text:
A magyar nyugdíjrendszer történetének - PDF
 Download "A magyar nyugdíjrendszer történetének"
 Krisztián Bodnár
 1 A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése és a nyugdíjrendszer 2010-es átalakításának egyes alkotmányos tulajdonvédelemmel összefüggő kérdései Andorkó Imre * Bevezető gondolatok nyugdíjrendszer átalakítása szükségszerűen rengeteg konfliktust, vitát von maga után. A koncepcionális változások ugyanis általában érintik a nyugellátásban részesülők juttatásait, így az aktuális költségvetést és a mindenkori munkaképes korúak jövőbeli megtakarításait is. Ebből a szempontból tehát a nyugdíjreformok megváltoztatják a javak egy részének generációk közötti elosztását. Nem véletlen, hogy a módosítások rendre a közvélemény érdeklődésének középpontjába kerülnek ben jelentős változásokon ment keresztül a magyar nyugdíjrendszer, hiszen megszűnt a korábbi, egyébként szintén nem túl régi, hárompilléres szisztéma. Az igen nagy visszhangot kiváltó folyamatot több kitűnő írás is áttekintette és értékelte. 1 Az átalakítással kapcsolatban a legtöbb különböző színvonalon megfogalmazott kérdés éppen a magánnyugdíjpénztárak ellehetetlenítésével és az általuk kezelt megtakarítások közösségi célokra való felhasználásával kapcsolatban merült fel. Jelen tanulmányban ezért a nyugdíjrendszert érintő 2010-es törvényeknek a (korábbi) magán-nyugdíjpénztári tagokat érintő alkotmányos tulajdonvédelmi vonatkozásait vizsgálom. 2 A nyugdíjbiztosítás magyar történetének vázlatos áttekintése után azt kutatom, hogy mennyiben feleltek meg a nyugdíjbiztosítást érintő közelmúltbeli jogszabályváltozások az Alkotmánybíróság (a továbbiakban: AB) korábbi vonatkozó gyakorlatában kikristályosodott elveknek, elvárásoknak. * Doktorjelölt, Debreceni Egyetem, Állam- és Jogtudományi Kar. 1 Lásd: Barta Judit: A magánnyugdíjpénztári rendszer helye és szerepe a magyar nyugdíjrendszerben, Miskolci Jogi Szemle, VI. évf. különszám (2011) o.; Barta Judit: Visszatérés az egypilléres kötelező nyugdíjrendszerhez (a december 13-án elfogadott törvénycsomag értékelése), Gazdaság és Jog, 19. évf. (2011) 3., o. 2 Tehát nem foglalkozom a magán-nyugdíjpénztárakat ért esetleges tulajdoni sérelmekkel, amelyeknek alkotmányjogi értelemben vett tulajdoni jogosultságai elvileg szintén az Alkotmány, illetve az Alaptörvény védelme állnak.
 2 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 93 A releváns történeti előzmények rövid áttekintése a kezdetektől 1997-ig A társadalombiztosítás gondolatát és előzményeit, kezdeményeit egészen az ókorig vissza lehet vezetni. 3 A társadalombiztosítások szerkezete alapvetően a magánjogi biztosításét követi, amelynek lényege, hogy a biztosító meghatározott jövőbeni biztosítási esemény bekövetkezése esetén bizonyos biztosítási összeg megfizetésére vagy más szolgáltatás teljesítésére, a biztosított pedig biztosítási díj megfizetésére köteles. 4 A társadalombiztosítás eredendően tehát egy vállalkozási jellegű, profitorientált tevékenység. 5 Magyarországon már a XVI. század végétől léteztek ún. bánya-társládák, mint önsegélyező formák, amelyek a társadalombiztosítás előzményeinek tekinthetők. 6 A nyugdíjbiztosítás tehát a magánszektorban, munkavállalói kezdeményezésre alakult ki egyes ágazatokban. Az időskori gondoskodást az állam fokozatosan egyre több munkavállalói csoportra terjesztette ki és tette kötelezővé. A mai modern értelemben vett nyugdíjbiztosítás a XIX. század végére alakult ki. Az 1861-es országbírói értekezleten kötelezővé tették az 1854-es osztrák bányatörvény ait, amelyek a bányapénztárak létrehozását és az ellátásra jogosultság garantálását szabályozták. Az 1870-es évek közepétől foglalkozásonként folyamatosan kodifikálták a nyugdíjbiztosítás szabályait. 7 A két világháború között ez a tendencia tovább folytatódott, 1928-ra az öregség, rokkantság, özvegység és árvaság esetére szóló biztosítást kötelezővé tették a betegségi biztosítási kötelezettség alá tartozó vállalatokban is. 8 A gazdasági munkavállalók kötelező öregségi biztosításáról szóló évi XII. törvénycikk alapján már a legalacsonyabb rangú munkavállalók (cselédek, napszámosok stb.) számára is kötelező az öregségi biztosítás. A nyugdíjrendszer intézményeinek működése az önkormányzatiság elvén nyugodott, a munkások nyugdíjbiztosításával kapcsolatos adminisztrációs feladatokat az Országos Társadalombiztosítási Intézet, a magánalkalmazottakét a Magánalkalmazottak Biztosító Intézete végezte. 9 A második világháború előtt Magyarországon is színvonalas magán- és vállalati nyugdíjpénztárak működtek, amelyek az állami biztosítás megjelenése után is 3 Rab Henriett: A nyugdíjbiztosítás magyarországi rendszere, in: Bíró Noémi Nádas György Rab Henriett Prugberger Tamás: Európai és magyar szociális jog, Kossuth Egyetemi Kiadó, Debrecen, 2004, 146. o. 4 Bíró György: Szerződési alaptípusok, Novotni Alapítvány a Magánjog Fejlesztéséért Kiadó, Miskolc, 2003, 262. o. 5 Rab: A nyugdíjbiztosítás magyarországi rendszere 146. o. 6 Barta: A magánnyugdíjpénztári rendszer helye és szerepe a magyar nyugdíjrendszerben 7. o. 7 Lásd évi XXXII. törvénycikk a népoktatási nyilvános tanintézetek s nyilvános kisdedóvó intézetek tanitóinak s nevelőinek nyugdijazásáról, valamint azok özvegyeinek és árváinak gyámolitásáról, évi XI. törvénycikk az állami tisztviselők, altisztek és szolgák nyugdijazásáról. 8 Lásd évi XXXIV. törvénycikk a bányatörvény alá eső üzemekben és az ezekkel kapcsolatos ipari üzemekben foglalkozó munkásoknak és altiszteknek, valamint ezek családtagjainak nyugbérbiztosításáról, illetve az évi XL. törvénycikk az öregség, rokkantság, özvegység és árvaság esetére szóló kötelező biztosításról. 9 Szabó Sándorné Csemniczki Katalin: Nyugdíjrendszerünk 1929-től 1997-ig, in: Augusztinovics Mária (szerk.): Körkép reform után. Tanulmányok a nyugdíjrendszerről, Közgazdasági Szemle Alapítvány, Budapest, 2000, 32. o.
