text:
SKAT: Registreringsafgift - moms - EU-handel - biler - eksportgodtgørelse
 08 Jan 2016 14:31
 2. afdeling, 245/2014
 Eksportgodtgørelse, dokumentation, udførsel, EU-handel
 Sagen vedrørte for det første et spørgsmål, om en personligt drevet brugtbilsvirksomheds tilbagebetaling til afgiftsmyndighederne af registreringsafgift af et stort antal brugte køretøjer, som var blevet udbetalt til virksomheden som eksportgodtgørelse med urette, idet betingelserne for udbetalingen af godtgørelsen efter registreringsafgiftens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1, ikke var opfyldt. For det andet angik sagen et spørgsmål om afgiftsmyndighedernes efteropkrævning af moms af de i sagen omhandlede salg af brugte biler, idet det ikke var godtgjort, at betingelserne for momsfrit salg af varer til erhververe i andre EU-lande efter momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, var opfyldt.
 Sagen var indbragt for Højesteret som tredje instans af virksomheden i henhold til procesbevilling (tidligere domme i SKM2013.142.BR og SKM2014.428.VLR).
 Højesteret gav som landsretten Skatteministeriet medhold på begge punkter i sagen, idet Højesteret vedrørende spørgsmålet om eksportgodtgørelse bemærkede, at virksomheden ikke ved de fremlagte slutsedler om salg af brugte biler til udenlandske købere havde dokumenteret, at bilerne var udført her fra landet, jf. registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1. Højesteret henviste i øvrigt til de af landsretten anførte grunde vedrørende spørgsmålet om eksportgodtgørelse og om momsspørgsmålet og stadfæstede landsrettens dom.
 Registreringsafgiftsloven § 7b, stk. 1
 Registreringsafgiftsloven § 7c
 Momsloven § 34, stk. 1, nr. 1
 Den juridiske vejledning 2015-2 E.A.8.1.6
 Den juridiske vejledning 2015-2 D.A.10.1.1.3
 Thomas Rørdam, Jon Stokholm, Michael Rekling, Lars Hjortnæs og Jens Kruse Mikkelsen
 I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 6. december 2012 og af Vestre Landsrets 10. afdeling den 11. juni 2014.
 A har vedrørende momstilsvaret navnlig anført, at betingelserne er opfyldt for afgiftsfritagelse efter momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, sammenholdt med 6. momsdirektivs artikel 28 c, punkt A, litra a.
 Momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, er ikke udtryk for et objektivt ansvar for leverandøren. Hans ansvar skal vurderes subjektivt efter en helt almindelig agtpågivenhedsnorm. Efter EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-409/04 (Teleos) kan en myndighed ikke kræve moms efterbetalt, hvis leverandøren har truffet enhver rimelig foranstaltning, der stod i hans magt for at sikre levering til et andet land inden for EU.
 Han har fulgt den normale procedure for eksport af brugte biler ved anvendelse af blanket nr. 21.044, og SKAT har i den forbindelse flere gange haft mulighed for at besigtige de eksporterede biler. Han har i øvrigt på intet tidspunkt haft anledning til at betvivle, at bilerne blev eksporteret til et andet EU-land, idet slutsedlerne alle var udfærdiget med henblik på eksport til et andet EU-land og underskrevet af europæiske købere, og idet det alene var økonomisk rentabelt at eksportere bilerne ud af landet, fordi der ikke var mulighed for på ny at indregistrere bilerne i Danmark, når han havde fået registreringsafgiften godtgjort af SKAT. Han har derfor været i god tro i forhold til, at bilerne er blevet udført til et andet EU-land.
 Det fremgår endvidere af EU-Domstolens dom af 6. september 2012 i sag C-273/11 (MecsekGabona), præmis 42 og 43, at når den momspligtiges forpligtelse til at fremlægge bevis for levering én gang er opfyldt, er det køber, der bør betragtes som forpligtet til at betale momsen i leveringsstaten, hvis køberen ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at forsende eller transportere den pågældende vare til et sted uden for den pågældende medlemsstat. I den foreliggende sag har SKAT anset det for dokumenteret, at 16 biler er blevet udført fra Danmark, og da han således mindst én gang har opfyldt sin forpligtelse til at fremlægge bevis for levering, er det køber, der bør betragtes som forpligtet til at betale momskravet, hvis køberen ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at føre de i sagen omhandlede biler ud af landet.
 Lægges det til grund, at levering af de biler, sagen angår, er sket som led i svig fra købers side, gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at pålægge ham at betale moms af leveringerne, fordi han utvivlsomt har handlet i god tro og har truffet enhver foranstaltning, som med rimelighed kan kræves af ham.
 Vedrørende registreringsafgift har han navnlig anført, at betingelserne er opfyldt for godtgørelse af registreringsafgift efter registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1. Der er ikke i forarbejderne til bestemmelsen eller i de administrative vejledninger opstillet nogen faste formkrav for, hvordan det skal dokumenteres, at bilerne er udført af landet. Spørgsmålet må derfor afgøres efter en almindelig bevisvurdering. Det afgørende er derfor, om der efter en fri bevisbedømmelse foreligger en sandsynlighedsovervægt for, at bilerne er udført af landet.
 Alle hans biler er solgt til udenlandske bilhandlere, og han modtog salgssummen for de enkelte biler kontant, og køberne havde efterfølgende ansvaret for at transportere bilerne til udlandet. Da han ikke har betalt for transporten, er han i sagens natur ikke i besiddelse af fragtbreve eller transportfakturaer. Det skal ikke komme ham bevismæssigt til skade, at han ikke har mulighed for at fremlægge denne dokumentation, idet det afgørende er, om han er i stand til at sandsynliggøre, at bilerne efter de afsluttede handler er ført ud af landet. Denne bevisbyrde har han løftet, idet ingen af de omhandlede biler efterfølgende er fundet i Danmark, hvorimod en lang række af bilerne efterfølgende er fundet i østeuropæiske lande, ligesom det fremgår af de afgivne forklaringer, at bilerne blev leveret på en plads ved ...1, hvor de blev afhentet af en autotransport med henblik på udførsel til udlandet. I en situation, hvor han selv har dokumenteret, at en række biler befinder sig i udlandet, hvor SKAT efterfølgende har accepteret dette og nedsat sit krav, og hvor SKAT har alle muligheder for at undersøge bilernes indregistreringsforhold i udlandet via henvendelse til søstermyndighederne i de relevante lande, er det retssikkerhedsmæssigt betænkeligt, at SKAT ikke har bidraget til at undersøge, om der er yderligere biler, som kan lokaliseres i udlandet, herunder navnlig i østeuropa.
 Han har endelig anført, at han havde en berettiget forventning om, at den fremlagte dokumentation for eksporten af biler til udlandet var tilstrækkelig, og at der derfor ud fra et indrettelseshensyn hverken kan opkræves moms eller kræves tilbagebetaling af godtgjort registreringsafgift før fra det tidspunkt, hvor denne berettigede forventning er ophørt. SKAT har på intet tidspunkt i 2008 eller 2009 anmodet om yderligere dokumentation for eksporten, selv om han løbende var i kontakt med SKATs Motorcenter, og han indrettede derfor sin forretningsgang i overensstemmelse med den dokumentation, som motorcenteret accepterede.
 Til støtte for de subsidiære påstande har han anført, at sagen bør hjemvises til fornyet behandling ved SKAT, hvis han anses for på behørig vis at have godtgjort, at flere end 16 biler er udført fra Danmark. Særligt for så vidt angår momstilsvaret har han anført, at han ved salg af brugte biler, som ikke kan anses for udført til et andet EU-land, må være berettiget til at anvende brugtmomsordningen efter momslovens kapitel 17.
 Skatteministeriet har vedrørende momstilsvaret navnlig anført, at A ikke har løftet bevisbyrden for, at der er sket salg af de omhandlede biler til momsregistrerede købere i andre EU-lande, samt for at bilerne er blevet transporteret til andre EU-lande, jf. momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, og 6. momsdirektivs artikel 28 c, punkt A, litra a.
 EU-Domstolen har vedrørende betingelsen om, at varen "forsendes" til erhververen i en anden medlemsstat fastslået, at der er tale om en objektiv betingelse for afgiftsfritagelse af leverancen, og at fritagelsen først kan indrømmes, når leverandøren har bevist, at godet rent faktisk er blevet forsendt eller transporteret til erhververen i en anden medlemsstat, jf. dom i sag C409/04 (Teleos), præmis 40 og 42, og dom i sag C-273/11 (Mecsek-Gabona), præmis 35. Momsfritagelse forudsætter således dels, at der er sket leverance/eksportsalg til en identificerbar erhverver, som er momsregistreret i et andet EU-land, dels at varerne er forsendt eller transporteret til et andet EU-land.
 A kan efter de faktiske omstændigheder i forbindelse med det påståede eksportsalg af brugte biler ikke anses for at have været i god tro, jf. herved præmis 68 i Teleos-dommen. Hertil kommer, at A ikke har foretaget listeindberetninger efter momslovens § 54 for en række af de påståede eksportsalg.
 Det er ikke tilstrækkeligt til at opfylde betingelserne i momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, at bilerne måtte være forsendt eller transporteret til et andet EU-land. Hensigten med kravet om, at sælger skal sikre sig oplysninger om bl.a. køberens identitet og bopælsland, er således, at myndighederne skal kunne kontrollere, hvorvidt betingelsen om, at erhververen skal være registreret for moms i et andet EU-land, er opfyldt. Viser det sig eksempelvis, at erhververen er en privatperson eller en ikke-momsregistreret virksomhed, vil der skulle beregnes moms af salget her i landet. I denne sag er det ikke dokumenteret, at salg er sket til momsregistrerede købere.
 A har bevisbyrden for, at betingelserne for momsfrit salg er opfyldt. Det kan ikke efter officialmaksimen kræves, at SKAT foretager yderligere undersøgelser ved at rette henvendelse til myndigheder i andre lande, jf. også EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-184/05 (Twoh), præmis 32-35.
 A kan ikke subsidiært påberåbe sig brugtmomsordningen i momslovens §§ 69-71, da han hverken opfylder de materielle eller formelle betingelser for at anvende disse regler. Han har således hverken godtgjort, at de omhandlede biler ved salgene blev afgiftsberigtiget efter brugtmomsordningen, eller at fakturaerne opfyldte de særlige krav for fakturaer vedrørende brugte varer mv. Han har heller ikke ført særskilt regnskab for leverancer efter brugtmomsordningen.
 Vedrørende registreringsafgift har ministeriet navnlig anført, at A ikke har dokumenteret, at de omhandlede brugte biler er udført her fra landet, og at betingelsen dermed er opfyldt for udbetaling af godtgørelse for afgift efter registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1.
 Det er efter registreringsafgiftslovens ordlyd, forarbejder og formål samt afgiftsmyndighedernes faste praksis et krav, at den, der anmelder et brugt køretøj til eksport med henblik på at få udbetalt (rest)afgiften af køretøjet fra afgiftsmyndighederne, skal dokumentere, at køretøjet er udført fra landet. Det er ikke tilstrækkeligt, at anmelderen sandsynliggør, at køretøjet er udført. Dokumentationen kan bestå i udførselsangivelse, fakturaer eller bevis på indregistrering eller andet (dvs. et tilsvarende stærkt og kvalificerbart objektivt dokumentbevis), som afgiftsmyndighederne skønner egnet som dokumentation.
 Formålet med dokumentationskravet i lovens § 7 c, stk. 1, er at sikre, at der ikke sker omgåelse eller misbrug af reglerne om eksportgodtgørelse efter lovens § 7 b, stk. 1, ved at et køretøj anmeldes til eksport, og ejeren modtager eksportgodtgørelse, uden at køretøjet reelt eksporteres. Dette kontrolhensyn skal ses i lyset af selve det branche- og livsområde, der reguleres (grænseoverskridende handel med brugte biler), samt at der er tale om et betydeligt antal biler, der anmeldes til eksport årligt, og et betydeligt afgiftsbeløb, som myndighederne bliver anmodet om at udbetale. I perioden 2007-2013 blev der årligt anmeldt mellem 25.650 og 63.023 biler årligt, og den årligt udbetalte eksportgodtgørelse udgjorde mellem ca. 1,1 og ca. 2,65 mia. kr.
 Hvis dokumentationskravet skulle fortolkes så lempeligt, som det følger af As anbringender og byrettens dom, vil det indebære en betydelig misbrugsrisiko inden for et forvaltningsområde, hvor statskassen udbetaler meget betydelige beløb.
 Det forhold, at ingen af de omhandlede biler efterfølgende er fundet i Danmark, er ikke ensbetydende med, at de er udført af landet. Der eksisterer således et stort marked for salg af uindregistrerede biler, såkaldte reservedelsbiler.
 Vedrørende spørgsmålet om berettigede forventninger bestrides det, at A på noget tidspunkt har haft eller opnået en berettiget forventning om, at slutsedlerne var tilstrækkelig dokumentation for udførslen af bilerne. Der foreligger ingen særlige tilkendegivelser fra myndighederne, der kan begrunde en afgiftsmæssig stilling for A i strid med momsloven og registreringsafgiftsloven.
 Om retsgrundlaget
 Momsloven bestemmer bl.a.:
 I SKATs Momsvejledning 2008, punkt I,1.1.1., anføres om bestemmelsen bl.a.:
 Dokumentation for forsendelse eller transport
 Sælgeren skal kunne dokumentere, at varerne faktisk er forsendt eller transporteret til et andet EU-land... Dokumentationen kan være i form af transportfaktura, fragtbrev eller erklæring fra fragtfører eller speditør.
 Hvis køber eller sælger selv forestår transporten til et andet EU-land, kan dokumentationen bestå i en erklæring om at varen er modtaget i et andet EU-land.
 Bestemmelsen i momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, gennemfører artikel 23 c, punkt A, litra a, i 6. momsdirektiv (Rådets direktiv 388/1977/EØF). En enslydende bestemmelse findes nu i artikel 138, stk. 1, i momssystemdirektivet (Rådets direktiv 112/2006/EF).
 Af EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-409/04 (Teleos) fremgår bl.a.:
 Første og andet spørgsmål
 26. Med sine to første spørgsmål, der skal behandles under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 28a, stk. 3, første afsnit, og artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, med hensyn til begrebet "forsendes", der anvendes i disse to bestemmelser, skal fortolkes således, at erhvervelsen inden for Fællesskabet af et gode først har fundet sted, og fritagelsen for levering inden for Fællesskabet derfor først finder anvendelse, når retten til som ejer at råde over godet er overdraget køberen, og leverandøren har godtgjort, at godet er blevet forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat, og når godet efter denne forsendelse eller transport fysisk har forladt leveringsmedlemsstatens område.
 40. Følgelig skal kvalifikationen af en levering eller erhvervelse inden for Fællesskabet ske på grundlag af objektive elementer, såsom den fysiske flytning af de berørte goder mellem medlemsstater.
