křesťané v rámci reconquisty. Poslední bašta muslimů Granada padla roku 1492. Avšak Lisabon, Gharb Al-Andalus a zbytek území budoucího Portugalska křesťané ovládli již počátkem 12. století. Na konci 9. století ustanovil asturský král Alfonso III. malé hrabství kolem města Portus Cale (poblíž dnešního města Porto). V 10. století nesla zdejší hrabata přízvisko Magnus Dux Portucalensium (velkovévoda Portugalský). Po rozdělení Asturského království se toto „Portugalsko“ stalo součástí království León. Moc a rozloha Portugalského hrabství postupně vzrůstala, a v obdobích slabé vlády Leonu se stávalo de facto nezávislým. V roce 1071 byl García II. prohlášen králem Portugalska a v roce 1095 se Portugalsko odtrhlo od Galicijského království. Na konci 11. století se portugalským hrabětem stal Jindřich Burgundský, který ubránil jeho nezávislost spojením hrabství Portugal a Coimbra. Jindřichův syn Alfons se 24. června 1128 prohlásil princem portugalským a v roce 1139 portugalským králem. Oficiální uznání královského titulu získal Alfons I. papežskou bulou z roku 1179. Algarve bylo dobyto na Maurech v roce 1249 a roku 1255 se Lisabon stal hlavním městem. Během 13. století se hranice Portugalska ustálily do víceméně současné podoby. Windsorská smlouva z roku 1386 vytvořila spojenectví Portugalska a Anglie, které trvá v podstatě dodnes.
 Během 15. a 16. století, ve věku zámořských objevů se Portugalsko stalo velmocí s rozsáhlou koloniální říší. Nedokázalo ji však adekvátně bránit vůči Nizozemsku, Anglii a Francii. Postupně tak Portugalsko mnoho ze svého bohatství a postavení ztratilo. Známkami počínajícího vojenského úpadku se staly dvě katastrofální události: roku 1578 bitva u Alcácer-Quibir v Maroku a nezdařený pokus Španělské Armady o invazi do Anglie roku 1588 – Portugalsko bylo tehdy se Španělskem svázáno dynastickou unií a přispělo loděmi do španělské floty. Dalšími ranami bylo zničení hlavního města Lisabonu následkem zemětřesení v roce 1755, okupace země během napoleonských válek a ztráta největší kolonie, Brazílie v roce 1822. Od poloviny 19. století až do konce 50. let 20. století opustily Portugalsko téměř dva miliony emigrantů, kteří odešli především do Brazílie a Spojených států.
 Revoluce v roce 1910 svrhla monarchii. V reakci na rozsáhlou korupci, perzekuci církve a faktický státní bankrot došlo roku 1926 k vojenskému puči, který nastolil diktaturu, trvající až do dalšího převratu roku 1974, tzv. karafiátové revoluce. Nová vláda zavedla rozsáhlé demokratické reformy a roku 1975 udělila nezávislost všem portugalským koloniím v Africe.
 Portugalsko je zakládajícím členem NATO, OECD a EFTA. Roku 1986 vstoupilo do EHS.
 Starověk a středověk
 V roce 1100 př.Kr. založili Féničané Alis-Ubo (klidný přístav), pozdější Lisabon. Obchodovali s domorodým iberokeltským obyvatelstvem hlavně cínem. Po druhé punské válce poloostrov ovládli Římané. Vůdce Lusitanů (odtud lat. Lusitania) Viriatus Římu vzdoroval, po jeho smrti však začala staletí romanizace. Řím přinesl zemi křesťanství. Roku 587 celý poloostrov ovládli Vizigóti (král Rekared). Když odpůrci krále Rodericha pozvali na pomoc muslimy z Ceuty, překročil vojevůdce Tárik roku 711 Gibraltarský průliv a začala staletí muslimské nadvlády. Křesťanské zůstalo jen království Asturie na severu. Portugalsko bylo stranou centra, z arabského Al-Gharb (západ) pochází název Algarve. Reconquista začala r. 1045 z Asturie, 1093 dobyli křesťané (dočasně) Lisabon. Muslimská staletí se zapsala do dějin země orientací na námořní obchod. Východiskem pro vznik Portugalského království bylo hrabství Portus Cale (původ dnešního názvu země), jemuž vládl Jindřich Burgundský, manžel dcery asturského krále a zakladatel burgundské dynastie.