 3 94 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám továbbéltek. A két világháború között a biztosítottak köre folyamatosan bővült. Az államnak a korabeli jogszabályok szerint (elvileg) meghatározott összeggel hozzá kellett volna járulnia a nyugdíjrendszer kiadásaihoz, ám a második világháború közeledtével az állami szerepvállalás elmaradt. A felhalmozott tartalékokat végül a Sztójay-kormány rendelkezése alapján 1944-ben fegyverkezésre fordították, 10 így a korábbi várományfedezeti rendszert már később sem lehetett visszaállítani, ezért Magyarország áttért a felosztó-kirovó rendszerre. A második világháború okozta óriási pusztítások a nyugdíjbiztosítást is érintették, gyakorlatilag összeomlott az egész rendszer ben kimondták a társadalombiztosítás teljes önkormányzatiságát, annak irányítása 1950-ben a szakszervezetekhez került, egységesítették az intézményrendszert. A gazdasági kényszer hatására január 1-jétől a korábbi várományfedezeti rendszerről Magyarország áttért a felosztó-kirovó rendszerre. 11 Ennek lényege, hogy a befizetők nem rendelkeznek elkülönített számlával, hanem valamennyi járulékot egy egységes központi számlán írták jóvá, és a mindenkori aktív befizetők hozzájárulásai biztosították a passzív igénybe vevők ellátásainak fedezetét. 12 Azaz a mostani idős generáció nyugdíját a jelenleg aktívak befizetéseiből fedezik, a jelenlegi aktívak nyugdíját pedig a későbbi aktívak befizetéseiből fogják fedezni. 13 A második világháborút követően a nyugdíjbiztosítási rendszerben igen lényeges változások következtek be, hiszen azt teljes egészében beillesztették az állami rendszerbe, azaz a hozzájárulásokat kvázi adóként szedték be a központi költségvetés számára. Tehát a társadalombiztosítási járulékokat az állam költségvetési hiányának fedezésére használták fel. 14 A nyugdíjrendszert az 1946-os valutareform is igen érzékenyen érintette, hiszen a pengőben nominálisan meghatározott igények gyakorlatilag megsemmisültek, és helyüket méltányossági alapon meghatározott rendszer foglalta el. 15 Az 1950-es években az állam az 1949 előtt nyugállományba vonult, a közszférában dolgozott munkavállalók nyugdíját több évre megvonta. 16 Az évi 30. számú törvényerejű rendeletben fogadták el az első egységes nyugdíjtörvényt. A társadalombiztosításra vonatkozó szabályok újrakodifikálására és hosszabb távú rendezésére az évi II. törvényben került sor. Az 1947-ben bevezetett de később jelentősen átdolgozott felosztó-kirovó rendszerről már az 1970-es évek végén látszott, hogy tarthatatlan, hiszen a koncepció csak olyan társadalmi és gazdasági körülmények között lett volna működőképes, amelyek nem 10 Szabó Sándorné Csemniczki: i.m o. 11 Szabó Sándorné Csemniczki: i.m o. 12 Rab: A nyugdíjbiztosítás magyarországi rendszere 149. o. 13 Banyár József Mészáros József: Egy lehetséges és kívánatos nyugdíjrendszer, Gondolat Kiadói Kör, Budapest, 2003, 40. o. 14 Rab Henriett: A nyugdíjbiztosítás magyarországi rendszere nemzetközi kitekintéssel, in: Sipka Péter Zaccaria Márton Leó: Európai és magyar szociális jog, Debreceni Egyetemi Kiadó, 2011, 103. o /1993. (IV. 28.) AB határozat, Szabó András és Zlinszky János alkotmánybíró különvéleménye, ABH 1993, Rab: A nyugdíjbiztosítás magyarországi rendszere 148. o.