 42. Henset til ovenstående bemærkninger skal det første og det andet forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 28a, stk. 3, første afsnit, og artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, med hensyn til begrebet "forsendes" i disse to bestemmelser, skal fortolkes således, at der først er sket erhvervelse inden for Fællesskabet af et gode, og fritagelsen for levering inden for Fællesskabet først kan bringes i anvendelse, når retten til som ejer at råde over godet er overdraget køberen, og leverandøren har godtgjort, at godet er blevet forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat, og efter denne forsendelse eller transport fysisk har forladt leveringsmedlemsstatens område.
 Tredje spørgsmål
 43. Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at de kompetente myndigheder i leveringsmedlemsstaten kræver, at en leverandør, der har handlet i god tro, og som har fremlagt beviser, der umiddelbart støtter hans ret til fritagelse af en levering af goder inden for Fællesskabet, efterfølgende skal betale moms af disse goder, når disse beviser viser sig at være falske, og det ikke er påvist, at leverandøren har medvirket i momssvigen.
 66. Omstændigheder, som at leverandøren har handlet i god tro, at han har truffet enhver rimelig foranstaltning, der stod i hans magt, og at det er udelukket, at han har medvirket i svigen, er således afgørende elementer i vurderingen af muligheden for at forpligte denne leverandør til efterfølgende at betale moms.
 67. Derimod må det fastslås, således som Kommissionen har anført, at når leverandøren én gang har opfyldt sine forpligtelser vedrørende beviset for en levering inden for Fællesskabet, er det køberen, der bør anses for pligtig at betale momsen i leveringsmedlemsstaten, hvis han ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at forsende eller transportere goderne inden for denne stat.
 68. Det tredje forelagte spørgsmål skal således besvares med, at sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at de kompetente myndigheder i leveringsmedlemsstaten kræver, at en leverandør, der har handlet i god tro, og som har fremlagt beviser, der umiddelbart støtter hans ret til fritagelse af en levering af goder inden for Fællesskabet, efterfølgende skal betale moms af disse goder, når disse beviser viser sig at være falske, og det ikke er påvist, at leverandøren har medvirket i momssvigen, forudsat, at han har truffet enhver rimelig foranstaltning, der stod i hans magt, for at sikre, at den levering inden for Fællesskabet, som han har foretaget, ikke fører til deltagelse i sådan svig.
 Af EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-184/05 (Twoh) fremgår bl.a.:
 32. Direktivet om gensidig bistand [Rådets direktiv 799/1977/EØF om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter] giver nemlig de nationale skatte- og afgiftsmyndigheder mulighed for at anmode om de oplysninger, som de ikke selv kan opnå, med henblik på at forebygge skattesvig. Den omstændighed, at fællesskabslovgiver har anvendt udtrykket "kan" såvel i dette direktivs artikel 2, stk. 1, som i artikel 5, stk. 1, i forordningen om administrativt samarbejde [Rådets forordning 218/1992/EØF om administrativt samarbejde inden for området indirekte skatter (moms)], viser således, at myndighederne har mulighed for at anmode den kompetente myndighed i en anden medlemsstat om oplysninger, men ikke er forpligtet hertil. Det tilkommer den enkelte medlemsstat at vurdere de særlige tilfælde, hvor der mangler oplysninger om transaktioner, som er foretaget af afgiftspligtige etableret på dennes område, og at afgøre, om disse tilfælde gør det berettiget at anmode en anden medlemsstat om oplysninger.
 33. De nævnte fællesskabsretsakter fastsætter endvidere grænser for samarbejdet mellem medlemsstaterne, da myndighederne i den bistandssøgte stat ikke er forpligtet til at afgive de ønskede oplysninger under alle omstændigheder. Således bestemmer artikel 7, stk. 1, første afsnit, første led, i forordningen om administrativt samarbejde, at antallet og arten af de anmodninger om oplysninger, som fremsættes inden for en vis periode, ikke må udgøre en uforholdsmæssig tung administrativ byrde for disse myndigheder. Ifølge samme bestemmelses andet led og ifølge artikel 2, stk. 1, i direktivet om gensidig bistand er myndighederne i den bistandssøgte stat ikke forpligtet til at afgive oplysninger, når det fremgår, at den kompetente myndighed i den bistandssøgende stat ikke har opbrugt sine egne sædvanlige informationskilder.
 34. Det fremgår således, at direktivet om gensidig bistand og forordningen om administrativt samarbejde ikke er vedtaget for at indføre en ordning for udveksling af oplysninger mellem medlemsstaternes skatte- og afgiftsmyndigheder, som giver dem mulighed for at fastslå, om de leveringer, der er udført af en afgiftspligtig, har karakter af leveringer inden for Fællesskabet, når den afgiftspligtige ikke selv er i stand til at fremlægge de nødvendige beviser herfor.
 35. Denne konstatering bekræftes af Domstolens praksis om gensidig bistand mellem de kompetente myndigheder på området direkte skatter, der kan anvendes analogt på en situation som den, der foreligger i hovedsagen. Ifølge denne praksis kan en medlemsstat påberåbe sig direktivet om gensidig bistand med henblik på at fremskaffe alle de oplysninger fra de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat, som giver den mulighed for at foretage en korrekt skatteansættelse. Der er dog intet til hinder for, at de kompetente skattemyndigheder afkræver skatteyderen selv de beviser, som de finder nødvendige for at kunne afgøre, om det krævede fradrag skal anerkendes
 Af EU-Domstolens dom af 6. september 2012 i sag C-273/11 (Mecsek-Gabona) fremgår bl.a.:
 28 Med de to første spørgsmål, som behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstats afgiftsmyndigheder afslår at indrømme en sælger, der har hjemsted i denne medlemsstat, en momsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet, under omstændigheder, hvor dels retten til som ejer at råde over en vare overgår på den nævnte medlemsstats område til en erhverver, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og som på tidspunktet for transaktionen er i besiddelse af et momsregistreringsnummer i denne anden medlemsstat, og som påtager sig ansvaret for transporten af den nævnte vare til bestemmelsesstedet, dels sælgeren sikrer, at de i udlandet indregistrerede køretøjer afhenter varen fra dennes oplag, og er i besiddelse af CMR-fragtbreve, som er fremsendt af erhververen fra bestemmelsesmedlemsstaten, som bevis for, at varen er transporteret uden for sælgerens medlemsstat.
 35 Domstolen har i denne forbindelse udtalt, at selv om levering af varer inden for Fællesskabet er underlagt en objektiv betingelse om, at varen fysisk skal transporteres ud af den medlemsstat, hvor leveringen fandt sted, er det efter afskaffelsen af grænsekontrollen mellem medlemsstaterne vanskeligt for afgiftsmyndighederne at afgøre, om varerne fysisk har forladt den pågældende medlemsstats område. Af denne grund er det hovedsageligt på grundlag af de beviser, der fremlægges af de afgiftspligtige personer, og de selvangivelser, som disse afgiver, at afgiftsmyndighederne foretager en sådan undersøgelse ...
 36 Det fremgår ligeledes af retspraksis, at det i fraværet af konkrete bestemmelser i direktiv 2006/112 hvad angår de beviser, som de afgiftspligtige skal fremlægge for at opnå momsfritagelse, tilkommer medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 131 i direktiv 2006/112 at fastsætte de betingelser, hvorunder de afgiftsfritager leveringer inden for Fællesskabet med henblik på at sikre en korrekt og enkel anvendelse af nævnte fritagelser og for at hindre enhver mulig form for svig, unddragelse eller misbrug. Medlemsstaterne skal imidlertid ved udøvelsen af deres beføjelser overholde de generelle retsprincipper, der er en del af Unionens retsorden, som bl.a. omfatter retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet...
 37 Det bemærkes hertil, at forelæggelsesafgørelsen ikke henviser til konkrete forpligtelser, der er fastsat i ungarsk ret, såsom bl.a. en liste over dokumenter, der skal fremlægges for de kompetente myndigheder med henblik på anvendelse af fritagelsen for leveringer inden for Fællesskabet. Ifølge de oplysninger, som den ungarske regering fremkom med under den mundtlige forhandling for Domstolen, bestemmer den ungarske lovgivning udelukkende, at leveringen skal være attesteret, og at de beviser, der kræves, afhænger af de konkrete omstændigheder ved den pågældende transaktion.
 38 Under disse omstændigheder skal de forpligtelser, der påhviler en afgiftspligtig person for så vidt angår beviser, fastlægges på grundlag af de betingelser, der i denne forbindelse er udtrykkeligt fastsat i national ret, og den sædvanlige praksis for lignende transaktioner.
 39 Som det følger af Domstolens praksis, kræver retssikkerhedsprincippet, at de afgiftspligtige personer får kendskab til deres afgiftsmæssige forpligtelser, inden de indgår en transaktion...
 40 Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om en medlemsstat for at anvende fritagelsen på en levering inden for Fællesskabet kan kræve, at den afgiftspligtige person sikrer, at varen fysisk har forladt denne medlemsstats område.
 41 Herom har Domstolen allerede udtalt, at i en situation, hvor der tilsyneladende ikke findes nogen håndgribelige beviser for, at de pågældende goder er blevet fjernet fra leveringsmedlemsstatens område, garanterer en pligt for den afgiftspligtige person til at fremlægge et sådant bevis imidlertid ikke en korrekt og enkel anvendelse af fritagelserne. Tværtimod stiller en sådan forpligtelse den afgiftspligtige person i en usikker situation for så vidt angår muligheden for at anvende fritagelsen på leveringen inden for Fællesskabet eller behovet for at inkludere momsen i salgsprisen...
 42 Det skal endvidere præciseres, at i det tilfælde, hvor erhververen får beføjelse til som ejer at råde over den pågældende vare i leveringsmedlemsstaten og påtager sig at transportere denne vare til bestemmelsesmedlemsstaten, skal der tages hensyn til den omstændighed, at det bevis, som køberen kan forelægge for afgiftsmyndighederne, i det væsentlige afhænger af de beviselementer, han modtager til dette formål fra erhververen
 43 Domstolen har således fastslået, at når køberen én gang har opfyldt sine forpligtelser vedrørende beviset for en levering inden for Fællesskabet, er det erhververen, der bør anses for pligtig at betale momsen i leveringsmedlemsstaten, hvis han ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at forsende eller transportere den pågældende vare til et sted uden for denne stat...
 44 Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Mecsek-Gabona i hovedsagen har påberåbt sig sin ret til momsfritagelse under henvisning til det momsregistreringsnummer, som de italienske myndigheder har tildelt erhververen, til den omstændighed, at de solgte varer blev afhentet af køretøjer, der var indregistreret i udlandet, og til de CMR fragtbreve, som blev fremsendt af erhververen fra dennes postadresse, der indikerede, at varerne var blevet transporteret til Italien.
 45 Spørgsmålet om, hvorvidt Mecsek-Gabona ved at handle på denne måde har opfyldt de forpligtelser, der påhviler selskabet for så vidt angår bevis og udvisning af omhu, skal bedømmes af den forelæggende ret i lyset af de betingelser, der er præciseret i denne doms præmis 38.
 46 I det tilfælde, hvor den pågældende levering er led i svig fra erhververens side, og hvor afgiftsmyndigheden ikke har sikkerhed for, at varerne faktisk har forladt leveringsmedlemsstatens område, skal det for det tredje undersøges, om denne myndighed efterfølgende kan pålægge sælgeren moms for denne levering.
 47 Det fremgår af fast retspraksis, at bekæmpelse af svig, unddragelse og misbrug er et formål, som anerkendes og støttes i direktiv 2006/112..., og som begrunder, at der undertiden stilles høje krav for så vidt angår sælgerens forpligtelser ...
 48 Det er således ikke i strid med Unionsretten at kræve af en erhvervsdrivende, at denne handler i god tro og træffer enhver foranstaltning, som med rimelighed kan kræves, for at sikre sig, at hans transaktioner ikke fører til deltagelse i momssvig...
 49 Domstolen anser nemlig disse elementer for afgørende i vurderingen af muligheden for at forpligte sælgeren til efterfølgende at betale moms
 50 Det følger heraf, at det i tilfælde af svig fra erhververens side i hovedsagen er begrundet at undergive sælgerens ret til momsfrihed et krav om god tro.
 55 Det følger af ovenstående betragtninger, at det første og det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at retten til momsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet kan nægtes sælgeren under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede under forudsætning af, at det på baggrund af objektive forhold er fastslået, at sælgeren ikke har opfyldt de forpligtelser, der påhvilede den pågældende for så vidt angår bevis, eller at sælgeren vidste eller burde have vidst, at den transaktion, som den pågældende gennemførte, var led i svig fra erhververens side, og sælgeren ikke har truffet enhver foranstaltning, som den pågældende med rimelighed var i stand til, for at undgå sin egen deltagelse i denne svig.
 Den dagældende registreringsafgiftslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 804 af 29. juni 2007, bestemte bl.a.:
 Godtgørelse af afgift
 § 7 b. Afgiften af et brugt motorkøretøj, der er afgiftsberigtiget efter §§ 4, 5, 5 a eller 6, godtgøres, såfremt køretøjet afmeldes fra motorregisteret og udføres fra landet.
 Stk. 2-6...
 § 7 c. Afgiften godtgøres af told- og skatteforvaltningen, når køretøjets afgiftspligtige værdi er fastslået, og told- og skatteforvaltningen har modtaget dokumentation for køretøjets afmeldelse fra motorregisteret og udførsel her fra landet.
 Stk. 2-5
 Af de specielle bemærkninger til § 7 c i lovforslaget fremgår bl.a. (jf. Folketingstidende 2001- 02, 2. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 181, s. 4728):
 Som dokumentation for udførslen skal der ud over afmeldelsen fra Centralregisteret foreligge dokumentation fra det land, køretøjet udføres til. Ved udførsel til lande uden for EU vil udførselsangivelsen kunne forelægges som dokumentation. Ved udførsel til andre EU-lande skal fremlægges passende dokumentation i form af faktura, bevis på indregistrering eller andet, som told- og skattemyndighederne skønner egnet som dokumentation
 I SKATs Punktafgiftsvejledning 2008-1, punkt E.1.6., fremgår bl.a.:
 Dokumentation for udførsel
 Som dokumentation for afmeldelsen fra Centralregisteret for Motorkøretøjer (politiet) fremlægges køretøjets originale registreringsattest (eller attesteret kopi) med påtegning om afmeldelsen. Køretøjet skal være afmeldt senest 1 måned efter vurderingen.
 Herudover skal der foreligge dokumentation fra det land, køretøjet udføres til. Dokumentation for udførslen skal foreligge senest 3 måneder efter vurderingen.
 Ved udførsel til lande uden for EU vil eksempelvis udførselsangivelsen dog kunne fremlægges som dokumentation.