 Jeho syn Alfons I. Portugalský (portugalsky Afonso Henriques) porazil Araby r. 1139 u Ourique a roku 1140 byl provolán králem. Roku 1143 jeho titul na přímluvu papežského legáta v Zamoře uznal i jeho dosavadní suverén kastilsko-leonský král Alfons VII. Afonso Henriques dokázal využít druhé křížové výpravy a roku 1147 s pomocí křižáků z moře dobyl Santarém a Lisabon, což byl obrat portugalské reconquisty. Podporoval církevní řády, založil cisterciácký klášter v Alcobaçe, který vlastnil 13 městysů. Alfons III. v roce 1249 portugalskou reconquistu dokončil (mnohem dříve než na zbytku poloostrova) dobytím Fara a Albufeiry a 1255 vyhlásil Lisabon hlavním městem. Dinis Spravedlivý (1279–1325) Lavrador (rolník) zakládal města, kláštery i kostely. Roku 1290 založil v Lisabonu první univerzitu, která se r. 1308 přesunula do Coimbry. Roku 1340 Kastílie a Portugalsko společně porazily muslimská vojska bitvě na řece Saladě u Sevilly, ukořistěné orientální bohatství Portugalce inspirovalo k pozdějším výbojům. Dinisův syn Alfons nechal zavraždit Inés de Castro, konkubínu svého syna, pozdějšího „pološíleného“ krále Pedra I. (1357–1367). Legenda o mrtvé královně líčí, jak Pedro nechal celý dvůr klanět se ostatkům své milenky. Kontroverzní postavou byl i Pedrův syn Ferdinand I. (1367–1383), který se skandálně oženil s Leonorou de Teles (byla vdaná a Ferdinand pro ni vymohl papežský dispens k rozvodu) a vedl dlouhé války s Kastílií. Po smrti Ferdinanda nastala (bez mužského potomka) dynastická krize. Regentka Leonora Telesová prosazovala personální unii s Kastilií, proti tomu se postavil vzdálený příbuzný krále a velmistr řádu rytířů z Avisu Jan, který byl roku 1384 provolán Regedor o Defensor dos Reinos (vládce a ochránce království) a jako Jan I. Portugalský se stal prvním vládcem tzv. mladší linie z Avisu. Podpořila ho šlechta (mocný správce Alvaro Pais) i lidové vrstvy, neboť jako jediný mohl království ubránit před invazí Kastilců. Roku 1385 prohlásily kortesy Jana portugalským králem (vládl do roku 1433). Rozhodující bylo vítězství Janova spojence Nuna Álvarese Pereiry z rodu Bragança nad Kastilci 14. srpna 1385. Na památku tohoto vítězství založil Jan I. roku 1386 dominikánský klášter Batalha (doslova „bitva“).
 Námořní expanze
 Počátky Portugalské námořní expanze byly vcelku nenápadné. Po skončení reconquisty v Portugalsku a ukončení válek s Kastilií neměli rytíři kde dokazovat svoji statečnost leč středověký duch velel konat rytířské skutky a tak se král Jan I. Portugalský (1385–1433) rozhodl uspořádat velký turnaj. Jeho synové Duarte, Pedro a Jindřich jej přemluvili ke skutečnému válečnému tažení proti arabské Ceutě na pobřeží severní Afriky. Výprava byla úspěšná, kořist pomohla překonat hospodářské problémy Portugalska a královi synové byli pasováni na rytíře. Pod vlivem tohoto úspěchu se infant Jindřich, který jako třetí z pěti synů neměl šanci usednout na trůn, začal intenzivně zajímat o obchodní a průzkumné plavby. Až do své smrti roku 1460 organizoval a podporoval objevné plavby a položil základ portugalské koloniální říše. Za to se mu později dostalo přídomek „Mořeplavec“ (Henrique o Navegador) a dodnes patří k jedněm z největších portugalských národních hrdinů.
 Dobytí Cařihradu Turky roku 1453 znamenalo pro italská města, zejména Janov a Benátky, jež do té doby ovládala trh s Orientem, nutnost vyklizení obchodních pozic. Evropa se ocitla v těžké situaci. Potřeba exotického zboží, zejména koření a zlata, nutila k hledání jiných obchodních spojení. Toho nejlépe využilo právě Portugalsko. Již první výprava Jindřicha Mořeplavce ve dvacátých letech 15. století ukázala, že Afrika není tak malá, jak si všichni původně mysleli. Pozornost, kterou Portugalsko západní Africe věnovalo, se vyplatila. Zlato a zejména černí otroci znamenalo pro Portugalsko výrazné bohatství. To se však stalo trnem v oku zejména sousednímu Španělsku, které nemělo na nákladné výpravy v 15. století prostředky, a proto se pokoušelo získat něco z afrického bohatství státem podporovaným pirátstvím.
 I přes velké úspěchy na západním pobřeží si Portugalsko uvědomovalo, jak je důležité prorazit cestu do Indie. Cesta byla uskutečněna až za panování krále Manuela (1495–1521), se kterým také přišel zlatý věk portugalské říše. Do čela malé flotily tří karak se postavil nepříliš známý Vasco da Gama. Plavba byla úspěšná a 20. května 1498 stanula výprava před významným jihoindickým přístavem Kalikatem. Po tomto úspěchu už král Manuel nepochyboval o nutnosti pokračovat v další kolonizaci. Ozbrojené flotily lodí, které pak do Indie postupně vypravoval, již vyplouvaly beze strachu z daleké plavby. Portugalci rychle a snadno získávali další velká přístavní města na východním pobřeží Afriky a na pobřeží Indie. V roce 1509 přepluly portugalské flotily Bengálský záliv a o dva roky později, roku 1511, ovládli Malaku, tehdejší centrum arabského obchodu s kořením. Další výpravy, vedené přes Atlantský oceán, nebyly již tak úspěšné. Portugalsku připadla Brazílie, která však byla v porovnání se španělskou Amerikou vcelku chudá. Přesto se stalo tehdejší Portugalsko nejmocnější námořní říší světa.