 4 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 95 álltak és ma sem állnak fenn. 17 A szabályok felpuhulásából adódóan a nyugdíjra fordított kiadások és a munkaadói járulékok is fokozatosan növekedtek. A rendszer hibáinak korrigálásához hiányzott a politikai szándék és bátorság. Az 1997-es nyugdíjreform rövid áttekintése Átalakult struktúra A társadalombiztosítási rendszer újragondolására az 1989/90-es rendszerváltás időszakában került sor től leválasztották a társadalombiztosítást a központi költségvetésről, 1992-ben pedig a nyugdíjbiztosítás és az egészségbiztosítás finanszírozására két külön alapot hoztak létre. Az alapokat kezdetben az Országos Társadalombiztosítási Főigazgatóság kezelte, ezt a feladatot 1993-tól az erre a célra létrehozott önkormányzatok vették át. Az alapok nem váltották be a hozzájuk fűzött reményeket, ezért 1998-ban meg is szüntették őket, vagyonukat pedig visszaállamosították. Ugyan 1993-ban az Országgyűlés az öngondoskodás lehetőségének megteremtése és propagálása érdekében megalkotta az Önkéntes Kölcsönös Biztosító Pénztárakról szóló évi XCVI. törvényt, ám a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerben koncepcionális változás nem történt. Az újonnan nyugdíjba vonulóknak járó juttatások mértéke és reálértéke folyamatosan csökkent. 18 A hibákat mindig az aktuális problémákra reagáló kisebb jogszabályváltozásokkal próbálták korrigálni, ennek ellenére a nyugdíjak kifizetése állandó problémát jelentett, a rendszer fenntarthatatlannak bizonyult. A rendszerváltás utáni nyugdíjrendszer nem felelt meg az 1989/90 utáni alkotmányos követelményeknek sem, azt az AB az 1990-es évek elején hozott határozataiban elavultnak, diszfunkcionálisnak minősítette. 19 Az ún. kockázatarányosság, a vásárolt jog elve háttérbe szorult és bizonyos tévesen felfogott szociális elemek váltak meghatározóvá. 20 A rendszer átalakítása mégis egészen az 1990-es évek végéig váratott magára, amikor a reformot nemzetközi nyomásra, illetve a nyugdíjrendszer belső ellentmondásainak tarthatatlansága miatt már nem lehetett tovább halogatni. A reformfolyamat eredményeként a Társadalombiztosítási Alapot leválasztották az állami költségvetésről, elválasztották a társadalombiztosítás ágazatait, átalakították a járulékfizetési rendszert. 21 Az Országgyűlés megalkotta a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló évi LXXX. törvényt, a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló évi LXXXI. törvényt, valamint a magánnyugdíjról és a magán-nyugdíjpénztárakról szóló évi LXXXII. törvényt. 17 A felosztó-kirovó rendszer működőképességének alapja ugyanis a következő generáció növekvő terhelhetősége, ami a demográfiai folyamatok, tendenciák ismeretében már az 1980-as évekre illuzórikussá vált. 18 Barta Judit: A kötelező magánnyugdíjrendszer, Novotni Alapítvány a magánjog fejlesztéséért, Miskolc, 2001, 11. o. 19 Lásd 26/1993. (IV. 29.) AB határozat, 43/1995. (VI. 30.) AB határozat. 20 Rácz Zoltán: A társadalombiztosítási rendszer alkotmányos keretei az alkotmánybírósági határozatok tükrében, Állam- és Jogtudomány XLIX. évf. (2008), 130. o. 21 A folyamatot az AB a 39/1999. (XII. 21.) AB határozatában (indokolás II./2.) foglalta össze így, ABH 1999,
 5 96 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám Az 1997-es nyugdíjreform eredményeként szeptember 1-jén és január 1-jén egy három pilléres, vegyes finanszírozású nyugdíjrendszer jött létre (ún. vegyes rendszer). A vegyes finanszírozás alapján a nyugdíjrendszer ellátásainak egy része a korábbi felosztó-kirovó, másik része a magán-nyugdíjpénztári ún. tőkefedezeti rendszerből származott. A harmadik pillérhez a nonprofit alapon létrehozott évi XCVI. törvény alapján működő önkéntes kölcsönös biztosító pénztárak tartoztak. 22 A Világbank által is javasolt szabályozás hátterében az a koncepció húzódott meg, hogy az állam az 1. pillérből szerény, de mindenki számára azonos mértékű nyugdíjat fizet, vagy legalábbis a rászorultaknak azonos jövedelmet biztosít. A 2. pillér az aktív korukban viszonylag magasabb keresetűek nyugdíját egészítette volna ki tőkefedezeti alapon, míg a 3. pillér az (aktív időszakukban) igen takarékosok számára biztosított volna további öngondoskodási lehetőséget. 23 A rendszer lényege, hogy a magánnyugdíj-pénztárakba fizetendő tagdíj mértékét törvény határozta meg, és a pénztárak által nyújtott ellátások részben helyettesítették a hagyományos társadalombiztosítási rendszerben nyújtott szolgáltatást. Fontos megemlítenünk, hogy az 1997-es nyugdíjreform gyakorlatilag csak az július 1-je után pályakezdőnek minősülők számára írta elő kötelezően a magán-nyugdíjpénztárakba való belépést, az adott időszakban aktív életkorban lévőknek önkéntes belépési lehetőséget biztosított. 24 A pénztártagok szabadon választhattak a magán-nyugdíjpénztárak között, át is léphettek egyik pénztárból a másikba. A tagok a felhalmozási időszakban tehát a tagsági jogviszony kezdetétől a nyugdíjszolgáltatás megállapításáig terjedő időszakban befektetői, a járadékos időszakban (a nyugdíjszolgáltatás megállapításától kezdődően a szolgáltatás igénybevételének tartamával megegyező időszak) befektetői és biztosítási kockázatközösséget alkottak. 25 Az önkormányzatiság elvéből adódóan a pénztártag jogosultságai közé tartozott többek között, hogy részt vehetett a pénztár szerveinek megválasztásában, a pénztár szerveinek tagjává, tisztségviselőjévé volt választható. A pénztártag részére a nyugdíjszolgáltatást a pénztár a tag választásának megfelelően járadékszolgáltatásként nyújtotta, vagy egyösszegű kifizetésként teljesítette. A járadékszolgáltatás keretében többféle szolgáltatási típus közül lehetett választani. 26 A pénztártag felhalmozási időszakban bekövetkezett halála esetén a kedvezményezett részére a pénztár egyösszegű kifizetést teljesített. Szintén egyösszegű kifizetésre kerülhetett sor azon pénztártag kérésére, akinek a nyugdíjkorhatár eléréséig a különböző pénztárakban eltöltött és összeszámított tagsági jogviszonya nem haladta meg a 180 hónapot Szirtes Györgyné: A biztosítási kötelezettség és a társadalombiztosítás fedezeti rendszere, Pólay Elemér Alapítvány, Szeged, 2006, o. 23 Simonovits: A magyar nyugdíjrendszer. Jelenlegi helyzet, előrejelzés és tennivalók 142. o. 24 Szirtes Györgyné: i.m o. 25 Szirtes Györgyné: i.m o. 26 A járadékszolgáltatás típusai: a tag számára élete végéig havonta előre folyósított életjáradék, elején határozott időtartamos életjáradék, végén határozott időtartamos életjáradék, kettő vagy több életre szóló életjáradék. 27 Szirtes Györgyné: i.m o.