 Ved udførsel til andre EU-lande skal fremlægges dokumentation i form af faktura, bevis på indregistrering i et andet land, eller andet, som regionen skønner egnet som dokumentation.
 Højesteret tiltræder, at A ikke ved de fremlagte slutsedler om salg af brugte biler til udenlandske købere har dokumenteret, at bilerne er udført her fra landet, jf. registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1. Herefter, og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 300.000 kr. til Skatteministeriet.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 31992L0106
 Richtlinie 92/106/EWG des Rates vom 7. Dezember 1992 über die Festlegung gemeinsamer Regeln für bestimmte Beförderungen im kombinierten Güterverkehr zwischen Mitgliedstaaten
 Amtsblatt Nr. L 368 vom 17/12/1992 S. 0038 - 0042 Finnische Sonderausgabe: Kapitel 7 Band 4 S. 0148 Schwedische Sonderausgabe: Kapitel 7 Band 4 S. 0148
 RICHTLINIE 92/106/EWG DES RATES vom 7. Dezember 1992 über die Festlegung gemeinsamer Regeln für bestimmte Beförderungen im kombinierten Güterverkehr zwischen Mitgliedstaaten DER RAT DER EUROPÄISCHEN GEMEINSCHAFTEN - gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft, insbesondere auf Artikel 75 und Artikel 84 Absatz 2, auf Vorschlag der Kommission (1), nach Stellungnahme des Europäischen Parlaments (2), nach Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses (3), in Erwägung nachstehender Gründe: Die Richtlinie 75/130/EWG des Rates vom 17. Februar 1975 über die Festlegung gemeinsamer Regeln für bestimmte Beförderungen im kombinierten Güterverkehr "Schiene/Strasse" zwischen Mitgliedstaaten (4) wurde mehrfach geändert; anläßlich neuerlicher Änderungen ist eine Neufassung dieser Richtlinie im Interesse der Klarheit angebracht. Der Binnenmarkt bringt ein erhöhtes Verkehrsvolumen mit sich; die Gemeinschaft muß daher das Nötige veranlassen, um ihre Verkehrsressourcen zum Wohle der Allgemeinheit bestmöglich zu nutzen; dies erfordert auch den Einsatz des kombinierten Verkehrs. Angesichts der zunehmenden Probleme im Zusammenhang mit der Überlastung der Strassen, dem Umweltschutz und der Sicherheit im Strassenverkehr ist es im allgemeinen Interesse notwendig, den kombinierten Verkehr als Alternative zum Strassenverkehr weiter auszubauen. Durch entsprechende Maßnahmen ist die Möglichkeit zu bieten, die Verkehrstechniken entsprechend dem technischen Fortschritt verkehrsträgerübergreifend unter Berücksichtigung der spezifischen Möglichkeiten und Bedürfnisse der Verkehrsunternehmer und Verkehrsteilnehmer zu entwickeln; diese Maßnahmen sind auf den kombinierten Verkehr Strasse/sonstige Verkehrsträger, d.h. Schiene, Binnen- und Seeschiffahrt auszurichten. Die Aufhebung aller mengenmässigen Beschränkungen sowie verschiedener im Bereich des Strassentransports noch bestehender einengender Verwaltungsvorschriften fördert eine stärkere Inanspruchnahme des kombinierten Verkehrs. Damit der kombinierte Verkehr zu einer wirklichen Entlastung der Strassen führt, sollte diese Liberalisierung auf Strassentransporte unterhalb einer bestimmten Streckenlänge beschränkt werden. Die Liberalisierung der Zu- und Ablauftransporte auf der Strasse im Rahmen des kombinierten Verkehrs ist auf den kombinierten Verkehr mit Strecken auf See auszudehnen, sofern die Seestrecke einen bedeutenden Teil der Gesamtstrecke ausmacht. Die Kommission sollte alle zwei Jahre und erstmals vor dem 1. Juli 1995 einen Bericht über die Durchführung dieser Richtlinie vorlegen. Ferner würden Maßnahmen mit Anreizen die Entwicklung des kombinierten Verkehrs fördern; daher sollte die Kraftfahrzeugsteuer für Nutzfahrzeuge nach Maßgabe ihrer Beförderung durch die Bahn gesenkt und die Zu- und Ablauftransporte auf der Strasse von jedwedem Tarifzwang befreit werden. Der Zugang des Werkverkehrs zum kombinierten Verkehr ist zu erleichtern. Diese Richtlinie berührt nicht die Pflichten der Mitgliedstaaten hinsichtlich der Umsetzungs- und Anwendungsfristen der durch sie neugefassten Richtlinie - HAT FOLGENDE RICHTLINIE ERLASSEN: Artikel 1 Diese Richtlinie gilt unbeschadet der Verordnung (EWG) Nr. 881/92 (5) für Beförderungen im kombinierten Verkehr. Im Sinne dieser Richtlinie gelten als "kombinierter Verkehr" Güterbeförderungen zwischen Mitgliedstaaten, bei denen der Lastkraftwagen, der Anhänger, der Sattelanhänger mit oder ohne Zugmaschine, der Wechselaufbau oder der Container von mindestens 20 Fuß Länge die Zu- und Ablaufstrecke auf der Strasse und den übrigen Teil der Strecke auf der Schiene oder auf einer Binnenwasserstrasse oder auf See, sofern diese mehr als 100 km Luftlinie beträgt, zurücklegt, wobei der Strassenzu- oder -ablauf erfolgt: - entweder - für die Zulaufstrecke - zwischen dem Ort, an dem die Güter geladen werden, und dem nächstgelegenen geeigneten Umschlagbahnhof bzw. - für die Ablaufstrecke - zwischen dem nächstgelegenen geeigneten Umschlagbahnhof und dem Ort, an dem die Güter entladen werden. - oder in einem Umkreis von höchstens 150 km Luftlinie um den Binnen- oder Seehafen des Umschlags. Artikel 2 Jeder Mitgliedstaat befreit die Beförderungen im kombinierten Verkehr im Sinne des Artikels 1 spätestens bis zum 1. Juli 1993 von jeder Kontingentierung und Genehmigungspflicht. Artikel 3 Bei Beförderungen im kombinierten gewerblichen Verkehr ist das Beförderungspapier, das mindestens den Vorschriften von Artikel 6 der Verordnung Nr. 11 des Rates vom 27. Juni 1960 über die Beseitigung von Diskriminierungen auf dem Gebiet der Frachten und Beförderungsbedingungen gemäß Artikel 79 Absatz 3 des Vertrags zur Gründung der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft (6) entspricht, durch die Angabe der Bahnhöfe der Be- und Entladung hinsichtlich der Binnenwasserstrecken oder durch die Angabe der Seehäfen der Be- und Entladung hinsichtlich der Seestrecken zu ergänzen. Diese Angaben werden vor Durchführung der Beförderung eingetragen und durch einen Stempel der Eisenbahn- bzw. Hafenverwaltung auf den betreffenden Bahnhöfen bzw. in den betreffenden Binnen- oder Seehäfen bestätigt, wenn der Abschnitt der Beförderung auf der Schiene, auf Binnenwasserstrassen bzw. auf See beendet ist. Artikel 4 Alle in einem Mitgliedstaat niedergelassenen Verkehrsunternehmer, welcher die Voraussetzungen für den Zugang zum Beruf und für den Zugang zum Markt für den Güterverkehr zwischen Mitgliedstaaten erfuellen, dürfen im Rahmen des kombinierten Verkehrs zwischen Mitgliedstaaten innerstaatliche oder grenzueberschreitende Zu- und/oder Ablaufverkehre auf der Strasse durchführen, die Bestandteil des kombinierten Verkehrs sind. Artikel 5 (1) Die Kommission erstattet dem Rat alle zwei Jahre, das erste Mal vor dem 1. Juli 1995, Bericht über - die wirtschaftliche Entwicklung des kombinierten Verkehrs, - die Anwendung des einschlägigen Gemeinschaftsrechts, - gegebenenfalls die Festlegung neuer Maßnahmen zur Förderung des kombinierten Verkehrs. (2) Bei der Ausarbeitung des in Absatz 1 genannten Berichts wird die Kommission von den Vertretern der Mitgliedstaaten bei der Einholung der hierzu erforderlichen Auskünfte unterstützt. In dem Bericht werden die Informationen und statistischen Angaben über insbesondere folgendes analysiert: - die im kombinierten Verkehr benutzten Verkehrsverbindungen, - die Zahl der Fahrzeuge (wobei ein Lastzug als ein Fahrzeug zählt), Wechselaufbauten und Container, die in den verschiedenen Verkehrsverbindungen befördert werden, - die Beförderungsmengen, - die Tonnenkilometerleistungen. In dem Bericht werden gegebenenfalls die Lösungen vorgeschlagen, mit denen später diese Informationen sowie die Lage im kombinierten Verkehr verbessert werden können. Artikel 6 (1) Die Mitgliedstaaten treffen die erforderlichen Maßnahmen, damit die in Absatz 3 aufgeführten Steuern für Strassenfahrzeuge (Lastkraftwagen, Zugmaschinen, Anhänger, Sattelanhänger), wenn diese im kombinierten Verkehr eingesetzt werden, entweder pauschal oder anteilig unter Berücksichtigung der Strecken, die diese Fahrzeuge mit der Eisenbahn zurücklegen, innerhalb der Grenzen, nach Maßgabe und nach den Modalitäten ermässigt oder erstattet werden, die sie nach Anhörung der Kommission festlegen. Die in Unterabsatz 1 genannten Ermässigungen oder Erstattungen werden von dem Mitgliedstaat, in welchem die Fahrzeuge zugelassen sind, nach Maßgabe der innerhalb dieses Staates zurückgelegten Eisenbahnstrecken gewährt. Die Mitgliedstaaten können jedoch diese Ermässigungen oder Erstattungen unter Berücksichtigung der Eisenbahnstrecken gewähren, die entweder teilweise oder in ihrer Gesamtheit ausserhalb des Mitgliedstaats liegen, in dem die Fahrzeuge zugelassen sind. (2) Unbeschadet der Bestimmungen, die sich aus einer etwaigen Anpassung der einzelstaatlichen Steuersysteme für Nutzfahrzeuge auf Gemeinschaftsebene ergeben, können die ausschließlich im Trucking auf der Strasse im Zu- oder Ablauftransport einer kombinierten Beförderung eingesetzten Fahrzeuge, wenn sie einzeln besteuert werden, von den in Absatz 3 aufgeführten Steuern befreit werden. (3) Die in den Absätzen 1 und 2 genannten Steuern sind die folgenden: - Belgien: taxe de circulation sur les véhicules automobiles/verkeersbelasting op de autovörtuigen; - Dänemark: vägtafgift af motorköretöjer mv; - Deutschland: Kraftfahrzeugsteuer; - Frankreich: taxe spéciale sur certains véhicules routiers; - Griechenland: ôÝëç êõêëïöïñßáò áõôïêéíÞôùí; - Spanien: a) impuesto sobre actividades económicas, b) impuesto sobre vehículos de tracción mecánica; - Irland: vehicle excise duties; - Italien: a) tassa automobilistica, b) addizionale del 5 % sulla tassa automobilistica; - Luxemburg: taxe sur les véhicules automoteurs; - Niederlande: motorrijtuigenbelasting; - Portugal: a) imposto de camionagem, b) imposto de circulaçao; - Vereinigtes Köngireich: vehicle excise duties. Artikel 7 Wird ein Anhänger oder ein Sattelanhänger, der Eigentum eines Werkverkehr betreibenden Unternehmers ist, auf einer der Nachlaufstrecken von einem Schleppfahrzeug gezogen, das Eigentum eines gewerblichen Verkehr betreibenden Unternehmers ist, so braucht für diese Beförderung das Dokument nach Artikel 3 nicht vorgelegt zu werden; jedoch ist ein anderes Dokument zum Nachweis der auf der Schiene, auf einer Binnenwasserstrasse oder auf See zurückgelegten Strecke beizubringen. Artikel 8 Beförderungen im Zu- und Ablauf auf der Strasse sind im kombinierten Verkehr von der Tarifpflicht ausgenommen. Artikel 9 Führt das Versandunternehmen im Rahmen des kombinierten Verkehrs den Zulauf auf der Strasse im Werkverkehr im Sinne der Ersten Richtlinie des Rates vom 23. Juli 1962 über die Aufstellung gemeinsamer Regeln für bestimmte Beförderungen im Güterkraftverkehr (7) durch, so darf das Unternehmen, das Empfänger der beförderten Güter ist, mit einer Zugmaschine, die ihm gehört, von ihm auf Raten gekauft oder gemäß der Richtlinie 84/647/EWG des Rates vom 19. Dezember 1984 über die Verwendung von ohne Fahrer gemieteten Fahrzeugen im Güterkraftverkehr (8), gemietet worden ist und von einem seiner Fahrer gefahren wird, während der Anhänger oder Sattelanhänger auf den Namen des versendenden Unternehmens zugelassen oder von diesem gemietet worden ist, den Ablauf auf der Strasse zur Beförderung der Güter bis zum Bestimmungsort abweichend von der Definition in der genannten Richtlinie im Werkverkehr durchführen. Der Zulauf auf der Strasse im kombinierten Verkehr, den das Versandunternehmen mit einer Zugmaschine durchführt, die ihm gehört, von ihm auf Raten gekauft oder gemäß der Richtlinie 84/647/EWG gemietet worden ist und die von einem seiner Fahrer gefahren wird, während der Anhänger oder Sattelanhänger auf den Namen des Unternehmens, das Empfänger der beförderten Güter ist, zugelassen oder von diesem gemietet worden ist, gilt abweichend von der Richtlinie vom 23. Juli 1962 ebenfalls als Beförderung im Werkverkehr, sofern der Ablauf auf der Strasse von dem Empfängerunternehmen gemäß der letztgenannten Richtlinie im Werkverkehr durchgeführt wird. Artikel 10 (1) Die Mitgliedstaaten erlassen die erforderlichen Rechts- und Verwaltungsvorschriften, um dieser Richtlinie vor dem 1. Juli 1993 nachzukommen. Sie setzen die Kommission unverzueglich davon in Kenntnis. Wenn die Mitgliedstaaten diese Vorschriften erlassen, nehmen sie in diesen Vorschriften selbst oder durch einen Hinweis bei der amtlichen Veröffentlichung auf diese Richtlinie Bezug. Die Mitgliedstaaten regeln die Einzelheiten dieser Bezugnahme. (2) Die Mitgliedstaaten teilen der Kommission die wichtigsten innerstaatlichen Rechtsvorschriften mit, die sie auf dem unter diese Richtlinie fallenden Gebiet erlassen. Artikel 11 (1) Die Richtlinie 75/130/EWG (9) wird unbeschadet der Pflichten der Mitgliedstaaten hinsichtlich der in Teil A des Anhangs genannten Umsetzungs- und Anwendungsfristen aufgehoben. (2) Verweisungen auf die aufgehobene Richtlinie gelten als Verweisungen auf die vorliegende Richtlinie und sind nach der Übereinstimmungstabelle in Teil B des Anhangs zu lesen. Artikel 12 Diese Richtlinie ist an die Mitgliedstaaten gerichtet. Geschehen zu Brüssel am 7. Dezember 1992. Im Namen des Rates Der Präsident J. MacGREGOR (1) ABl. Nr. C 282 vom 30. 10. 1992, S. 8. (2) Stellungnahme vom 20. November 1992 (noch nicht im Amtsblatt veröffentlicht). (3) Stellungnahme vom 24. November 1992 (noch nicht im Amtsblatt veröffentlicht). (4) ABl. Nr. L 48 vom 22. 2. 1975, S. 31. Richtlinie zuletzt geändert durch die Verordnung (EWG) Nr. 881/92 (ABl. Nr. L 95 vom 9. 4. 1992, S. 1). (5) Verordnung (EWG) Nr. 881/92 des Rates vom 26. März 1992 über den Zugang zum Güterkraftverkehrsmarkt in der Gemeinschaft für Beförderung aus oder nach einem Mitgliedstaat oder durch einen oder mehrere Mitgliedstaaten (ABl. Nr. L 95 vom 9. 4. 1992, S. 1). (6) ABl. Nr. 52 vom 16. 8. 1960, S. 1121/60. (7) ABl. Nr. 70 vom 6. 8. 1962, S. 2005/62. Richtlinie zuletzt geändert durch die Verordnung (EWG) Nr. 881/92 (ABl. Nr. L 95 vom 9. 4. 1992, S. 1). (8) ABl. Nr. L 335 vom 22. 12. 1984, S. 72. Richtlinie geändert durch die Richtlinie 90/398/EWG (ABl. Nr. L 202 vom 31. 7. 1990, S. 46). (9) Einschließlich der Rechtsakte zu ihrer Änderung, d. h. die entsprechende Bestimmung der Beitrittsakte von 1985 sowie die Richtlinien 79/5/EWG, 82/3/EWG, 82/603/EWG, 86/544/EWG und 91/224/EWG. ANHANG TEIL A Umsetzungs- und Anwendungsfristen Richtlinie Umsetzungs- und Anwendungsfristen 75/130/EWG (Abl. Nr. L 48 vom 22. 2. 1975, S. 31) 30. Juni 1975 79/ 5/EWG (Abl. Nr. L 5 vom 9. 1. 1979, S. 33) 1. Juli 1979 82/ 3/EWG (Abl. Nr. L 5 vom 9. 1. 1982, S. 12) - 82/603/EWG (Abl. Nr. L 247 vom 23. 8. 1982, S. 6) 1. April 1983 86/544/EWG (Abl. Nr. L 320 vom 15. 11. 1986, S. 33) 1. Juli 1987 91/224/EWG (Abl. Nr. L 103 vom 23. 4. 1991, S. 1) 1. Januar 1992 TEIL B Übereinstimmungstabelle Diese Richtlinie Richtlinie 75/130/EWF Artikel 1 Artikel 1 Artikel 2 Artikel 2 Artikel 3 Artikel 3 Artikel 4 Artikel 6 Artikel 5 Artikel 7 Artikel 6 Artikel 8 Artikel 7 Artikel 9 Artikel 8 Artikel 11 Artikel 9 Artikel 12 Artikel 10 - Artikel 11 - Artikel 12 Artikel 13 Anhang -