 V polovině 16. století však již Portugalsko nemělo sílu tuto říši spravovat. Výnosům ze zámořských plaveb nedokázalo dát pevnou ekonomickou základnu, zisk šel v konečném důsledku zejména anglickým, francouzským a nizozemským firmám, které dokázaly z přivezeného zboží vytvářet zajímavé komodity, jež mohly úspěšně nabízet. Tehdejší král Jan III. (1521–1557) si nebezpečí neuvědomoval, více než o zdánlivě zajištěnou ekonomiku se staral o ideologickou a náboženskou jednotu státu. Po jeho smrti se této linie držel i jeho vnuk Šebestián (1557–1578). Ani on nedokázal zbavit svoji zemi okovů středověku. „Král Šebestián působil dojmem křižáckého rytíře v době, která si žádala ekonoma a moderního administrátora.“ Rytířská tažení do islámského Maroka se stala osudnými nejen jemu, ale i celému Portugalskému království. V bitvě poblíž Alcácer Quibiru roku 1578 bylo portugalské vojsko na hlavu poraženo, mladý bojechtivý král zmizel v bojové vřavě. Nikdo jej neviděl umírat a jeho mrtvola nebyla nikdy nalezena. Proto mohla vzniknout legenda o rytíři, který se jednou vrátí pomoci svému lidu. U nás má tato legenda ohlasy v pověsti o králi Ječmínkovi. Portugalsko se však ocitá na pokraji propasti. Šebestián nezanechal žádné potomky, vlády se proto chápe jeho prastrýc, kardinál Jindřich. Bylo však zřejmé, že šestašedesátiletý, nemocný Jindřich je řešením pouze přechodným. O portugalský trůn propuká spor mezi třemi vnuky krále Manuela I., Filipem II., králem španělským, Kateřinou, vévodkyní z Braganzy a převorem kláštera v Cratu Antonínem. I přes odbojovou činnost převora Antonína a celkové protišpanělské tendence lidu, podlehla portugalská šlechta tlaku Filipa II. a roku 1581 jej v Tomaru slavnostně provolala portugalským králem pod jménem Filip I. „Po nesmírném vzepětí portugalského národa, které půl druhého století stravovalo veškerou jeho energii, se dostavila únava a odevzdanost.“ Vyčerpaný stát se smířil s personální unií se Španělskem.
 Unie se Španělskem
 Španělsko v době zřízení personální unie představovalo nejmocnější stát Evropy. Po dobytí říše Inků a Aztéků ovládalo velké bohatství Nového světa, porážkou Turků u Lepanta roku 1571 si zajistilo převahu ve Středozemí. Budovalo světovou říši, založenou na koloniálním obchodu. Taková orientace byla Portugalsku blízká a vzhledem k pokrevní spřízněnosti obou vládnoucích rodů vyzněla personální unie se Španělskem jako logické řešení. Král Filip I. z rodu španělských Habsburků při své korunovaci v Tomaru zaručil práva, jež měla Portugalsku v rámci dualistické monarchie uchovat nezávislost a svobody, kterých požívalo dosud. Zavázal se jmenovat do nejdůležitějších funkcí pouze rodilé Portugalce, svolávat k projednávání závažných rozhodnutí zemské kortesy, administrativy obou zemi byly zřetelně odlišeny.
 Dá se říci, že vláda Filipa I. (1580–1598) byla pro Portugalsko dočasným přínosem. Díky španělské podpoře bylo vyřešeno mnoho ekonomických i politických problémů, madridský dvůr přispíval na obchod s Orientem a pomáhal jej organizačně spravovat. Zavedení americké kukuřice pomohlo i jinak trpícímu portugalskému venkovu. Filip I. důsledně dodržoval Tomarské dohody, byla zachována dosavadní úřední, právní i armádní struktura, úředním jazykem byla pouze portugalština, zachována zůstala národní měna. Postupně se však začaly projevovat i negativní důsledky unie.
 Spolu se silným spojencem, jehož „zlatý věk“ byl však již pomalu na ústupu, získalo Portugalsko také dva mocné nepřátele, jejichž hvězda byla naopak právě na vzestupu, totiž Anglii a Nizozemí, tedy dosavadní tradiční portugalské obchodní partnery. „Zákaz obchodu s Anglií a Holandskem mohly kompenzovat výhody habsburské říše, přesto však začala být ještě před koncem Filipovy vlády těžko snesitelná smršť pirátských i oficiálních nájezdů nových protivníků na špatně bráněné a velmi řídce obsazené portugalské zámoří.“ Konec snu o španělsko–portugalské nadvládě na moři znamenala porážka společného loďstva Anglií při pokusu potrestat protestantský ostrov roku 1588. Oslabení iberské flotily otevřelo anglickým a holandským lodím větší prostor pro obchod se zámořím i možnost ovládnutí mnoha kolonií. Španělská a zejména portugalská koloniální říše se pomalu počíná bortit.