 6 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 97 A nyugdíjbiztosítási járulékok és a magán-nyugdíjpénztári tagdíjak mértéke igen gyakran, 1-3 évente módosult. A változások érzékeltetéséhez felvázolom a járulékok, tagdíjak mértékének alakulását a közötti időszakban. A táblázat segít bemutatni a magán-nyugdíjpénztárakba és az állami nyugdíjkasszába teljesített befizetéseken keresztül az egész struktúra alapjait. Év hó Foglalkoztató által fizetendő Nyugdíjbiztosítási járulék (%) Mpt. tag nyugdíjjáruléka (%) Biztosított által fizetendő Nem mpt. tag nyugdíjjáruléka (%) Mpt. tagdíj (%) 18 0,5 8, ,5 8, ,5 9, ,5 9, ,5 9, ,5 9, től től től táblázat A nyugdíjjárulékok és a magán-nyugdíjpénztári tagdíjak változása 2006-tól 29 A magán-nyugdíjpénztárak működésével kapcsolatos kritikák, a 2010-es átalakítás feltételezhető indokai Az 1997-es nyugdíjreform után létrejött magán-nyugdíjpénztárak 30 nem minden tekintetben működtek kifogástalanul, 31 a rájuk vonatkozó szabályozás is állandóan 28 A munkáltatónak 24 %-os nyugdíj-hozzájárulást kell fizetni. Lásd: a Nyugdíjreform és Adósságcsökkentő Alapról, és a szabad nyugdíjpénztár-választás lebonyolításával összefüggő egyes törvénymódosításokról szóló évi CLIV. törvény 34. (1) bek. 29 A táblázat a Nemzeti Adó- és Vámhivatal honlapján található táblázatokból készített kivonat. A honlap címe: (2012. február 15-i állapot) ban 18 db magán-nyugdíjpénztár működött Magyarországon.
 7 98 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám módosult, ami komoly bizonytalanságot, sőt problémát jelentett. Gyakran fogalmazódott meg éles kritika az előzetes várakozásoktól elmaradó hozamokkal 32 és ezzel szoros összefüggésben a pénztárak viszonylag magas működési költségeivel kapcsolatban is. Így a befektetések épphogy megőrizték reálértéküket. 33 Szabó Máté, az alapvető jogok biztosa november 17-i közleménye szerint a nyugdíjpénztárak a jelenlegi intézményi formában, a hatályos jogszabályok alapján nem képesek arra, hogy a pénztártagoknak életük végéig járadékot folyósítsanak. 34 Az ombudsman felkérte a nemzetgazdasági minisztert, hogy kezdeményezze a magán-nyugdíjpénztárakról, valamint az önkéntes nyugdíjpénztárakról szóló törvény módosítását. Több bírálat érte a magán-nyugdíjpénztárakat azért is, mert nem volt áttekinthető, hogy milyen értékpapírokban tartották a nyugdíjpénztári portfóliókat, ami igen nagy kockázatokat rejtett magában. Több, 1997 előtt megfogalmazott elvárásnak nem tudott megfelelni a hárompilléres rendszer. Korábban a jogalkotó abban bízott, hogy az öngondoskodás jelleg erősödésével kifehéredik a gazdaság, azaz a munkaerőpiacon a valós jövedelmek után fogják fizetni az adókat és a járulékokat. 35 Ez a jogalkotói elvárás, amit utólag inkább megalapozatlan várakozásnak lehetne minősítenünk, nyilvánvalóan nem teljesült. A magánnyugdíjbiztosítás rendszere egyelőre nem tudta tehermentesíteni a társadalombiztosítási nyugdíjrendszert sem. A magán-nyugdíjpénztári tagdíjak miatt kieső nyugdíjjárulékokat ugyanis költségvetési forrásokból kellett pótolni, hogy a társadalombiztosítási nyugellátás fedezetét biztosítani lehessen. Az így keletkezett átmeneti deficit a GDP 1,3 1,4%-át tette ki. 36 A társadalombiztosítás terheit a magán-nyugdíjpénztárak csak évek múlva tudták volna részben enyhíteni, amikor a pénztártagok legnagyobb része a járadékos időszakba ér (ért volna). Ennek az időszaknak a kezdetét 2050 körülre becsülték. 37 Ám a pénztártagok legnagyobb része azok közül került ki, akik 1998-ban vagy azután pályakezdőnek minősültek, tehát még évtizedeket kellett volna várni a magán-nyugdíjpénztárak államháztartásra gyakorolt pozitív hatására. 31 Az 1997-es nyugdíjreformmal kapcsolatban nem alakult ki konszenzus a magyar politikai elitben. Ezzel magyarázható, hogy már 2001-ben történt egyfajta visszarendeződés, ugyanis akkor a tiszta társadalombiztosítási rendszerben való részvétel vált főszabállyá, az ún. vegyes rendszer csak választható lett ben vált újra kötelezővé a pályakezdők számára a vegyes rendszerben való részvétel. Lásd: Simonovits András: Nyugdíjrendszerek: tények és modellek, Typotex Kiadó, Budapest, 2002, 60. o. 32 A pénztárak közül több nem tudott pozitív reálhozamot elérni. 33 Simonovits András: A magyar nyugdíjrendszer, jelenlegi helyzet. Előrejelzés és tennivalók, in: Vizi E. Szilveszter Teplán István Szentpéteri József (szerk.): Előmunkálatok a társadalmi párbeszédhez. A Gazdasági és Szociális Tanács felkérésére készített tanulmányok, Gazdasági és Szociális Tanács, Budapest, 2006, 140. o. 34 AJB-2181/2010 A magán- és önkéntes nyugdíjpénztárak működési feltételeiről 35 Simonovits: A magyar nyugdíjrendszer. Jelenlegi helyzet, előrejelzés és tennivalók 146. o. 36 Holtzer Péter (szerk.): Jelentés a Nyugdíj és Időskor Kerekasztal tevékenységéről, Miniszterelnöki Hivatal, Budapest, 2010, 28. o. 37 Holtzer: i.m. 28. o.