type: contracts

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 21998D0709(10)
 Úřední věstník L 193 , 09/07/1998 S. 0049 - 0049
 Rozhodnutí Smíšeného výboru EHPč. 93/97ze dne 28. listopadu 1997,kterým se mění příloha II (Technické předpisy, normy, zkoušení a certifikace) Dohody o EHPSMÍŠENÝ VÝBOR EHP,s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen "Dohoda"), a zejména s ohledem na článek 98 této dohody,vzhledem k tomu, že příloha II Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 50/96 [1];vzhledem k tomu, že rozhodnutí Komise 97/129/ES ze dne 28. ledna 1997, kterým se zavádí identifikační systém pro obalové materiály podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES o obalech a obalových odpadech [2], by mělo být začleněno do Dohody,ROZHODL TAKTO:Článek 1V kapitole XVII přílohy II Dohody se za bod 7 (směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES) vkládá nový bod, který zní:"7a. 397 D 0129: rozhodnutí Komise 97/129/ES ze dne 28. ledna 1997, kterým se zavádí identifikační systém pro obalové materiály podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 50, 20.2.1997, s. 28)."Článek 2Znění rozhodnutí 97/129/ES v islandském a norském jazyce, která tvoří přílohu odpovídajících jazykových verzí tohoto rozhodnutí, jsou platná.Článek 3Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 1. prosince 1997 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody.Článek 4Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropských společenství.V Bruselu dne 28. listopadu 1997.Za Smíšený výbor EHPpředsedaE. Bull[1] Úř. věst. L 21, 23.1.1997, s. 4.[2] Úř. věst. L 50, 20.2.1997, s. 28.--------------------------------------------------


text:
 28.5.2009
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 L 130/17
 DEĊIŻJONI TAL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE
 Nru 26/2009
 tas-17 ta’ Marzu 2009
 li temenda l-Anness II (Regolamenti tekniċi, standards, ittestjar u ċertifikazzjoni) tal-Ftehim taż-ŻEE
 IL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, kif emendat bil-Protokoll li jaġġusta l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, minn hawn ’il quddiem imsejjaħ ‘il-Ftehim’, u b’mod partikolari l-Artikolu 98 tiegħu,
 Billi:
 (1)
 L-Anness II tal-Ftehim kien emendat bid-Deċiżjoni tal-Kumitat Konġunt taż-ŻEE Nru 5/2009 tat-5 ta’ Frar 2009 (1).
 (2)
 Ir-Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 123/2008 tat-12 ta’ Frar 2008 li jemenda u jikkoreġi l-Anness VI tar-Regolament tal-Kunsill (KEE) Nru 2092/91 dwar il-produzzjoni organika ta’ prodotti agrikoli u l-indikazzjonijiet li jirreferu għalihom fil-prodotti agrikoli u fl-oġġetti tal-ikel (2) għandu jiġi inkorporat mal-Ftehim.
 (3)
 Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 345/2008 tas-17 ta’ April 2008 li jipprovdi għal regoli dettaljati għall-implimentazzjoni tal-arranġamenti għall-importazzjoni minn pajjiżi terzi li għalihom jipprovdi r-Regolament (KEE) Nru 2092/91 tal-Kunsill dwar il-produzzjoni organika ta’ prodotti agrikoli u indikazzjonijiet li jirreferu għal dan fil-prodotti agrikoli u oġġetti tal-ikel (Riformolat) (3) għandu jiġi inkorporat mal-Ftehim.
 (4)
 Ir-Regolament (KE) Nru 345/2008 jħassar ir-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 94/92 (4), li hu inkorporat fil-Ftehim u li konsegwentement għandu jitħassar taħt il-Ftehim.
 (5)
 Din id-Deċiżjoni m’għandhiex tapplika għal-Liechtenstein,
 IDDEĊIEDA KIF ĠEJ:
 Artikolu 1
 Kapitoli XII tal-Anness II għall-Ftehim għandu jiġi emendat kif ġej:
 1.
 It-test tal-ewwel inċiż (Regolament tal-Kummissjoni (KEE) Nru94/92), l-inċiż 17 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 314/97), l-inċiż 20 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 1367/98), l-inċiż 26 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 1566/2000), l-inċiż 29 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 2589/2001), l-inċiż 30 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 548/2000), l-inċiż 31 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru1616/2000), l-inċiż 32 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 2426/2000), l-inċiż 33 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 349/2001), l-inċiż 36 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 1162/2002), l-inċiż 37 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 2382/2002), l-inċiż 39 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 545/2003), l-inċiż 41 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 2144/2003), u l-inċiż 57 (Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 956/2006) ta’ punt 54b (Regolament tal-Kunsill (KEE) Nru 2092/91) għandhom jiġu mħassra.
 2.
 L-inċiż li ġej għandu jiġi miżjud fil-punt 54b (Regolament tal-Kunsill (KEE) Nru 2092/91):
 “—
 32008 R 0123: Ir-Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 123/2008 tat-12 ta’ Frar 2008 (ĠU L 38, 13.2.2008, p. 3).”
 3.
 Il-punt li ġej għandu jiddaħħal wara l-punt 54zzzw (Direttiva tal-Kummissjoni 2008/5/KE):
 “54zzzx.
 32008 R 0345: Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 345/2008 tas- 17 ta’ April 2008 li jipprovdi għal regoli dettaljati għall-implimentazzjoni tal-arranġamenti għall-importazzjoni minn pajjiżi terzi li għalihom jipprovdi r-Regolament (KEE) Nru 2092/91 tal-Kunsill dwar il-produzzjoni organika ta’ prodotti agrikoli u indikazzjonijiet li jirreferu għal dan fil-prodotti agrikoli u oġġetti tal-ikel (Riformolat) (ĠU L 108, 18.4.2008, p. 8).”
 Artikolu 2
 It-testi tar-Regolamenti (KE) Nru 123/2008 u 345/2008 fl-ilsien Iżlandiż u dak Norveġiż, li jridu jiġu ppubblikati fis-Suppliment taż-ŻEE ta’ Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea għandhom ikunu awtentiċi.
 Artikolu 3
 Din id-Deċiżjoni għandha tidħol fis-seħħ nhar l-18 ta’ Marzu 2009, sakemm ikunu ġew magħmula n-notifiki kollha taħt l-Artikolu 103(1) tal-Ftehim għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEE (*).
 Artikolu 4
 Din id-Deċiżjoni għandha tiġi ppubblikata fit-taqsima ŻEE ta’ Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea u fis-Suppliment għaż-ŻEE li hemm miegħu.
 Magħmul fi Brussell, is-17 ta’ Marzu 2009.
 Għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEE
 Il-President
 Alan SEATTER
 (1) ĠU L 73, 19.3.2009, p. 38.
 (2) ĠU L 38, 13.2.2008, p. 3.
 (3) ĠU L 108, 18.4.2008, p. 8.
 (4) ĠU L 11, 17.1.1992, p. 14.
 (*) M’huma indikati l-ebda rekwiżiti kostituzzjonali.