 Za vlády Filipa II. (1598–1621) začala portugalská nespokojenost s unií výrazně sílit. Greenwichská smlouva, spojenectví Francie, Anglie a Nizozemí proti Španělsku (a tudíž i Portugalsku), ustanovená na přelomu století, zahájila systematickou likvidaci portugalských pozic. Španělsko roku 1609 uzavřelo s Nizozemím příměří, bylo to však na úkor Portugalska, neboť jedním z důsledků bylo uznání holandského práva na obchod s Indií a Indonésií, s ostrovy bohatými na koření, tedy s oblastí, v níž mělo dosud Portugalsko obchodní monopol. Lisabon neměl šanci nepříznivý vývoj zvrátit. Těžká zemědělská krize, jež začala již dříve, a jejímž důsledkem byl mimo jiné i mor, spolu s rostoucí přezíravostí Madridu k portugalským záležitostem, stále více podněcovala protišpanělské nálady. Potíže vyvrcholily za vlády Filipa III. (1621–1640). Sílící porušování tomarských úmluv, neúměrné daňové zatížení, povinnost odcházet bojovat za Habsburky ve třicetileté válce – to byly některé z důvodů, proč se portugalská reprezentace, podnícena i mnoha lidovými povstáními, rozhodla roku 1640 vydat cestou odporu proti Španělsku. 1. prosince 1640 namířilo 40 spiklenců své meče proti portugalské místodržitelce, vévodkyni z Mantovy, a přinutilo ji podepsat příkazy k vydání pevností se španělskou posádkou a také válečného loďstva. Na místě byl provolán nový král, osmý vévoda z Bragancy, jako Jan IV. Ačkoliv bylo jasné, že Španělsko se se ztrátou Portugalska dobrovolně nesmíří, nezávislost byla vyhlášena.
 „Období personální unie lze rozdělit do dvou period. Doba Filipa I. přinesla Portugalsku půldruhé dekády relativního klidu a prosperity. Dobu dalších dvou Filipů je možno charakterizovat jako narůstání a vyvrcholení krize. Z toho se velmi často vybudovala zjednodušující konstrukce, že celé společné dějiny se Španělskem měly protinárodní, dekadentní, a nežádoucí charakter. Taková charakteristika však odporuje historické pravdě, a to jak vzhledem k situaci ve Španělsku i v mezinárodních vztazích, tak ve vztahu k osobě Filipa I., který se osvědčil jako panovník respektující portugalské odlišnosti a potřeby.“
 Krátký vzestup
 Král Jan IV. (1640–1656) si byl vědom toho, že ač se převrat snadno podařil, mnohem těžším problémem bude nově nabytou nezávislost udržet. Španělsko bylo zatím plně zaměstnáno válkou za udržení Nizozemí, bylo však jen otázkou času, kdy se jeho pozornost obrátí směrem k neposlušnému Portugalsku. Nový král tedy začal hledat spojence mezi španělskými nepřáteli. Už roku 1641 byl sjednán mír s Anglií, Francií i Švédskem, s pevnou podporou u nich však Jan IV. počítat nemohl. Přes povzbuzující vítězství ve svých koloniích (vyhnání Holanďanů z Brazílie), bylo Portugalsko velmi zranitelné, zvláště když Španělsko roku 1659 uzavřelo Pyrenejský mír s Francií. Ač byl Madrid poražen, ukončení války mu umožnilo vrhnout zbývající síly proti Lisabonu.
 Nový král Alfonso VI. (1656–1667), který nastoupil jako třináctiletý, byl zčásti chromý a duševně retardovaný. Jeho matka, Luisa de Guzmán se prohlásila regentkou a v roce 1661 uzavřela sňatkem své dcery Kateřiny a anglického krále Karla II. významné dynastické spojení s Anglií. Portugalsko si tak zjednalo mocného spojence. S ním v zádech se Portugalci mohli pustit do rozhodujících bojů. Z Francie přešel do portugalských služeb maršál Friedrich von Schomberg, který provedl nutnou vojenskou reformu. Španělský vpád přišel roku 1662. Přes počáteční úspěchy však byli Španělé díky Schombergově taktice a anglické pomoci poraženi, nejdříve roku 1663 v Ameixialu u Estremozu, konečné vítězství přišlo roku 1665 u Montes Claros. Portugalská nezávislost byla stvrzena Lisabonskou mírovou smlouvou z 13. února 1668.
 Následující půlstoletí se neslo v duchu snahy Portugalska alespoň částečně udržet krok s „novou Evropou“. Za vlády Petra II. (1667–1705) se prohlubovalo spojenectví s Anglií, které se ještě víc upevnilo po válkách o španělské dědictví nástupem Bourbonů na španělský trůn. Z obchodu s Anglií mělo užitek hlavně portugalské vinařství, ostatní odvětví, zejména textilní, však nebyla schopna se na světovém trhu uplatnit, výnosy z kolonií se krátily. Portugalsko se definitivně stalo druhořadou mocností.
 Tomuto úpadku se odhodlaně pokoušel čelit král Jan V. (1705–1750). Vzdělaný, osvícenský král se nehodlal smířit s rostoucím přehlížením Portugalska evropskými mocnostmi. Podařilo se mu zastavit obohacování Francie a Nizozemí v portugalských koloniích, ve čtyřicátých letech se mu dokonce podařilo obsadit řadu nových indických základen a vytvořit zde provincii Nově dobytých území. Pozorně sledoval i situaci v Brazílii. Z původně chudé země, která více brala než dávala, se stala zejména díky produkci cukru a nově objeveným nalezištím zlata a diamantů, jedna z nejbohatších kolonií.