 8 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 99 Kun János közgazdász egy többek között a Pénzügyi Szemlében publikált tanulmányában arra a következtetésre jutott, hogy a magán-nyugdíjpénztárak megalakulásától várt előnyök közül egy sem teljesült, ezért azt a javaslatot fogalmazta meg, hogy szüntessék meg a magán-nyugdíjpénztárakat. 38 Esetleges alkotmányos aggályok felmerülése esetén második legjobb megoldásként a társadalombiztosítási rendszerbe való önkéntes visszalépés lehetővé tételét említette. 39 A fentebb röviden összefoglalt szakmai jellegű indokok mellett azonban nem hagyhatjuk figyelmen kívül azt a körülményt sem, hogy a magyar államháztartás és a magyar gazdaság 2010-ben köztudottan óriási problémákkal küzdött ben 6,2%-os visszaesés következett be. 40 Az igen magas államadósság, államháztartási hiány és egyéb strukturális (stb.) gazdasági problémák miatt a kormányzat határozott gazdasági intézkedéseket vezetett be. Az egyik ilyen intézkedés nyomán elfogadott jogszabályok a magán-nyugdíjpénztárakban felhalmozott megtakarításokat az igen tetemes államadósság mérséklésére és a költségvetés egyensúlyának megteremtésére rendelték fordítani. Barta Judit a 2010-es törvénycsomagról írt munkájában azt is felelevenítette, hogy 2010 nyarán lengyel-magyar javaslatra kilenc EU-tagállam kezdeményezte az államháztartási hiány és az államadósság szabályainak módosítását. Azt szerették volna elérni, hogy a vegyes nyugdíjrendszerre történő áttéréssel, a felosztó-kirovó rendszer további finanszírozásával összefüggő költségeket az EU ne tekintse hiányt növelő tételnek. Az EU azonban elutasította a felvetést. A változatlan elszámolási szabályozás alapján viszont Magyarország nem tudta volna tartani az előírt 3% alatti államháztartási hiányt. A kialakult helyzetben a Magyarországot vezető politikai erők igen határozott lépéssorozatra szánták el magukat. 41 Ennek keretében számos, de a rendszer lényegét nem érintő korrekció után 2010-ben jelentős fordulat következett be a magánnyugdíjakra és a magánnyugdíjpénztárakra vonatkozó szabályozásban. A 2010-es változások rövid áttekintése 2010-ben a magyar nyugdíjrendszerben alapvető változások következtek be. 42 Jelen dolgozatomban csak azokat a törvényeket tekintem át, amelyek a 2010-es, 38 Kun János: A tyúk nem tojik aranytojást gondolatok a magánnyugdíjpénztárakról, In: Pénzügyi szemle 55. évf. (2010) 1. szám, o. 39 Kun: i.m o. 40 Kopint-Tárki Konjunktúrakutató Intézet Zrt.: A világgazdaság és magyar gazdaság helyzete és évi kilátásai, Budapest, 23. Hozzáférhető: február 16-i letöltés. 41 Barta: Visszatérés az egypilléres kötelező nyugdíjrendszerhez (a december 13-án elfogadott törvénycsomag értékelése) 9. o.; Barta: A magánnyugdíjpénztári rendszer helye és szerepe o. 42 Az Országgyűlés december 20-án politikai nyilatkozatot fogadott el a kötelező magánnyugdíjpénztári tagok védelméről, amely szerint többek között garantálni kell az egyéni számlavezetés intézményét az állami nyugdíjrendszerbe átlépő, korábbi kötelez ő magánnyugdíjpénztári tagoknak. A politikai nyilatkozat amelynek minden pontja az állami
 9 100 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám alkotmányos tulajdonvédelmi szempontból releváns mozzanatokat tartalmazzák, és amelyek befolyásolhatják a módosítás alkotmányos megítélését évi C. törvény a nyugdíjpénztár-választás szabadságáról Az Országgyűlés október 25-i ülésén fogadta el a nyugdíjpénztár-választás szabadságáról szóló évi C. törvényt, amely több ponton módosította a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló évi LXXX. törvényt (a továbbiakban: Tbj.), valamint a magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról szóló évi LXXXII. törvényt (a továbbiakban: Mpt.). A évi C. törvény szabályai közül kiemelendő, hogy módosította az Mpt. 23. (1) bekezdés f) pontját, amely lehetővé tette a pénztártag tagsági jogviszonyának visszalépéssel történő megszüntetését. Az Mpt (6) bekezdése helyébe lépett szabály szerint a társadalombiztosítási nyugellátásban nem részesülő, e törvény hatálybalépését követően pénztártaggá vált természetes személy december 31-ig kezdeményezheti a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe történő visszalépést. Ezzel összefüggésben módosult az Mpt. 123/A. (1) bekezdése is. A módosítás következtében az a személy, akinek január 1-jét megelőzően (75%-os) társadalombiztosítási nyugellátást állapítottak meg, december 31-ig kérhette azt, hogy nyugellátása összegét úgy módosítsák, mintha nem is lett volna magánnyugdíjpénztári tag. Ha a kérelmező már részesült magán-nyugdíjpénztári nyugdíjszolgáltatásban, az igénybe vett szolgáltatás összegét köteles volt a módosítási kérelem benyújtásától számított 60 napon belül visszafizetni a magánnyugdíjpénztárnak évi C. törvény 9. (4) bekezdés. Ezek a rendelkezések már valószínűsítették, hogy a nyugdíjrendszerben alapvető strukturális változások következnek be, hiszen megszűnt a pályakezdők kötelező magán-nyugdíjpénztári tagsága is évi C. törvény 13. a) pont, sőt a törvény lehetővé tette mindenki számára, hogy visszalépjen a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe évi CI. törvény a magán-nyugdíjpénztári befizetésekhez kapcsolódó törvénymódosításokról és a évi CII. törvény a Magyar Köztársaság évi költségvetéséről szóló évi CXXX. törvény módosításáról Az Országgyűlés szintén a október 25-i ülésnapján fogadta el a évi CI. törvényt, amely a Tbj. nyugdíjjárulékokra és magán-nyugdíjpénztári tagdíjak mértékére vonatkozó rendelkezéseit módosította. A törvény a november 1-je és a december 31-e közötti időszakban esedékes, a magán-nyugdíjpénztári tag után fizetendő nyugdíjjárulék mértékét 9,5 %-ra emelte, miközben a tagdíjat 0%-ra csökkentette, azaz eltörölte. Az Országgyűlés a évi CII. törvénnyel (ugyancsak a október 25-i ülésnapon) módosította a évi nyugdíjrendszerbe átlépő tagok védelméről szólt csaknem valamennyi eleme meg is valósult, viszont az egyéni számlavezetés intézményét (egyelőre) nem vezették be.