type: wikipedia

text:
Glaucina is a genus of moths in the family Geometridae erected by George Duryea Hulst in 1896.
 Species
 Glaucina ampla Rindge, 1959
 Glaucina anomala Rindge, 1959
 Glaucina baea Rindge, 1959
 Glaucina biartata Rindge, 1959
 Glaucina bifida Rindge, 1959
 Glaucina cilla Rindge, 1959
 Glaucina denticularia (Dyar, 1907)
 Glaucina dispersa Rindge, 1959
 Glaucina elongata (Hulst, 1896)
 Glaucina epiphysaria Dyar, 1908
 Glaucina erroraria Dyar, 1907
 Glaucina escaria (Grote, 1882)
 Glaucina eupetheciaria (Grote, 1883)
 Glaucina eureka Grossbeck, 1912
 Glaucina golgolata (Strecker, 1899)
 Glaucina gonia Rindge, 1959
 Glaucina ignavaria (Pearsall, 1906)
 Glaucina imperdata (Dyar, 1915)
 Glaucina infumataria (Grote, 1877)
 Glaucina interruptaria (Grote, 1882)
 Glaucina lowensis (Cassino & Swett, 1925)
 Glaucina loxa Rindge, 1959
 Glaucina macdunnoughi (Grossbeck, 1912)
 Glaucina magnifica Grossbeck, 1912
 Glaucina mayelisaria Blanchard, 1966
 Glaucina nephos Rindge, 1959
 Glaucina nota Rindge, 1912
 Glaucina ochrofuscaria (Grote, 1882)
 Glaucina platia Rindge, 1959
 Glaucina spaldingata (Cassino & Swett, 1923)
 Glaucina utahensis (Cassino & Swett, 1924)
 References
 Boarmiini
 Taxa named by George Duryea Hulst
 Geometridae genera


text:
 19.3.2020
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 L 82/1
 UITVOERINGSVERORDENING (EU) 2020/412 VAN DE COMMISSIE
 van 12 maart 2020
 tot goedkeuring van een niet-minimale wijziging van het productdossier van een naam die is opgenomen in het register van beschermde oorsprongsbenamingen en beschermde geografische aanduidingen (“Cinta Senese” (BOB))
 DE EUROPESE COMMISSIE,
 Gezien het Verdrag betreffende de werking van de Europese Unie,
 Gezien Verordening (EU) nr. 1151/2012 van het Europees Parlement en de Raad van 21 november 2012 inzake kwaliteitsregelingen voor landbouwproducten en levensmiddelen (1), en met name artikel 52, lid 2,
 Overwegende hetgeen volgt:
 (1)
 Overeenkomstig artikel 53, lid 1, eerste alinea, van Verordening (EU) nr. 1151/2012 heeft de Commissie zich gebogen over de aanvraag van Italië tot goedkeuring van een wijziging van het productdossier van de beschermde oorsprongsbenaming “Cinta Senese”, die bij Uitvoeringsverordening (EU) nr. 217/2012 van de Commissie (2) is geregistreerd.
 (2)
 Aangezien de betrokken wijziging niet minimaal is in de zin van artikel 53, lid 2, van Verordening (EU) nr. 1151/2012, heeft de Commissie de wijzigingsaanvraag overeenkomstig artikel 50, lid 2, onder a), van die verordening bekendgemaakt in het Publicatieblad van de Europese Unie (3).
 (3)
 Aangezien de Commissie geen enkel bezwaar overeenkomstig artikel 51 van Verordening (EU) nr. 1151/2012 heeft ontvangen, moet de wijziging van het productdossier worden goedgekeurd,
 HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING VASTGESTELD:
 Artikel 1
 De in het Publicatieblad van de Europese Unie bekendgemaakte wijziging van het productdossier met betrekking tot de naam “Cinta Senese” (BOB) wordt goedgekeurd.
 Artikel 2
 Deze verordening treedt in werking op de twintigste dag na die van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepasselijk in elke lidstaat.
 Gedaan te Brussel, 12 maart 2020.
 Voor de Commissie,
 namens de voorzitter,
 Janusz WOJCIECHOWSKI
 Lid van de Commissie
 (1) PB L 343 van 14.12.2012, blz. 1.
 (2) Uitvoeringsverordening (EU) nr. 217/2012 van de Commissie van 13 maart 2012 houdende inschrijving van een benaming in het register van beschermde oorsprongsbenamingen en beschermde geografische aanduidingen (Cinta Senese (BOB)) (PB L 75 van 15.3.2012, blz. 1).
 (3) PB C 393 van 20.11.2019, blz. 3.


text:
Vinyylilevy on polyvinyylikloridista valmistettu kiekko, jolle tallennetaan ääntä analogisessa muodossa. Vinyylilevyn molemmille puolille voidaan tallentaa ääntä. Mekaaninen ääni-informaatio on levyn pinnalla spiraalin muotoisessa kapeassa urassa ja se voidaan toistaa levysoittimella, jonka neula seuraa uran muotoa. Urat saavat neulan värähtelemään, mistä kuuluu ihmiskorvallakin kuultava heikko ääni.
 Uudemmat vinyylilevyt ovat yleensä stereofonisia, mutta alkuaikoina levyt olivat monofonisia. Stereolevyissä vasen ja oikea kanava on kaiverrettu uran eri kyljille, ja äänirasiassa on erilliset anturit neulan erisuuntaisille liikkeille.
 Nimitykset LP-levy (, pitkäsoittolevy) ja EP-levy () tarkoittavat tietyn tyyppisiä vinyylilevyjä. LP-levyn kehitti Peter Goldmark Columbia-yhtiölle 1948. Sitä ennen käytettiin 78 kierrosta minuutissa pyöriviä sellakkalevyjä eli savikiekkoja. LP-levy pyörii 33 1⁄3 kierrosta minuutissa ja yhdelle puolelle mahtuu noin 20 minuuttia korkealaatuista ääntä. 1970- ja 1980-luvuilla useimmat äänitteet julkaistiin rinnakkain LP-levyinä ja C-kasetteina.
 Hifi-levysoittimet
 Hifi-levysoittimissa käytettävissä magneettisissa äänirasioissa neula on kiinnitetty magneettiin, jonka ympärillä ovat käämit. Liikkuva magneetti indusoi käämeihin heikon sähkövirran, joka sitten vahvistimessa vahvistetaan ja syötetään kaiuttimiin. Magneettinen äänirasia vaatii RIAA-korjaimen (Recording Industry Association of America), joka toimii taajuuskorjaimena. PHONO-sisäänmeno kertoo, että vahvistimessa on sisäänrakennettu RIAA-muunnin. RIAA-muuntimia saa myös erillisinä, mikä mahdollistaa tavallisen Line/Aux In -sisäänmenon käytön.
 Värilliset ja kuvalevyt
 Vinyylilevyt ovat yleensä mustia, mutta myös värillisiä ja läpinäkyviä levyjä on valmistettu. 1970-luvun lopulla yleistyivät kuvalevyt, joissa läpinäkyvän vinyylin sisään puristettiin valokuva tai muu kuva. Kuva-LP:t myydään yleensä läpinäkyvissä ja taipuisissa muovikansissa erotuksena tavanomaisista kansista, jotka saattavat jopa aueta. Joskus harvoin kuva-LP:t myydään tavallisissa kansissa, mutta yleensä tämä näkyy levyn hinnassa.
 Flexilevyt
 Aikakauslehtien liitteinä on saanut taipuisasta muovista puristettuja ohuita 7" levyjä.
 Vinyylilevyn suosio
 Vinyylilevyt olivat yleisin musiikin myyntimuoto vuosikymmenien ajan, kunnes 1980-luvun lopulla digitaaliset CD-levyt alkoivat yleistyä. Vinyylilevyt ovat kuitenkin koko ajan nauttineet suosiota joissain piireissä, esimerkiksi underground-rockissa sekä hip-hop- ja konemusiikissa erityisesti DJ-käytössä. Viime vuosina vinyylin suosio on kasvanut jonkin verran romahduksen jäljiltä, ja esimerkiksi jotkin tavaratalot ovat ottaneet vinyylilevyt jälleen valikoimiinsa. Pienemmistä erikoislevykaupoista vinyylejä on saanut aina. Samoin kirjastojen musiikkiosastolta voi löytyä vinyylilevyjä ja niitä voi myös yleensä lainata.
 Jonkin verran kansainvälisten artistien uusista levyistä julkaistaan edelleen vinyylinä. Monien suomalaistenkin artistien levyjä on julkaistu vinyylimuodossa 2000-luvulla, joskin painosmäärät ovat olleet sangen pieniä, yleensä vain 500–1 000 kappaletta. Samalla käytettyjen vinyylien hinnat ovat levyjen osto- ja myyntiliikkeissä nousseet selvästi 1990-luvun lopun jälkeen. Monet keräilijät suosivat vinyylejä paremman kansitaiteen ja nostalgisen äänenlaadun takia.
 Yhdysvalloissa vuoden 2020 alkupuoliskolla vinyylilevyjen myynnin arvo ylitti CD-levyjen myynnin arvon ensi kertaa sitten 1980-luvun. Vinyylilevyjen myynnin arvo oli kuitenkin yhä vain neljä prosenttia koko äänitetyn musiikin arvosta. Fyysisten äänitteiden kokonaisliikevaihdosta vinyylilevyn osuus oli 62 prosenttia.
 Suomessa vinyyliäänitteiden osuus kaikista myydyistä fyysisistä äänitteistä vuonna 2020 oli 46 prosenttia. Vinyylien myynti kasvoi vuoden aikana 19 prosenttia, samalla kun CD-levyjen myynti laski 14 prosenttia. Vinyylilevyjen osuus kaikista fyysisistä äänitteistä vuonna 2021 nousi 57 prosenttiin ja samalla suosituimmaksi fyysiseksi ääniteformaatiksi. Vinyylilevyjen puristaminen Suomessa oli ollut keskeytyksissä vuodesta 1995 lähtien, mutta suuren kysynnän vuoksi Helsingin Levypuristamo aloitti vuonna 2021 vinyylilevyjen valmistuksen uudelleen Suomessa.
 Kestävyys
 Vinyylilevy kuluu soitettaessa, ja se on CD-levyä alttiimpi äänenlaatuun vaikuttaville naarmuille. Soittimen säädöt vaikuttavat levyn kulumiseen. Myös levyssä oleva staattinen sähkö aiheuttaa äänessä kuultavia häiriöitä. Vinyylilevy on lisäksi herkkä taipumaan lämmössä tai painon alla, joten sitä pitää säilyttää huoneenlämmössä pystyasennossa. Pinossa niitä ei ole syytä säilyttää, sillä levy on keskeltä paksumpi kuin reunoilta.
 Kuntoluokitus
 Vinyylilevyjä myytäessä levyn kunto arvioidaan yleensä vakiintuneen kuntoluokituksen mukaan. Siinä arvioidaan, kuinka kulunut, rikkoutunut tai sotkeutunut levy ja sen kansi ovat. Luokitus on yleinen vinyylilevyjen arvioinnissa, sillä pienetkin naarmut voivat vaikuttaa levyn sointiin, mutta toisaalta levy voi olla soittokelpoinen vielä pahaltakin näyttävinkin jäljin. Vinyylilevyt ovat CD-levyihin verrattuna herkkiä naarmuuntumaan. Kuntoluokitusta käytetään kuitenkin toisinaan myös CD-levyihin sekä esimerkiksi kirjoihin tai lehtiin. Levy ja kansi arvioidaan yleensä erikseen, esim. EX-/VG+.
 M eli MINT: levy on uusi tai uutta vastaava ja soittamaton
 EX eli EXCELLENT: levy on käytetty mutta hyväkuntoinen, eikä siinä ole rahinaa tai napsahduksia
 VG eli VERY GOOD: levy on paljon soitettu tai siinä on muutamia naarmuja tai hieman rahinaa
 G eli GOOD: levyssä on isoja naarmuja tai voimakasta rahinaa, mutta se soi kuitenkin läpi
 POOR: levy on soittokelvoton
 Lisäksi arvioinnissa käytetään apuna merkkejä - ja +, esimerkiksi M- on uudenveroinen, mutta kertaalleen kuunneltu levy.
 Levytyypit
 Long Play (pitkäsoitto, LP, albumi)
 Levyn koko 12 tuumaa
 Pyöritysnopeus 33 1/3 kierrosta minuutissa
 Tyypillisesti 20–30 minuuttia ääntä kummallakin puolella, pidemmästä ajasta äänenlaatu kärsii
 10–15 minuutin mittaisten levypuoliskojen LP:tä kutsutaan joskus mini-LP:eiksi
 Single (sinkku)
 Levyn koko yleensä 7 tuumaa, mutta on myös harvinaisia 5 tuuman singlejä
 Pyöritysnopeus 45 kierrosta minuutissa
 Käytännössä yksi kappale ("single") kummallakin puolella
 Jukebox-käytössä olleet singlet vaativat yleensä soittimeen keskustapin ympärille sovittimen (toimitettu useimpien soittimien mukana)
 Extended Play (EP)
 Levyn koko yleensä 7, 10 tai 12 tuumaa
 Pyöritysnopeus 33 1/3 tai 45 kierrosta minuutissa
 Enemmän kuin yksi kappale kummallakin puolella, yleensä kaksi
 Maxi Single (maksisingle)
 Levyn koko yleensä 12 tuumaa
 Pyöritysnopeus 33 1/3 tai 45 kierrosta minuutissa
 1–3 kappaletta kummallakin puolella, DJ-käytössä usein vain yksi
 Shaped (tiettyyn muotoon leikattu ”seiskatuuma”)
 Yleensä 7 tuuman levy, soittotilaa 5 tuuman verran. 10 ja 12 tuuman shaped-levyjä myös olemassa.
 Myös muun kokoisia levyjä on olemassa, mutta ne ovat hyvin harvinaisia.
 Lähteet
 Aiheesta muualla
 Kalleimmat lp-levyt – nämä saattavat löytyä kotoasi! MSN.fi
 Chris Kornelis: Why CDs May Actually Sound Better Than Vinyl. LA Weekly 27.1.2015.
 Tallennusvälineet
 Äänentoistotekniikka
 Seulonnan keskeiset artikkelit