 Josef I. (1750–1777) dokázal úspěšně přestát konflikt se Španělskem za sedmileté války a směle se vrhl do doby osvícenského absolutismu. Praktických vládních povinností se chopil první ministr Sebastião José de Carvalho e Melo, pozdější hrabě Pombal, jedna z nejdůležitějších osob Portugalska této epochy, který získal zkušenosti jako velvyslanec v Londýně a Vídni. „Zaostávání vlasti mu bylo díky nadhledu naprosto zřejmé a jako léčbu zvolil rakouské metody.“ Dříve než však svůj systém moci vybudoval, přišla nečekaná katastrofa. Zemětřesení, které propuklo v Lisabonu 1. listopadu 1755, nemělo v Evropě té doby obdobu. Lisabon byl prakticky zničen, 25–30 000 lidí zahynulo. Pombal si ve vzniklém chaosu vyhradil plnou moc. Zmobilizoval všechny zdroje a zahájil revoluční přestavbu, kdy z trosek města starého, vyrostla nová moderní metropole. „Syn zemětřesení“ je dodnes portugalským hrdinou a jeho socha na Praca Marques de Pombal, jednom z největších lisabonských náměstí, je jedním z největších monumentů města.
 Rázné a úspěšné kroky po zemětřesení upevnily Pombalovu moc a ten se mohl vrhnout na důležité reformy. I když si udělal mnoho nepřátel, v duchu osvícenského absolutismu omezil moc šlechty a církve (nařídil například zrušení Jezuitského řádu v Portugalsku). Byl autorem mnoha reforem v oblasti hospodářství (pěstování pšenice na úkor vína), obchodu (poukázal na význam loďařství) a řemesel (podpora vzniku manufaktur). Zřídil systém základního vzdělání, reformoval univerzity a dal podnět k založení mnoha nových škol a učených spolků. Roku 1761 zrušil v Portugalsku otroctví a formálně osvobodil i brazilské Indiány. Doba cílevědomého přibližování vyspělé Evropě však neměla dlouhé trvání.
 Pombalovo slunce zhaslo v okamžiku úmrtí Josefa I. Jeho dcera, nová královna Marie I., zvaná Pobožná (1777–1816), měla velmi blízko ke šlechtě a církvi, tedy k tradičním odpůrcům progresivního ministra. Starý státník byl obžalován z mnoha zločinů. Vzhledem ke stáří a nemoci mu byl prominut hrdelní trest, svoji pohanu však dlouho nepřežil. Zemřel 8. května 1782.
 Válka se Španělskem a počátky novověku
 Pombalovy reformy zanechaly po jeho smrti Portugalsku dobré dědictví. Americká válka za nezávislost a války proti revoluční Francii udělaly z Portugalska vyhledávaného dodavatele. „Ve srovnání s průmyslovým rozmachem Anglie a s intelektuálním vzestupem Francie však Portugalsko připomínalo tiché zákoutí, kde lze nanejvýš snít o někdejší velikosti.“ Zhoršující se psychický stav královny Marie přinutil roku 1792 ustanovit regentem jejího syna Jana (pozdější Jan VI., 1816–1826), který však jevil zájem spíše o „dobře prosmažená kuřata“, než o reformní ambice.
 Stejně jako ostatní evropské monarchie přijalo Portugalsko revoluční změny ve Francii podrážděně. Přes všechnu snahu o neutralitu se Portugalsko zavlečení do válečného konfliktu nevyhnulo. Tlak tradičního spojence, Anglie, jej přinutil roku 1793 k výbojům proti Francii, které byly spíše prázdným gestem. Když však bylo roku 1796 uzavřeno španělsko-francouzské spojenectví, ocitnul se lisabonský dvůr v nezáviděníhodné situaci. Přes riziko vpádu ze Španělska však Portugalsko nechtělo porušit tradiční přátelství s Anglií.
 Španělsko oficiálně vyhlásilo Portugalsku válku 2. května 1801 a o několik dní později překročila španělská armáda hranice. Po naprostém kolapsu portugalské obrany následoval podpis mírové smlouvy v Badajozu 6. června 1801, která nemohla přinést nic jiného než krajní pokoření. Lisabon musel zaplatit 25 milionů liber válečné náhrady, musely být také přerušeny kontakty s Anglií, což se silně dotklo portugalského obchodu. Mír neměl dlouhé trvání. Portugalci se stále snažili udržovat alespoň tajný styk s Anglií, Angličané směli tajně odplouvat se vším svým majetkem. Později však musel Lisabon na naléhání Paříže přikročit k uvěznění posledních britských občanů v zemi a ke konfiskaci jejich majetku. „Výsledek zoufalých manévrů se dostavil: Lisabon si znepřátelil Paříž i Londýn.“
 27. října 1807 podepsala ve Fontainebleau Francie se Španělskem smlouvu, jež měla vymazat Portugalsko z mapy Evropy. Portugalsko mělo být zabráno a po skončení válek rozděleno mezi zasloužilé Napoleonovy spojence. Třicetitisícové vojsko pod velením generála Andoche Junota vpochodovalo do Portugalska 10. listopadu 1807. Královský dvůr emigroval za pomoci Británie do Brazílie a hrstka sedláků, která se vojsku postavila na odpor, znamenala spíše jen symbolické gesto, jež se mělo pokusit zachovat národní hrdost. Ani nadvláda Španělska neznamenala pro Portugalsko takovou potupu. Zdálo se, že se jeho historie uzavřela, ale již 1. srpna 1808 se po povstání v Portu vylodili britští vojáci pod velením Artura Wellesleyho a porazili francouzské jednotky maršála Junota v několika menších střetnutích (bitvy u Rolicy, Wimeira). Zároveň došlo pod vedením Britů k obnově a rozšiřování portugalské armády, která se v následujících letech podílela nejen na vyhnání Francouzů z Portugalska. V bitvě u Busaca spojené armády Portugalska a Velké Británie 27. září 1810 porazily Massenovy Francouze a další postup Francouzů přímo na Lisabon zastavila na svou dobu pozoruhodná obranná linie o Torres Vedras. Tím pokusy Napoleona o dobytí Portugalska skončily a britsko-portugalské vojsko ve spolupráci se španělskými povstaleckými jednotkami začalo vytlačovat Francouze ze Španělska. Portugalští vojáci se zúčastnili většiny rozhodujících bitev v Poloostrovní válce a po boku svých britských spolubojovníků vstoupili i jižní Francie v roce 1814.