 10 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 101 költségvetésről szóló törvényt, amellyel kimondta, hogy a Pénzügyminisztérium november és december hónapban nem utal át forrást a Nyugdíjbiztosítási Alap részére a magán-nyugdíjpénztári tagdíjfizetés miatti járulékkiesés pótlására. Ezzel a lépéssel megszűnt a nyugdíjbiztosítás második pilléréhez tartozó magánnyugdíjpénztáraknak teljesítendő kötelező tagdíjfizetés rendszere. A évi CLIV. törvény a Nyugdíjreform és Adósságcsökkentő Alapról, és a szabad nyugdíjpénztár-választás lebonyolításával összefüggő egyes törvénymódosításokról A nyugdíjrendszer átalakításának fontos kérdéseit az Országgyűlés a december 13-i ülésnapján elfogadott, a Nyugdíjreform és Adósságcsökkentő Alapról, és a szabad nyugdíjpénztár-választás lebonyolításával összefüggő egyes törvénymódosításokról szóló évi CLIV. törvénnyel rendezte. A törvény úgy rendelkezett, hogy a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe visszalépő pénztártagok portfólióját képező eszközöket az Államadósság Kezelő Központ Zrt. által kezelt Nyugdíjreform és Adósságcsökkentő Alapnak (a továbbiakban: Alap) kell átadni 1. (1) bekezdés. A visszalépő tagok magánnyugdíj-megtakarításait az Alap működéséről és gazdálkodásáról szóló fejezet az államháztartás helyzetének kiegyensúlyozására, illetve az államadósság csökkentésére rendelte fordítani. A visszalépő tagok jogosulttá váltak az egyéni számlaegyenleg tagdíjbefizetése alapján kiszámított, hozamgarantált tőke összege feletti összeg és a pénztártagság ideje alatt befizetett tagdíjkiegészítés felvételére. A visszalépő tagok választása szerint a fenti összeget vagy a kölcsönös nyugdíjbiztosító pénztárnál vezetett tagi számlájukon, vagy a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerben létrejövő egyéni számlájukon írathatták jóvá 16.. A törvény olyan szabályozási környezetet teremtett, amely a magánnyugdíjpénztári tagokat erőteljesen ösztönözte arra, hogy visszatérjenek a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe. Az ösztönzők egy része adminisztratív jellegű. A törvény 18. -a szerint a magán-nyugdíjpénztári tagoknak a magánnyugdíjrendszerben fennálló tagsági jogviszonya fenntartásának szándékáról kellett nyilatkoznia, 43 ráadásul személyesen, a nyugdíjbiztosítási igazgatási szervnél. (Bár lehetőség volt ún. helyszíni nyilatkozattételre 44 testi fogyatékosság, egészségügyi ok, szabadságvesztés büntetés esetén, de ez egy viszonylag szűk kört érinthetett.) Tehát ha valaki nem ment be személyesen a nyugdíjbiztosítási igazgatási szervhez a magánnyugdíjrendszerben fennálló tagsági jogviszonya fenntartásának szándékáról nyilatkozni, automatikusan visszakerült a társadalombiztosítási december 21-ig az Mpt. 24. (10) bekezdése alapján a pénztártagnak a visszatérési szándékát a magán-nyugdíjpénztárnak kellett bejelentenie. 44 Helyszíni nyilatkozattételnél a nyugdíjbiztosítási igazgatási szerv kereste fel a nyilatkozattevőt.