type: caselaw

text:
 9.2.2008
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 37/20
 Eelotsusetaotlus, mille esitas Conseil d'État 11. detsembril 2007 — Commune de Sausheim versus Pierre Azelvandre
 (Kohtuasi C-552/07)
 (2008/C 37/29)
 Kohtumenetluse keel: prantsuse
 Eelotsusetaotluse esitanud kohus
 Conseil d'État
 Põhikohtuasja pooled
 Kaebuse esitaja: Commune de Sausheim
 Vastustaja: Pierre Azelvandre
 Eelotsuse küsimused
 1.
 Kas „geneetiliselt muundatud organismide keskkonda viimise koht”, mida ei tohi nõukogu 23. aprilli 1990. aasta direktiivi 90/220/EMÜ geneetiliselt muundatud organismide tahtliku keskkonda viimise kohta (1) artikli 19 sõnastuse kohaselt käsitleda konfidentsiaalsena, on katastriüksus või laiem geograafiline piirkond, mis vastab kas vallale, mille territooriumil keskkonda viimine toimub, või veelgi laiemale geograafilisele piirkonnale (kanton, departemang)?
 2.
 Kas juhul, kui koha all tuleb mõista katastriüksust, võib keskkonda viimise koha katastritunnuse jätta edastamata, tuginedes avaliku korra või seadusega kaitstud saladuste kaitsele vastavalt Euroopa Majandusühenduse, millest on saanud Euroopa Ühendus, asutamislepingu artiklile 95 või 28. jaanuari 2003. aasta direktiivile 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu kohta (2) või ühenduse õiguse mõnele üldpõhimõttele?
 (1) EÜT L 117, lk 15.
 (2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2003. aasta direktiiv 2003/4/EÜ keskkonnateabele avaliku juurdepääsu ja nõukogu direktiivi 90/313/EMÜ kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 41, lk 26; ELT eriväljaanne 15/07, lk 375).


text:
 3.8.2011
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 L 200/6
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) N. 763/2011 DELLA COMMISSIONE
 del 29 luglio 2011
 relativo alla classificazione di talune merci nella nomenclatura combinata
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
 visto il regolamento (CEE) n. 2658/87 del Consiglio, del 23 luglio 1987, relativo alla nomenclatura tariffaria e statistica ed alla tariffa doganale comune (1), in particolare l'articolo 9, paragrafo 1, lettera a),
 considerando quanto segue:
 (1)
 Al fine di garantire l'applicazione uniforme della nomenclatura combinata allegata al regolamento (CEE) n. 2658/87, è necessario adottare disposizioni relative alla classificazione delle merci di cui in allegato al presente regolamento.
 (2)
 Il regolamento (CEE) n. 2658/87 ha fissato le regole generali per l'interpretazione della nomenclatura combinata. Tali regole si applicano inoltre a qualsiasi nomenclatura che la riprenda, totalmente o in parte, o che aggiunga eventuali suddivisioni e che sia stabilita da specifiche disposizioni dell'Unione per l'applicazione di misure tariffarie o di altra natura nell'ambito degli scambi di merci.
 (3)
 In applicazione di tali regole generali, le merci descritte nella colonna 1 della tabella figurante nell'allegato del presente regolamento devono essere classificate nei corrispondenti codici NC indicati nella colonna 2, in virtù delle motivazioni indicate nella colonna 3.
 (4)
 È opportuno che le informazioni tariffarie vincolanti fornite dalle autorità doganali degli Stati membri in materia di classificazione delle merci nella nomenclatura combinata che non sono conformi al presente regolamento possano continuare a essere invocate dal titolare per un periodo di tre mesi, in conformità alle disposizioni dell'articolo 12, paragrafo 6, del regolamento (CEE) n. 2913/92 del Consiglio, del 12 ottobre 1992, che istituisce un codice doganale comunitario (2).
 (5)
 Le misure di cui al presente regolamento sono conformi al parere del comitato del codice doganale,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 Le merci descritte nella colonna 1 della tabella figurante in allegato sono classificate nella nomenclatura combinata nei codici NC indicati nella colonna 2 di detta tabella.
 Articolo 2
 Le informazioni tariffarie vincolanti fornite dalle autorità doganali degli Stati membri che non sono conformi al presente regolamento possono continuare ad essere invocate per un periodo di tre mesi in conformità alle disposizioni dell'articolo 12, paragrafo 6, del regolamento (CEE) n. 2913/92.
 Articolo 3
 Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 29 luglio 2011.
 Per la Commissione, a nome del presidente
 Algirdas ŠEMETA
 Membro della Commissione
 (1) GU L 256 del 7.9.1987, pag. 1.
 (2) GU L 302 del 19.10.1992, pag. 1.
 ALLEGATO
 Designazione delle merci
 Classificazione (codice NC)
 Motivazione
 (1)
 (2)
 (3)
 Apparecchio portatile a batteria (cosiddetto "e-book") per registrare e riprodurre vari tipi di file di testo (ad esempio, PDF, WOL e HTML), file di immagini fisse (ad esempio JPEG) e file audio (ad esempio MP3), di dimensioni di circa 18 x 12 x 1 cm e peso di circa 220 g.
 L'apparecchio è dotato di:
 —
 uno schermo monocromo (con tecnologia a inchiostro elettronico con quattro livelli di grigio) e dimensioni di circa 12 x 9 cm, una diagonale di schermo di circa 15 cm (6 pollici) ed una risoluzione di 600 x 800 pixel,
 —
 una interfaccia USB,
 —
 un connettore per auricolari,
 —
 un alloggiamento per la scheda di memoria,
 —
 pulsanti di comando/navigazione,
 —
 un processore di 200 MHz, e
 —
 una memoria interna di 512 MB.
 L'apparecchio può essere collegato ad una macchina automatica per l'elaborazione dell'informazione per il trasferimento dei file.
 L'apparecchio può riprodurre testi, immagini fisse e audio mediante l'elaborazione dell'informazione memorizzata o sulla memoria interna o su una scheda di memoria.
 L'apparecchio non ha funzioni di traduzione o di dizionario.
 8543 70 90
 La classificazione è determinata dalle regole generali 1 e 6 per l'interpretazione della nomenclatura combinata e dal testo dei codici NC 8543, 8543 70 e 8543 70 90.
 La classificazione come macchina automatica per l'elaborazione dell'informazione della voce 8471 è esclusa in quanto l'apparecchio non risponde alle condizioni della nota 5(A) del capitolo 84.
 Inoltre, poiché l'apparecchio non è dei tipi esclusivamente o essenzialmente destinati ad una macchina automatica per l'elaborazione dell'informazione, è esclusa anche la classificazione alla voce 8471 come unità di una simile macchina.
 È esclusa anche la classificazione alla voce 8528 come monitor considerata l'impossibilità di visualizzare le immagini come risultato della tecnologia specifica adoperata per la visualizzazione e la conseguente scarsa qualità d'immagine che consente solo la visualizzazione di formati di documenti e di immagini fisse.
 L'apparecchio deve essere considerato un apparecchio elettronico, con una funzione specifica, non nominato né compreso altrove nel capitolo 85.
 L'apparecchio deve quindi essere classificato con il codice NC 8543 70 90.