 Moderní dějiny
 Pád království
 Po porážce Napoleona se král Jan VI. vrátil až v roce 1821, přičemž Brazílie vyhlásila nezávislost měla zůstat pouhou portugalskou kolonií, kterou byla před pobytem královské rodiny, to však Brazilci odmítli. Roku 1822 byla vyhlášena nezávislost Brazílie, která se stala císařstvím s Janovým synem jako císařem Pedrem I. V afrických koloniích začali přebírat vedoucí úlohu v obchodu Francouzi a především Britové. Po bojích mezi konzervativci a liberály, do které se zapojil i Pedro I. byla ustanovena v roce 1834 konstituční monarchie. Portugalsko se ztrátou Brazílie stalo mocností druhého řádu, která si udržela pouze kolonie v Africe a východní Asii. Brutální postup Britů proti Portugalcům v Africe v roce 1890 představoval naprosto bezprecedentní počínání britské "imperiální" strany, která naprosto ignorovala jak mezinárodní právo a smlouvy, ale i fakt, že Portugalsko bylo spojencem Británie už od poloviny 17. století. Rozhořčení Portugalců vedlo k odporu proti monarchii. Nejsilnější politickou stranou se stala Republikánská strana Portugalska, která si dala za cíl zrušit monarchii. V roce 1908 revolucionáři zavraždili krále Karla I. a následníka trůnu Ludvíka Filipa. Na trůn nastoupil v roce 1908 Manuel II., ale dny monarchie se blížily ke svému konci. V roce 1910 premiér João Franco podal demisi. Následovaly nové volby, ve kterých přesvědčivě zvítězili republikáni. Armáda se přidala na stranu republikánů a obklíčila Lisabon. Královská rodina byla nucena opustit zemi a uchýlila se do Anglie. Byla vyhlášena první portugalská republika, v jejímž čele stanul Teófilo Braga.
 První republika
 V roce 1911 byla vydána nová ústava, která zaručovala demokratický parlamentní systém a dala malé pravomoci prezidentovi. Republika ale od počátku narážela u obyvatel na jistý odpor. Většina obyvatel byli zemědělci, kteří byli silně věřící a k moderním metodám politiky a vedení ekonomiky se stavěli skepticky. V roce 1912 se pokusili royalisté opět nastolit monarchii, ale byli poraženi. Republikáni však nebyli schopni zajistit stabilitu země a ekonomickou prosperitu. Během první světové války vyhlásila země neutralitu. Ta nebyla Německem dodržována, a tak v roce 1916 vstoupilo Portugalsko do války na straně Dohody. Čtyři portugalské divize se zúčastnily bojů na západní frontě. Po porážce Německa získalo za odměnu Portugalsko část bývalé Německé východní Afriky (dnešní Tanzanie). Nově nabyté území bylo připojeno k portugalskému Mosambiku. Po válce se ekonomická situace stále zhoršovala. V roce 1919 proběhl další krátký pokus o obnovení monarchie, v severní části země byla vyhlášena Severní monarchie (Monarquia do Norte). Povstání bylo potlačeno 13. února 1919. Politická nestabilita, korupce a ekonomické problémy byly úrodnou půdou pro další chaos a občanské nepokoje. Celá situace vyústila v roce 1926 k revoluci. Byla svržena sice demokratická, ale velice nestabilní první republika a byla nastolena tzv. druhá republika.