 11 102 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám nyugdíjrendszerbe. 45 A nyilatkozattételre a törvény 28. -a 46 ráadásul egy viszonylag rövid, alig több, mint egy hónapos határidőt szabott (2011. január 31.). Akinek február 1-jét megelőzően nyugellátást állapítottak meg, január 31-ig kérhette, hogy nyugellátása összegét oly módon állapítsák meg, mintha nem is lett volna magán-nyugdíjpénztári tag. Ennek feltétele az volt, hogy az addig igénybe vett magán-nyugdíjpénztári szolgáltatás összegét vissza kellett fizetnie a magánnyugdíjpénztár részére. A pénztár az ilyen jogcímen neki befizetett összeget köteles volt a Nyugdíjbiztosítási Alapba befizetni. Az állami nyugdíjrendszerbe való visszatérésre ösztönző törvényi szabályok másik része viszont igen markáns, egyértelmű üzenetet közvetített, és igen hatásosnak bizonyult. A évi CLIV. törvény 36. -a akként módosította a társadalombiztosítási nyugellátásokról szóló évi LXXXI. törvényt, hogy aki a fent bemutatott adminisztratív nehézségek ellenére január 31-ig kezdeményezte magán-nyugdíjpénztári tagsági jogviszonyának fenntartását, a jogviszony létesítésének időpontjától, de legkorábban december 1-jétől kezdődően a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerben további szolgálati időt nem szerezhetett, és az azt követően szerzett keresetét, jövedelmét a társadalombiztosítási nyugellátások megállapítása során nem lehetett figyelembe venni, csak időskorúak járadékára válhatott jogosulttá. Ugyanezzel a következménnyel kellett számolnia annak is, aki január 31-ét követően létesített magán-nyugdíjpénztári tagsági jogviszonyt. 47 Tehát a magánnyugdíjpénztárban maradók a kormányzati kommunikáció szavaival élve kiszerződtek az állami társadalombiztosítás rendszeréből. A pénztárak mellett mindezek ellenére kitartó tagoknak azzal is számolniuk kellett, hogy megszűnt az állami (költségvetési) garancia biztosítása a pénztártag követelésére vonatkozóan. A pénztártag követeléséért tehát csak maga a pénztár és az Alap tartozik helytállni. 48 Ez a rendelkezés különösen annak tudatában értékelendő komoly befolyásoló tényezőként, hogy már 2010-ben látni lehetett, a magán-nyugdíjpénztárak gazdasági háttere megrendülhet, ha túl sokan térnek vissza a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe. A magán-nyugdíjpénztárakban maradók a jogszabályok szerint elveszítették nyugdíjjogosultságuk mintegy 70 %-át Ebben az időszakban számos magán-nyugdíjpénztári tag ún. jogfenntartó nyilatkozatot töltött ki, amelyben arról nyilatkoztak, hogy ha az AB vagy más szervezet megsemmisíti a törvény 36. -át, akkor a tagsági jogviszonyukat fenntartják. 46 Ami az Mpt (6) bekezdését módosította. 47 Ezzel kapcsolatban azonban meg kell jegyeznem, hogy a Magyarország gazdasági stabilitásáról szóló évi CXCIV. törvény 49. (9) bekezdése december 31-től ezt az igen nehezen védhető, súlyosan alapjog-sértő rendelkezést (lásd később) hatályon kívül helyezte. 48 Barta Judit: Visszatérés az egypilléres kötelező nyugdíjrendszerhez (a december 13-án elfogadott törvénycsomag értékelése) 11. o. 49 Származhat hátrányom abból, ha a magánnyugdíj pénztárnál maradok? Igen, hiszen a jelenlegi nyugdíjjogosultságának mintegy 70 %-át elveszíti. A november 1. és december 31. közötti 14 havi befizetését jóváírják, de nem lesz tagja a szolidaritáson alapuló állami nyugdíjrendszernek. Vagyis a havi munkaadói 24 %-os befizetésről mond le, és csak a saját 10 %-os befizetés után jut nyugdíjhoz. Ez azt jelenti, hogy az az összeg (24 %), amit a munkáltató havonta a bruttó bér után fizet, nem kerül jóváírásra a számlán, a Nyugdíjbiztosítási Alapból
 12 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 103 A törvény 34. (1) bekezdése a munkáltató által a nyugdíjkasszába fizetendő korábbi nyugdíjjárulékot nyugdíj-hozzájárulássá nevezte át (a 24%-os mérték változatlanul hagyása mellett). Ez abból a szempontból jelentős, hogy a hozzájárulás ellentétben a járulékkal adó-jellegű befizetés, amiért nem jár konkrét ellenszolgáltatás. Ily módon a rendszer a munkáltatók által fizetett összeget mintegy teljesen leválasztotta a biztosítottakról. Ugyanakkor azok a magán-nyugdíjpénztári tagok, akik negatív reálhozamot szenvedtek el, úgy térhettek vissza az állami nyugdíjrendszerbe, mintha ki sem léptek volna. 50 A fent összefoglalt törvények gyakorlatilag felszámolták a vegyes rendszert, a magyar nyugdíjbiztosítás biztosítási karaktere igencsak meggyengült, a vásárolt jog elve újfent háttérbe szorult. A módosítások következtében a magyar nyugdíjrendszer közelebb került a tisztán felosztó-kirovó rendszerhez, mint a korábban célként kitűzött vegyes rendszerhez. A társadalombiztosítási nyugdíjrendszert ugyan kiegészítheti önkéntes, kölcsönös nyugdíjpénztári szolgáltatás (korábbi harmadik pillér), de ez csak a társadalom viszonylag kis részeit érinti (akik kellően előrelátók, ugyanakkor képesek jövedelmükből nyugdíjcélú tartalékot felhalmozni). A jelen szabályozási környezetben a magánnyugdíj-biztosítások elvesztették jelentőségüket és a pénztárak meggyengülése miatti későbbi várhatóan bizonytalan kifizetések miatt nem nyújtanak, nyújthatnak reális alternatívát a biztosítottak számára. A magánnyugdíjpénztárak többsége megszűnt. A nyugdíjrendszer átalakításával kapcsolatban felmerülő alkotmányos tulajdonvédelmi kérdések A nyugdíjrendszer 2010-es átalakítását több szempontból rendhagyónak tekinthetjük a rendszerváltás utáni alig több mint 20 éves magyar alkotmány- és jogtörténetben. Az egyik legfontosabb ilyen szempont, hogy a folyamatban az AB semmilyen formában nem nyilvánult meg, jóllehet a társadalombiztosítási jogviszonnyal, annak alkotmányosságával kapcsolatban tekintélyes esetjoggal rendelkezik, korábban a nyugdíjrendszer kialakításában is igen aktív szerepet játszott. Jóval kisebb jelentőségű módosításoknál is megszólalt, döntéseivel befolyásolta, korrigálta a jogalkotást. Azonban a 2010-es átalakítás során az AB néma maradt, csupán néhány sajtóközleményt jelentetett meg, amelyekben arról tájékoztatta a közvéleményt, hogy nem hozott döntést az ügyben. 51 Az AB finanszírozott nyugdíjjárulék nem illeti meg. Természetesen a 10 %-os munkavállalói nyugdíjjárulékot továbbra is befizetheti minden hónapban a magánnyugdíjpénztárba, megtartva ezzel az összes eddigi ottani befizetését, jogosultságát. (A Kormány honlapján közzétett tájékoztató: Egyszerűen, érthetően a nyugdíjrendszer változásairól ) letöltés: február Természetesen nem lehet megjósolni, hogy ki járt jól vagy rosszul a törvénnyel, hiszen csak a felhalmozási időszak legvégén derült volna ki a biztosítottak nyugdíj-megtakarításainak valós hozama. 51 Lásd: (letöltve: február 24.) Budapest, augusztus 30., kedd (MTI).