type: other

text:
Sodba III Ips 142/2009
 ECLI:SI:VSRS:2010:III.IPS.142.2009
 VS4001439
 VSL I Cpg 935/2008
 bančni depozit - zavarovanje s sredstvi na bančnem depozitu - pooblastilo - neupoštevanje prepoznih navedb - dokazovanje - dokazno pomembna in odločilna dejstva - navajanje dejstev po prvem naroku za glavno obravnavo
 Sodišče druge stopnje utemeljeno ni sprejelo „opravičila nekrivde tožene stranke za nepravočasno podan ugovor, češ da sta ji šele predložitev Dodatka št. 5 s strani tožeče stranke in vpogled v kazenski spis omogočila ugovor, da gre pri vseh dodatkih k depozitni pogodbi za predrugačene listine. Tudi če je tožena stranka šele naknadno zvedela za to okoliščino, pa to še ne pomeni, da višini tožbenega zahtevka ni mogla konkretizirano ugovarjati že prej. Tožena stranka je bila namreč po depozitni pogodbi zavezanka za vračilo depozita in bi že kot skrbna dolžnica, kaj šele kot banka, ... vsak trenutek morala vedeti, koliko depozitnih sredstev in kdaj jih je tožeča stranka pri njej položila ter koliko znaša njen dolg“.
 Čeprav se zdi, da stranke že pojmovno ni mogoče kriviti za pozno komentiranje dokazil nasprotne stranke, če so bila že ta predložena pozno, pa je treba upoštevati, da se tudi v takšnem primeru verodostojnost dokazil problematizira zaradi njenega pomena za zaključek o obstoju dejstva, ki naj bi izhajal iz dokazila. Zato, več možnosti, ko je imela stranka za opredelitev glede obstoja pravno odločilnega dejstva (toženka bi se bila kot banka glede višine sredstev na tožničinem računu, za katerega je skrbela, gotovo mogla zlahka opredeliti), bolj utemeljena je strožja presoja, ali naj jo bremena iz drugega odstavka 286. člena ZPP odveže zgolj pozna predložitev nekega dokazila s strani njene procesne nasprotnice.
 Tožena stranka sama krije revizijske stroške, tožeči stranki pa mora v 15 dneh povrniti 2.478,60 EUR stroškov revizijskega odgovora.
 1. Sodišče druge stopnje je zavrnilo toženkino pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje (že četrto), v skladu s katero mora toženka plačati tožnici 4,790.061,30 EUR in ji povrniti 22.374,81 EUR pravdnih stroškov. Sodišči sta navedeni znesek tožnici prisodili zato, ker sta priznali njeno terjatev iz bančnega depozita, ki ga je odprla pri toženki; nista pa sledili toženkini obrambi, da naj bi smela deponirana sredstva porabiti iz zavarovanja, ki ga je kot dodatek k depozitni pogodbi v imenu tožnice (in v korist tretjega, družbe P., d. o. o.) dogovorila tožničina delavka T. K., ker sta ugotovili, da je tožnica za ta dogovor ni pooblastila.
 2. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, toženka vlaga revizijo. Uveljavlja bistvene kršitve postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Predlaga spremembo sodb sodišč nižjih stopenj, podrejeno pa odreditev novega sojenja bodisi pred sodiščem druge stopnje (po razveljavitvi njegove sodbe) bodisi pred sodiščem prve stopnje (po razveljavitvi sodb sodišč obeh stopenj), toda v vsakem primeru pred novim senatom oziroma sodnikom.
 3. Tožnica na revizijo odgovarja s predlogom, da se zavrne.
 4. Spremembe in dopolnitve Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS št. 26/99–45/08), uveljavljene 1. 10. 2008, v skladu z drugim odstavkom 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah ZPP (Ur. l. RS št. 45/08) na odločanje o reviziji ne vplivajo, ker je bila sodba sodišča prve stopnje izdana še pred tem datumom.
 6. Ni pravilno revidentkino stališče, da je v tej zadevi odločilna pravna kvalifikacija spornega zavarovanja (kljub dejstvu, da so ji sodišča v seriji odločb iz dosedanjega sojenja, vključno v izpodbijani sodbi, posvetila precej pozornosti). To vprašanje se je namreč zaostrilo ob uporabi določbe četrtega odstavka 91. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, po katere zapisu sodeč je posamično pooblastilo potrebno za sklenitev poroštvene, ne pa tudi zastavne pogodbe (zanjo naj bi zadostovalo že splošno pooblastilo). Čemu od obojega je zavarovanje, kritično za toženkino obrambo, bliže, pa je bilo lahko pomembno le, dokler je bilo negotovo, ali je upravičenost T. K. za zastopanje tožnice temeljila bodisi na posamičnem bodisi na splošnem pooblastilu. Ves pomen je namreč to razlikovanje izgubilo po zaključkih sodišča prve stopnje, da navedena tožničina delavka za zavezovanje tožnice k dajanju zavarovanja ni imela nikakršnega pooblastila (o neobstoju posebnega pooblastila glej predzadnji odstavek na neoštevilčeni peti strani prve sodbe; o neobstoju splošnega pooblastila pa zadnji odstavek na isti strani in njegovo nadaljevanje na začetku naslednje strani, kjer je pojasnjeno pravilno stališče, nasprotno tistemu z 9. strani revizije, po katerem naj bi „iz individualne pogodbe T. K. (A 10) izhaja[lo], da ji je bilo dano tudi pooblastilo za zadolževanje tožeče stranke ...“). Ker je tako, vprašanje pravne kvalifikacije spornega zavarovanja ne more biti pomembno, posledično pa so neutemeljeni vsi z njim povezani revizijski očitki (te revidentka utemeljuje v točkah 2.1– 2.6 revizije).
 7. Očitek z začetka točke 3 revizije, da naj bi sodbi sodišč nižjih stopenj v delu o obstoju „pooblastil/a“ T. K. ne zadostili metodam, predpisanim z 8. členom ZPP, se v nadaljevanju te točke revizije utemeljuje pretežno z nasprotovanjem ugotovljenemu dejanskemu stanju. Od tam navedenega ne drži, da je obstoj „pooblastil/a“ T. K. dokazno bremenil tožnico. To breme je izhodiščno nosila toženka, ki (ker) je na zatrjevanju obstoja teh dejstev gradila svojo obrambo, medtem ko v reviziji ni nobene utemeljitve, zakaj naj bi to izhodišče v tem primeru ne veljalo (ni na primer zatrjevano, da bi bile podane okoliščine, ki bi denimo prevalile dokazno breme, ipd.). Sicer pa ne presegajo ravni neposredne polemike z ugotovljenim dejanskim stanjem revizijske navedbe, da so nekateri v tem sporu predloženi dodatki k osnovni pogodbi očitno predrugačeni ter da je toženka obstoj pooblastil T. K. dokaz(ov)ala s kopijo posamičnega pooblastila oziroma s pomočjo pravil o edicijski dolžnosti. Ker revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP), ti očitki niso bili upoštevni.
 8. Nadalje se neutemeljeno očita, da naj bi sodišče druge stopnje potrdilo nepravilno ravnanje sodišča prve stopnje, ki kot prepoznih ni upoštevalo toženkinih ugovorov zoper višino (natančneje bi bilo: zoper nekatera dejstva, ki opredeljujejo višino) tožbenega zahtevka, kateri (katerim) bi bila toženka lahko nasprotovala „v prvotnem postopku“ (s čimer je sodišče prve stopnje imelo v mislih – kot to izhaja iz obrazložitve s konca predzadnje strani in z vrha zadnje strani njegove sodbe – toženkino nenasprotovanje še v pritožbi zoper drugo prvostopenjsko sodbo, VII Pg 249/98 z dne 24. 1. 2001), vendar ji (jim) ni. Iz sodbe sodišča druge stopnje namreč izhaja, da toženka višini vse do naroka 20. 9. 2006, torej vse do tretjega sojenja, ni določno nasprotovala (13. točka obrazložitve njegove sodbe).
 9. Revidentka več očitkov namenja domnevno nepravilni oceni o prepoznosti njenih ugovorov v zvezi z višino tožbenega zahtevka, kakor tudi domnevno nepravilni oceni o prejšnji nespornosti tega dejstva (sklopa dejstev, dejanskega kompleksa).
 10. V tem delu obrazložitve je zato treba najprej pojasniti, kaj v tej zadevi višina tožbenega zahtevka pomeni. Po ugotovitvah revizijskega sodišča iz tožbe izhaja, da višino (glavnice) opredeljujejo (vsaj) tile elementi: a) tožničino nakazilo protivrednosti 340.120,60 DEM na račun, odprt pri toženki; b) poznejše tožničino nakazilo „še drugih sredstev“; c) toženkina razpolaga s tožničinih 39,676.042,20 SIT na dan 4. 1. 1992; č) katerih tedanja protivrednost znaša 1,062.933,00 DEM; d) tožničino upravičenje po pogodbi o denarnem depozitu zahtevati vrnitev sredstev na dan 6. 4. 1992; e) katerih (1,068.000,00 DEM) protivrednost po tečaju na ta dan znaša 54,164.034,38 SIT; in – kot vezni člen za razumevanje razlike med odtegnjenih 39,676.042,20 SIT in iztoževanih 54,164.034,38 SIT – še pozneje med postopkom ugotovljeni f) dogovor o valutni klavzuli.
 11. Revidentka najprej trdi, da je sodišče tožnico na naroku 22. 11. 1994 pozvalo, naj „predloži tudi dokaze, s katerimi bo dokazala dejstvo, da je tožeča stranka nakazala toženi stranki znesek, kot ga vtožuje“. Ta „dokazni sklep“ naj nikdar ne bi bil spremenjen. Sodišči nižjih stopenj naj bi bili zato „razveljavili procesna dejanja strank in sodišča“ ter s tem storili kršitvi iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in iz prvega odstavka istega člena.
 12. Procesnih nepravilnosti revizijsko sodišče ne išče samo (371. člen ZPP), zato jih mora utemeljiti revident, pri čemer pa ni mogoče preizkusiti očitka o kršitvi po prvem odstavku 339. člena ZPP, saj ta vsebinsko vedno zadeva kršitve drugih procesnih določb, od katerih pa revidentka nobene jasno ne izpostavi.
 13. Kriterij kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je možnost preizkusa sodbe. To možnost lahko prepreči nasprotje razlogov sodbe o odločilnih dejstvih. Navedeni revizijski očitek je – kot je videti – gnan z naslednjo logiko: ob upoštevanju, da iztoževani znesek ustreza denarnim sredstvom, ki jih je toženka vzela s tožničinega računa, je za višino tožbenega zahtevka v prvi vrsti odločilno, koliko sredstev je bilo vzetih; koliko jih je bilo pred tem vplačanih, pa ima nasproti temu vlogo izključujočega dejstva(1): obe dejstvi povezuje predpostavka (v odsotnosti drugih informacij povsem razumna), da več sredstev, kot je bilo vplačanih, toženka ni mogla vzeti. S tega vidika zgoraj citirani poziv sodišča prve stopnje na začetku postopka, naj tožnica predloži dokaze o dejanskem obsegu vplačil, sicer res sporoča tedanje stališče sodišča, da je to dejstvo pomembno in da zanj ni bilo (dovolj) dokazov. Vendar pa to s poznejšo prisojo zahtevanega zneska v polni višini ni nujno v nasprotju. Ker je postopek dinamičen, je sodišče svojo prvotno oceno pozneje spremenilo(2). To je smelo storiti (če bi šlo za „pravi“ dokazni sklep, pa ne gre, saj v njem ni navedbe dokazil, sodišče niti nanj po izrecni določbi četrtega odstavka 287. člena ZPP ne bi bilo vezano). Kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP bi zato bila podana le, če bi sodišče v obrazložitev svoje sodbe (ta je pač statična) zapisalo protislovne razloge, da je bilo dvignjenega več kot je bilo kdajkoli vplačanega. To pa se ni zgodilo in se niti ne trdi, izpodbijano sodbo pa je tudi sicer mogoče preizkusiti.
 14. Revidentka neposredno pred pravkar obravnavanimi očitki (na več načinov, ki pa se strnejo v naslednji očitek) zatrjuje, da je bila prikrajšana za možnost, da se izjavi o višini tožbenega zahtevka. V splošnem bi bil toženkin očitek utemeljen, če bi izkazala, da je zaradi ravnanja sodišča bodisi opustila navesti kakšno pravno pomembno dejstvo ali v zvezi z njim predlagati kakšen dokaz bodisi da je ostala kakšna takšna njena procesna aktivnost spregledana. Prvega ne zatrjuje; glede slednjega pa je že sodišče druge stopnje pravilno odgovorilo, da je bil ugovor višini iz odgovora na tožbo presplošen.
 15. Glede slednjega tudi ni utemeljen očitek o spregledu toženkinih navedb in dokaznih predlogov v vlogi z dne 19. 9. 2000, pod točko VI. Tamkajšnje trditve namreč (po ugotovitvah revizijskega sodišča) pojasnjujejo povezanost (in kavzo) poslovanja pravdnih strank z družbo P., d. o. o. Toženka je tam zatrjevala, da naj bi tožnica za položena sredstva v vrednosti 340.000 DEM pridobila vrednost enega milijona DEM – vendar pa tega ni trdila zato, ker bi oporekala obstoju poznejših vplačil, temveč zato, ker si je prizadevala izpodbiti dogovor o valutni klavzuli (z nasprotno tožbo, ki je bila naknadno zavržena). To gradivo torej ni bilo namenjeno nasprotovanju utemeljenosti tožbenega zahtevka po višini, zato ga v zvezi z višino tudi ni mogoče šteti za spregledano. Poleg tega se v tej točki obrazložitve obravnavni revizijski očitek uveljavlja povsem neodvisno od zgoraj (v 8. točki te obrazložitve) povzetega stališča sodišča prve stopnje, da toženka v pritožbi zoper sodbo z dne 24. 1. 2001 (ugodilno sodbo poznejšega datuma od zgornjih navedb) ni ugovarjala višini. Revizijsko sodišče se tudi iz tega razloga v tem delu strinja z zgoraj (na istem mestu) povzeto oceno sodišča druge stopnje, da toženkino pravočasno nasprotovanje višini ni bilo določno. Navedeno pomeni, da niti v tem delu ni podana kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.
 16. V zvezi z revizijskim grajanjem ocene o prepoznosti ugovorov zoper utemeljenost tožbenega zahtevka po višini in njihovega posledičnega neupoštevanja, zaradi česar naj bi bila toženka ob možnost izjavljanja, revizijsko sodišče najprej ugotavlja, da iz zadnje sodbe sodišča prve stopnje le splošno izhaja, na katere ugovore se to nanaša („nove navedbe in trditve in zahteve po predložitvi listin tožene stranke v tem postopku“ – prvi odstavek na zadnji strani njegove sodbe). Po dopolnitvi sodišča druge stopnje (13. točka izpodbijane sodbe) gre za toženkine trditve z naroka 20. 9. 2006 (na katerem je toženka oporekala, da bi bila tožnica deponiranih 9,026.000,00 SIT kdajkoli povečala z nadaljnjimi vplačili). Vendar pa v reviziji ni trditev, zakaj naj bi bila ocena o prepoznosti ugovora glede obstoja poznejših vplačil zmotna, to je, ni trditev, zakaj naj bi toženka tega ugovora brez svoje krivde ne mogla pravočasno uveljavljati (drugi odstavek 286. člena ZPP in drugi odstavek 362. člena ZPP).
 17. Revizijsko sodišče nazadnje ocenjuje, da sodišče druge stopnje utemeljeno ni sprejelo „opravičila nekrivde tožene stranke za nepravočasno podan ugovor, češ da sta ji šele predložitev Dodatka št. 5 s strani tožeče stranke in vpogled v kazenski spis omogočila ugovor, da gre pri vseh dodatkih k depozitni pogodbi za predrugačene listine. Tudi če je tožena stranka šele naknadno zvedela za to okoliščino, pa to še ne pomeni, da višini tožbenega zahtevka ni mogla konkretizirano ugovarjati že prej. Tožena stranka je bila namreč po depozitni pogodbi zavezanka za vračilo depozita in bi že kot skrbna dolžnica, kaj šele kot banka, ... vsak trenutek morala vedeti, koliko depozitnih sredstev in kdaj jih je tožeča stranka pri njej položila ter koliko znaša njen dolg“ (15. točka obrazložitve izpodbijane drugostopenjske sodbe).
 18. Čeprav se zdi, da stranke že pojmovno ni mogoče kriviti za pozno komentiranje dokazil nasprotne stranke, če so bila že ta predložena pozno, pa je treba upoštevati, da se tudi v takšnem primeru verodostojnost dokazil problematizira zaradi njenega pomena (ta verodostojnost je dokazno pomembno dejstvo) za zaključek o obstoju dejstva, ki naj bi izhajal iz dokazila (slednje dejstvo naj bi bilo pravno pomembno, pravno odločilno(3)). Zato, več možnosti, ko je imela stranka za opredelitev glede obstoja pravno odločilnega dejstva (toženka bi se bila kot banka glede višine sredstev na tožničinem računu, za katerega je skrbela, gotovo mogla zlahka opredeliti), bolj utemeljena je strožja presoja, ali naj jo bremena iz drugega odstavka 286. člena ZPP odveže zgolj pozna predložitev nekega dokazila s strani njene procesne nasprotnice (v tej zadevi gre za zgoraj omenjene dodatke k depozitni pogodbi, ki naj bi bili predrugačeni). Tudi po oceni revizijskega sodišča ta ocena ne more biti drugačna od tiste (zgoraj citirane) na drugi stopnji.
 19. Ker se uveljavljani razlogi niso izkazali za utemeljene in ker revizijsko sodišče tudi sicer ni zasledilo, da bi bilo materialno pravo zmotno uporabljeno, na kar pazi po uradni dolžnosti, je revizijo na podlagi 378. člena ZPP kot neutemeljeno zavrnilo.
 20. Odločba o stroških temelji na prvem odstavku 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP. Ker revidentka ni uspela, mora sama kriti svoje revizijske stroške, nasprotnici pa mora povrniti stroške revizijskega odgovora. Tožnici za odvetniške stroške pripada 4.500 točk, kar pomnoženo z 0,459 EUR za točko in povečano za 20-odstotni davek na dodano vrednost znaša 2.478,60 EUR.
 Op. št. (1): J. Zobec v L. Ude in A. Galič: „Pravdni postopek, zakon s komentarjem“, 2. knjiga, Založba Uradni list in GV Založba, Ljubljana 2005, str. 339.
 Op. št. (2): Sodišče prve stopnje je po vsem sodeč zaključilo, da glede višine zadostuje dokaz, ki ga je tožnica ponudila glede odvzema sredstev. Tako je njegove zaključke moralo razumeti sodišče druge stopnje (14. točka obrazložitve njegove zadnje oz. izpodbijane sodbe) in tudi sodišče prve stopnje se (na dnu predzadnje strani svoje sodbe) sklicuje na svojo predprejšnjo sodbo VII Pg 249/98 z dne 24. 1. 2001, v kateri je na 6. strani takšno razumevanje potrjeno: „Znesek 39,676.042,20 SIT, ki ga je tožena stranka iz tega računa iz naslova depozita pobrala tožeči stranki ... (saldo glavnic A 5).“
 Op. št. (3): Prim. J. Zobec, na istem mestu kot v op. 1.
 Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP - člen 8, 286, 286/2, 286/4, 339, 339/2-8, 339/2-14, 362, 362/2
 Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR - člen 91, 91/4
 P2RvYy0yMDEwMDQwODE1MjQ0NzE5