 Druhá republika a Estado Novo
 Nové státní zřízení nebylo fašistickou diktaturou, jak se často a mylně uvádí. Salazarův režim představuje autoritářský, nikoli však totalitní politický systém. V Portugalsku byla omezována opozice, fungovala neblaze známá státní policie, nicméně existovaly zde i relativně autonomní subjekty (například katolická církev nebo univerzity). Od fašistických států jako byla Itálie či Německo se Portugalsko lišilo především absencí hlavního charismatického vůdce, neochotou vojenské expanze (pokud nepočítáme udržování kolonií), nepraktikovala násilné odstraňování svých odpůrců. Také portugalské hospodářství umožňovalo existenci svobodného podnikání. Celý režim kladl velký důraz na nacionalismus a katolickou církev. Pilířem režimu byla státní policie PVDE (od roku 1945 PIDE), která pronásledovala odpůrce režimu a posílala je do vězení v afrických koloniích. V roce 1932 se stal premiérem známý António de Oliveira Salazar, hlavní postava režimu. Od roku 1933 se nazývala podle nové ústavy Estado Novo (česky: Nový stát). Jednou z hlavních opozičních sil vůči Estado Novo byli komunisté, v jejichž čele stál dlouhou dobu Álvaro Cunhal.
 Během druhé světové války uhájilo Portugalsko svoji neutralitu.
 Po válce odmítlo dát svým koloniím nezávislost, na rozdíl od Britů, Francouzů a dalších. To vedlo k povstání v koloniích (hlavně v Mosambiku a Angole). I přes převahu nebyli Portugalci úspěšní a rebelové postupně ovládli většinu území kolonií. Portugalská koloniální válka byla pro ekonomiku velice vyčerpávající a obyvatelstvo se proti diktatuře začalo bouřit. Historikové tuto koloniální válku přirovnávají v dopadu na Portugalsko k válce ve Vietnamu pro USA či k válce v Afghánistánu pro SSSR. V roce 1974 proběhla v zemi Karafiátová revoluce. V armádě vznikla opoziční skupina, která se nazývala Movimento das Forças Armadas (MFA) a připravila převrat. 25. dubna převrat vypukl. Lidé vyšli do ulic a pokládali po ulicích a na zbraně vojáků karafiáty. Masové demonstrace donutily rezignovat vládu. Přední představitelé emigrovali do Brazílie. Byla schválena nová ústava a vypsány demokratické volby.
 Třetí republika
 Portugalsko se postupně zařadilo mezi plně svobodné a demokratické státy západní Evropy. Ústavně je charakterizováno jako poloprezidentská republika. Přes rozvoj ekonomiky, ukončení koloniálních válek a masivní pomoc Evropských společenství patřilo Portugalsko k nejméně rozvinutým zemím západní Evropy. Do Evropské unie bylo Portugalsko přijato v roce 1986, členem NATO se ale stalo na rozdíl od Španělska už v roce 1949. Po Karafiátová revoluci byla většině kolonií přiznána nezávislost. Nedlouho po vyhlášení nezávislosti vypukly v Angole a Mosambiku dlouholeté krvavé občanské války. Východní Timor obsadila Indonésie a okupovala ho až do roku 1999, kdy s pomocí OSN vyhlásil opět nezávislost. Jediné Macao zůstalo pod správou Portugalska. Až v roce 1999 bylo společně s britským Hongkongem postoupeno Číně. Demokratická vláda dovedla v roce 1986 Portugalsko k členství v Evropské unii. Od té doby patří Portugalsko ke klidným a stabilním státům Evropy.
 Dnešní Portugalsko je velikostí a počtem obyvatel podobné České republice, hospodářsky patří do chudší poloviny mezi členskými státy EU (Česká republika se v roce 2020 nacházela na 12. místě v Evropě), Portugalsko na místě 19. těsně před Polskem.
 Odkazy
 Reference
 Literatura
 Hotmar, Josef, Poloostrov na konci světa, Praha 1989.
 Klíma, Jan, Dějiny Portugalska, Praha 1996.
 Klíma, Jan, Studie z dějin Portugalska a portugalského zámoří, Hradec Králové 1999. Novák, Zdeněk, Portugalsko, Praha 1997.
 Rasquilho, Rui, Portugalsko a moře, Brno, 1999.
 Vincent, Mary, Svět Španělska a Portugalska, Praha 1997.
 Wanner Michal: Portugalsko v evropské politice 1640-1703, Historický obzor 6/1994, str. 122-126
 Související články
 Portugalské království
 Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves
 Portugalské kolonie
 Seznam portugalských králů
 Seznam portugalských královen
 Portugalská Indie
 Externí odkazy


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
8.3.2003 ES Diario Oficial de la Unión Europea C 55/3
 Division (Reino Unido), destinada a obtener, en el litigio Sr. G.C. Rodríguez Iglesias, Presidente, los Sres. J.-P. Puissochet
 pendiente ante dicho órgano jurisdiccional entre Bacardi- y M. Wathelet, Presidentes de Sala, y los Sres. C. Gulmann,
 Martini SAS, Cellier des Dauphins, y Newcastle United Football A. La Pergola (Ponente), P. Jann y V. Skouris, las Sras. F. Macken
 Company Ltd, una decisión prejudicial sobre la interpretación y N. Colneric y los Sres. S. von Bahr y J.N. Cunha Rodrigues,
 del artículo 59 del Tratado CE (actualmente artículo 49 CE, Jueces; Abogado General: Sr. L.A. Geelhoed; Secretaria: Sra.