text:
2.8.2003 DE Amtsblatt der Europäischen Union C 184/13
 2. Die Italienische Republik trägt die Kosten des Verfahrens. URTEIL DES GERICHTSHOFES
 (Fünfte Kammer)
 (1) ABl. C 31 vom 2.2.2002.
 vom 12. Juni 2003
 in der Rechtssache C-425/01: Kommission der Europäi-
 schen Gemeinschaften gegen Portugiesische Republik (1)
 (Vertragsverletzung eines Mitgliedstaats — Unvollständige
 Umsetzung der Richtlinie 89/391/EWG — Sicherheit und
 Gesundheitsschutz der Arbeitnehmer)
 (2003/C 184/24)
 URTEIL DES GERICHTSHOFES
 (Verfahrenssprache: Portugiesisch)
 (Fünfte Kammer) (Vorläufige Übersetzung; die endgültige Übersetzung erscheint in der
 Sammlung der Rechtsprechung des Gerichtshofes.)
 vom 26. Juni 2003
 In der Rechtssache C-425/01, Kommission der Europäischen
 Gemeinschaften (Bevollmächtigte: H. Kreppel und M. França)
 in der Rechtssache C-422/01 (Vorabentscheidungsersuchen gegen Portugiesische Republik (Bevollmächtigte: L. Fernandes
 des Regeringsrätten): Försäkringsaktiebolaget Skandia und F. Ribeiro Lopes) wegen Feststellung, dass die Portugiesi-
 (publ), Ola Ramstedt gegen Riksskatteverket (1) sche Republik gegen ihre Verpflichtungen aus den Artikeln 4
 und 10 bis 12 der Richtlinie 89/391/EWG des Rates vom
 12. Juni 1989 über die Durchführung von Maßnahmen zur
 (Kapitalbildende Zusatzrentenversicherung — Abschluss bei Verbesserung der Sicherheit und des Gesundheitsschutzes der
 einer in einem anderen Mitgliedstaat niedergelassenen Gesell- Arbeitnehmer bei der Arbeit (ABl. L 183, S. 1) verstoßen hat,
 schaft — Unterschiede bei der steuerlichen Behandlung — hat der Gerichtshof (Fünfte Kammer) unter Mitwirkung des
 Vereinbarkeit mit Artikel 49 EG) Kammerpräsidenten M. Wathelet sowie der Richter
 C. W. A. Timmermans, P. Jann, S. von Bahr (Berichterstatter)
 und A. Rosas — Generalanwältin: C. Stix-Hackl; Kanzler:
 (2003/C 184/23) R. Grass — am 12. Juni 2003 ein Urteil mit folgendem Tenor
 erlassen:
 (Verfahrenssprache: Schwedisch) 1. Die Klage wird abgewiesen.
 2. Die Kommission der Europäischen Gemeinschaften trägt die
 (Vorläufige Übersetzung; die endgültige Übersetzung erscheint in der Kosten des Verfahrens.
 Sammlung der Rechtsprechung des Gerichtshofes.)
 (1) ABl. C 348 vom 8.12.2001.
 In der Rechtssache C-422/01 betreffend ein dem Gerichtshof
 nach Artikel 234 EG vom schwedischen Regeringsrätt in dem
 bei diesem Gericht anhängigen Rechtsstreit Försäkringsaktiebo- URTEIL DES GERICHTSHOFES
 laget Skandia (publ), Ola Ramstedt gegen Riksskatteverket vor-
 gelegtes Ersuchen um Vorabentscheidung über die Auslegung (Fünfte Kammer)
 des EG-Vertrags, insbesondere von Artikel 49 EG, hat der
 vom 5. Juni 2003
 Gerichtshof (Fünfte Kammer) unter Mitwirkung des Kammer-
 präsidenten M. Wathelet (Berichterstatter) sowie der Richter in der Rechtssache C-438/01 (Vorabentscheidungsersuchen
 C. W. A. Timmermans, A. La Pergola, P. Jann und A. Rosas der Cour de cassation): Design Concept SA gegen Flanders
 — Generalanwalt: P. Léger; Kanzler: R. Grass — am 26. Juni Expo SA (1)
 2003 ein Urteil mit folgendem Tenor erlassen:
 (Sechste Mehrwertsteuerrichtlinie — Artikel 9 Absatz 2
 Buchstabe e — Ort des steuerbaren Umsatzes — Steuerliche
 Artikel 49 EG steht einer Regelung entgegen, nach der eine Ver- Anknüpfung — Leistungen auf dem Gebiet der Werbung)
 sicherung, die bei einem Versicherungsunternehmen abgeschlossen wird,
 das in einem anderen Mitgliedstaat niedergelassen ist, und die alle (2003/C 184/25)
 Anforderungen, die das nationale Recht an eine Betriebsrentenversiche- (Verfahrenssprache: Französisch)
 rung stellt, mit Ausnahme der Bedingung erfüllt, dass sie bei einem im
 Inland niedergelassenen Versicherungsunternehmen abgeschlossen ist, (Vorläufige Übersetzung; die endgültige Übersetzung erscheint in der
 steuerlich anders behandelt wird als diese, wenn die Auswirkungen Sammlung der Rechtsprechung des Gerichtshofes.)
 dieser Behandlung auf die Einkommensteuer nach Maßgabe des Ein-
 zelfalls weniger günstig sein können.
 In der Rechtssache C-438/01 betreffend ein dem Gerichtshof
 nach Artikel 234 EG von der luxemburgischen Cour de cassa-
 (1) ABl. C 84 vom 6.4.2002. tion in dem bei dieser anhängigen Rechtsstreit Design Concept
 SA gegen Flanders Expo SA vorgelegtes Ersuchen um Vorab-
 entscheidung über die Auslegung von Artikel 9 Absatz 2


text:
 9.8.2007
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 209/54
 EEZ APVIENOTĀS KOMITEJAS LĒMUMS
 Nr. 30/2007
 (2007. gada 27. aprīlis),
 ar ko groza EEZ līguma XVIII pielikumu (Darba drošība un veselības aizsardzība darbā, darba tiesības, vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm)
 EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,
 ņemot vērā Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, kurā grozījumi izdarīti ar Protokolu, ar ko pielāgo Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, turpmāk tekstā “Līgums”, un jo īpaši tā 98. pantu,
 tā kā:
 (1)
 Līguma XVIII pielikums ir grozīts ar EEZ Apvienotās komitejas 2006. gada 22. septembra Lēmumu Nr. 124/2006 (1).
 (2)
 Līgumā ir jāiekļauj Komisijas 2006. gada 7. februāra Direktīva 2006/15/EK, ar ko, īstenojot Padomes Direktīvu 98/24/EK, izveido otru sarakstu ar orientējošām robežvērtībām vielu iedarbībai darbavietā un groza Direktīvas 91/322/EEK un 2000/39/EK (2),
 IR NOLĒMUSI ŠĀDI.
 1. pants
 Līguma XVIII pielikumu groza šādi:
 1.
 Aiz pielikuma 16.jc punkta (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/40/EK) iekļauj šādu punktu:
 “16.jd
 32006 L 0015: Komisijas 2006. gada 7. februāra Direktīva 2006/15/EK, ar ko, īstenojot Padomes Direktīvu 98/24/EK, izveido otru sarakstu ar orientējošām robežvērtībām vielu iedarbībai darbavietā un groza Direktīvas 91/322/EEK un 2000/39/EK (OV L 38, 9.2.2006., 36. lpp.).”
 2.
 Pielikuma 3.a punktu (Komisijas Direktīva 91/322/EEK) un 16.j punktu (Komisijas Direktīva 2000/39/EK) papildina ar šādu tekstu:
 “ar grozījumiem, kas izdarīti ar:
 —
 32006 L 0015: Komisijas 2006. gada 7. februāra Direktīvu 2006/15/EK (OV L 38, 9.2.2006., 36. lpp.).”
 2. pants
 Direktīvas 2006/15/EK teksti islandiešu un norvēģu valodā, ko publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ pielikumā, ir autentiski.
 3. pants
 Šis lēmums stājas spēkā 2007. gada 28. aprīlī, ja EEZ Apvienotajai komitejai ir iesniegti visi paziņojumi saskaņā ar Līguma 103. panta 1. punktu (3).
 4. pants
 Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un EEZ pielikumā.
 Briselē, 2007. gada 27. aprīlī
 EEZ Apvienotās komitejas vārdā –
 priekšsēdētājs
 Alan SEATTER
 (1) OV L 333, 30.11.2006., 53. lpp.
 (2) OV L 38, 9.2.2006., 36. lpp.
 (3) Konstitucionālās prasības nav norādītas.


text:
Valoda ir artikulētu zīmju kopums, cilvēku sazināšanās līdzeklis. Valodas galvenā funkcija ir informācijas un domu apmaiņa. Izmantojot valodu, mēs domājam un iegūstam informāciju (lasot grāmatas, skatoties kinofilmas, klausoties radio). Tā ir valodas domāšanas un informācijas iegūšanas funkcija. Izmantojot valodu, tiek nosaukti priekšmeti, darbības, parādības un pazīmes. Tā ir valodas nosaucošā funkcija. Valodai ir arī emocionālā funkcija, un ar to var paust emocijas: prieku, sarūgtinājumu un pārdzīvojumu.
 Valodas filozofija
 Valodas filozofija ir viena no galvenajām pētniecības jomām mūsdienu rietumu filozofijā. Šajā jomā mēģina izprast, kā valoda ir veidota un lietota, un, galu galā, kas ir valoda. Īpaša pieeja tradicionālajām filozofijas problēmām, pievēršot uzmanību vārdu lietojumam ikdienā, ir ikdienas valodas filozofija. Galvenās problēmas, ko apskata valodas filozofijā, ir vārdu nozīme, valodas lietošana (konteksts), valodas izzināšana un attiecības starp valodu un īstenību.
 Valodas izcelsme
 Teorijas par valodas izcelsmi ir daudz un dažādas. Par to zinātnieki spriež jau vairākus gadsimtus. Pie vienotas valodas izcelsmes teorijas zinātnieki nav nonākuši. Galvenā problēma ir tiešu pierādījumu trūkums.
 Valodniecība
 Zinātni par cilvēku valodu, tās īpašībām, uzbūvi, funkcionēšanu un attīstību sauc par valodniecību. Izšķir vispārējo un konkrēto valodniecību (pētī kādu valodu, valodu grupu vai saimi). Tradicionāli valodniecību veido semantika, sintakse un fonoloģija, bet valodas sistēmas līmeņus un apakšsistēmas pēta arī fonētika, gramatika, leksikoloģija, frazeoloģija, stilistika, valodas attīstību aplūko valodas vēsture, etimoloģija, valodas funkcionēšanu sabiedrībā — dialektoloģija, sociolingvistika un citas nozares.
 Valodu daudzveidība
 Pasaulē ir vairāk nekā 7000 dzīvu valodu. Gandrīz 400 valodu pratēju skaits pārsniedz miljonu, savukārt aptuveni 55% no visām valodām prot mazāk nekā 10 tūkstoši cilvēku. Pēc pratēju skaita kā dzimtās valodas lielākās ir ķīniešu valoda (makrovaloda, 1197 miljoni), spāņu valoda (414 miljoni), angļu valoda (335 miljoni), hindi (260 miljoni) un arābu valoda (makrovaloda, 237 miljoni).
 Pēc kopējā pratēju skaita lielākās valodas ir angļu valoda (1,348 miljardi), mandarīnu valoda (1,120 miljardi), hindi (600 miljoni), spāņu valoda (543 miljoni) un arābu valoda (274 miljoni).
 Valodas tiek grupētas valodu saimēs pēc to kopējā priekšteča (pirmvalodas). Lielākās valodu saimes ir indoeiropiešu valodas (runā 45% no pasaules iedzīvotājiem), sinotibetiešu valodas (22%), Nigēras–Kongo valodas (6,4%), afroaziātu valodas (6,0%) un austronēziešu valodas (5,9%).
 Skatīt arī
 ISO 639-1 valodu kodu saraksts
 Atsauces
 Ārējās saites


text:
 1.5.2009
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 102/36
 Personaldomstolens dom (andra avdelningen) av den 12 mars 2009 – Arpaillange m.fl. mot kommissionen
 (Mål F-104/06) (1)
 (Personalmål - Kontraktsanställda - Rekrytering - Placering i lönegrad - F.d. individuella experter - Diplom - Yrkeserfarenhet - Invändning om rättsstridighet)
 2009/C 102/51
 Rättegångsspråk: franska
 Parter
 Sökande: Joséphine Arpaillange m.fl. (Santiago, Chile) (ombud: advokaterna S. Rodrigues och C. Bernard-Glanz)
 Svarande: Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: J. Curall och G. Berscheid)
 Part som har intervenerat till stöd för svaranden: Europeiska unionens råd (ombud: I. Sulce och B. Driessen)
 Saken
 Talan dels om ogiltigförklaring av de beslut som myndigheten som har befogenhet att sluta anställningsavtal har fattat i vilka sökandenas anställningsvillkor har fastställts, såsom dessa framgår av deras respektive anställningsavtal, i den del som den yrkeserfarenhet som myndigheten som har befogenhet att sluta anställningsavtal har tillgodoräknat dem är mindre än den som de verkligen har, dels om skadestånd
 Domslut
 1)
 Talan ogillas.
 2)
 Vardera parten ska bära sin rättegångskostnad.
 (1) EUT C 261, 28.10.2006, s. 35.