 tras su modificación), el Tribunal de Justicia, integrado por el M.-F. Contet, administradora, ha dictado el 21 de enero
 Sr. G.C. Rodríguez Iglesias, Presidente, los Sres. J.-P. Puissochet de 2003 una sentencia cuyo fallo es el siguiente:
 y M. Wathelet, Presidentes de Sala, los Sres. C. Gulmann,
 D.A.O. Edward, P. Jann (Ponente) y V. Skouris, las 1) Anular el artículo 11, apartado 2, del Reglamento (CE)
 Sras. F. Macken y N. Colneric, y los Sres. S. von Bahr y no 1655/2000 del Parlamento Europeo y del Consejo, de
 J.N. Cunha Rodrigues, Jueces; Abogado General: Sr. A. Tizzano; 17 de julio de 2000, relativo al instrumento financiero para el
 Secretaria: Sra. L. Hewlett, administradora principal, ha dictado medio ambiente (LIFE).
 el 21 de enero de 2003 una sentencia cuyo fallo es el siguiente:
 2) Las medidas de ejecución del Reglamento no 1655/2000 que
 La petición de decisión prejudicial planteada por la High Court of hayan sido adoptadas antes de la fecha de la presente sentencia
 Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, mediante no se verán afectadas por ésta.
 resolución de 28 de julio de 2000 no es admisible. 3) Se mantendrán en su integridad los efectos del artículo 11,
 apartado 2, del Reglamento n o 1655/2000 hasta que el
 ( 1) DO C 302 de 21.10.2000. Parlamento y el Consejo aprueben nuevas disposiciones relativas
 al procedimiento de comité al que estarán sometidas las medidas
 de ejecución de dicho Reglamento.
 4) Condenar en costas al Parlamento Europeo y al Consejo de la
 Unión Europea.
 SENTENCIA DEL TRIBUNAL DE JUSTICIA
 (1 ) DO C 355 de 9.12.2000.
 de 21 de enero de 2003
 en el asunto C-378/00: Comisión de las Comunidades
 Europeas contra Parlamento Europeo y Consejo de la
 Unión Europea ( 1)
 SENTENCIA DEL TRIBUNAL DE JUSTICIA
 («Comitología — Decisión 1999/468/CE del Consejo, por la
 que se establecen los procedimientos para el ejercicio de las (Sala Sexta)
 competencias de ejecución atribuidas a la Comisión —
 de 23 de enero de 2003
 Criterios de elección entre los distintos procedimientos de
 adopción de las medidas de ejecución — Efectos — Obliga- en los asuntos acumulados C-421/00, C-426/00 y C-16/
 ción de motivar — Anulación parcial del Reglamento (CE) 01 (Petición de decisión prejudicial del Unabhängiger
 no 1655/2000 del Parlamento Europeo y del Consejo relativo Verwaltungssenat für Kärnten, del Unabhängiger Verwal-
 al instrumento financiero para el medio ambiente (LIFE))» tungssenat Wien y del Verwaltungsgerichtshof): Renate
 Sterbenz y Paul Dieter Haug ( 1)
 (2003/C 55/05)
 («Aproximación de las legislaciones — Artículos 28 CE y 30
 (Lengua de procedimiento: francés) CE — Directiva 79/112/CEE — Etiquetado y presentación
 de los productos alimenticios»)
 (Traducción provisional; la traducción definitiva se publicará en la
 «Recopilación de la Jurisprudencia del Tribunal de Justicia») (2003/C 55/06)
 (Lengua de procedimiento: alemán)
 En el asunto C-378/00, Comisión de las Comunidades Euro-
 peas (agente: Sra. D. Maidani) contra Parlamento Europeo (Traducción provisional; la traducción definitiva se publicará en la
 (agentes: Sres. C. Pennera y M. Moore), y Consejo de la Unión «Recopilación de la Jurisprudencia del Tribunal de Justicia»)
 Europea (agentes: Sres. J.-P. Jacqué y G. Houttuin) apoyado por
 Reino Unido de Gran Bretaña e Irlanda del Norte (agente:
 Sra. G. Amodeo, asistida por el Sr. M. Hoskins) que tiene por En los asuntos acumulados C-421/00, C-426/00 y C-16/01,
 objeto la anulación del Reglamento (CE) no 1655/2000 del que tiene por objeto diversas peticiones dirigida al Tribunal de
 Parlamento Europeo y del Consejo, de 17 de julio de 2000, Justicia, con arreglo al artículo 234 CE, por el Unabhängiger
 relativo al instrumento financiero para el medio ambiente Verwaltungssenat für Kärnten (Austria), el Unabhängiger Ver-
 (LIFE) (DO L 192, p. 1), en tanto en cuanto somete la waltungssenat Wien (Austria) y el Verwaltungsgerichtshof
 adopción de las medidas de ejecución del programa LIFE al (Austria), destinadas a obtener, en los procesos penales segui-
 procedimiento de reglamentación previsto en el artículo 5 de dos ante dicho órgano jurisdiccional contra Renate Sterbenz
 la Decisión 1999/468/CE del Consejo, de 28 de junio de 1999, (Asunto C-421/00), una decisión prejudicial sobre la interpre-
 por la que se establecen los procedimientos para el ejercicio de tación de los artículos 28 CE y 30 CE y de la Directiva 79/112/
 las competencias de ejecución atribuidas a la Comisión (DO CEE del Consejo, de 18 de diciembre de 1978, relativa a la
 L 184, p. 23), el Tribunal de Justicia, integrado por el aproximación de las legislaciones de los Estados miembros en