 13 104 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám hallgatásának okaival külön nem foglalkozom, 52 ehelyett inkább a nyugdíjrendszer átalakításának lehetséges alkotmányos tulajdonvédelmi problémáit kísérlem meg áttekinteni. Előrebocsátom, hogy a folyamatot nem tekinthetjük befejezettnek, az általam korábban ismertetett törvényeken kívül is születtek már a témában jogszabályok, sőt további korrekciókra is számíthatunk. Ezúttal csak az átmenet szabályait vizsgálom meg, hiszen a feltételezett, meg nem oldott alkotmányos tulajdonvédelmi problémák 53 éppen ezekben a jogszabályokban merültek fel. Miután a biztosítottak nagy része teljes mértékben visszatért a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe, már némileg enyhült a vissza nem lépőkkel szembeni szigor, de ez a tény önmagában nem orvosolja az átmenethez tartozó, alkotmányos tulajdonvédelmi szempontból problematikusnak tűnő szabályok hibáit. A vizsgálódás előtt szeretném újfent kihangsúlyozni, hogy munkámban csak a fent felvázolt speciális és igen szűk aspektusból tekintem át a folyamatot. Nem foglalkozom olyan egyébként nagyon is fontos kérdésekkel, hogy gazdaságilag védhető, igazolható, vagy egyenesen üdvözlendő a nyugdíjrendszer 2010-ben történt átalakítása. Így nyilvánvalóan az is elképzelhető, hogy a folyamat közgazdaságtani áttekintése teljesen eltérő eredményre vezetne, mint az alkotmányjogi értékelés. Alkotmányos berendezkedésünk viszont arra épül, hogy a jogszabályok nem sérthetik az alapjogokat, nem pedig arra, hogy a döntések meghozatala során mindig a közgazdasági értelemben vett lehető legnagyobb hasznosságra, hatékonyságra, eredményességre kell törekedni. Munkámban az AB korábbi, tulajdonvédelemmel kapcsolatos esetjoga alapján kísérlem meg értelmezni és értékelni a fontosabb történéseket. Természetesen ez a problémáknak csak az egyik lehetséges megközelítési módja. Dolgozatom még ezt a témát sem kívánja teljes egészében feldolgozni, hiszen csak a magánnyugdíjpénztárak tagjait érintő, alkotmányos tulajdonvédelmi kérdéseket tekintem át, és nem foglalkozom a magán-nyugdíjpénztárakat ért esetleges tulajdoni sérelmekkel, amelyek alkotmányjogi értelemben vett tulajdoni jogosultságai elvileg szintén az Alkotmány, illetve az Alaptörvény védelme állnak. 54 A magán-nyugdíjpénztári megtakarítások tulajdoni jellege A vizsgálódás legelején arra a kérdésre kell egyértelmű, határozott választ adnunk az AB korábbi esetjoga alapján, hogy kiterjed-e az alkotmányos tulajdonvédelem a magán-nyugdíjpénztári megtakarításokra (és az egyéb társadalombiztosítási 52 Az AB elnöke, Paczolay Péter december 29-én a hvg.hu-nak adott interjújában fejtette ki álláspontját a nyugdíjrendszer átalakításával kapcsolatos AB döntés elmaradásáról/elhalasztásáról, annak okairól. Lásd: (letöltve: február 24.) 53 Jelen dolgozatomban kizárólag az alkotmányos tulajdonvédelmi kérdésekkel foglalkozom, így amennyire lehetséges igyekszem elkerülni a szociális biztonsághoz és ellátáshoz való joggal kapcsolatos problémák részletes tárgyalását. 54 A nyugdíjrendszer 2010-es átalakítását úgy is tekinthetjük, mint a pénztártag és a magánnyugdíjpénztár közötti, döntően magánjogi jellegű jogviszonyba való meglehetősen intenzív állami beavatkozást.
 14 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 105 járulékokra) vagy sem. Az AB esetjoga az alkotmányos tulajdonvédelem egészéhez hasonlóan ebben a kérdésben is jelentős változáson ment keresztül. Az AB az 1990-es évek elején még nem részesítette tulajdoni védelemben a társadalombiztosítási jogosultságokat. A 772/B/1990/5. számú AB határozatban arra hivatkozott, hogy a társadalombiztosítás csak részben működik a vásárolt jog elve alapján, hiszen azt szociális szempontok is működtetik, azaz ún. vegyes rendszerű biztosításnak tekinthető ban a nyugdíjak mértékével kapcsolatban született 26/1993. (IV. 28.) AB határozatban még úgy nyilatkozott, hogy nincs összefüggés a szociális biztonsághoz, illetőleg az ellátáshoz való jog és a tulajdonhoz való jog között, a nyugdíjjog nem tulajdoni, hanem szociális jogi igény; még vásárolt jogi részében is biztosításon és nem dologi jogi jogosultságon alapuló követelés. 55 Azonban fel kell hívnunk a figyelmet arra, hogy 1993-ban még nem történt meg a nyugdíjreform, tehát a fenti AB határozat a rendszerváltás utáni néhány évben működött, a rendszerváltás előtti idők terhes örökségeként visszamaradt, korszerűtlen és igazságtalan 56 felosztó-kirovó nyugdíjrendszerre vonatkozott. Ekkor még nem léteztek magán-nyugdíjpénztárak sem, tehát az AB fent ismertetett álláspontja nem csak az alkotmányos tulajdonvédelmi gyakorlat viszonylagos kezdetlegességével magyarázható. Azonban már 1993 végén elmozdulást láthatunk az alkotmányos tulajdonvédelem egyik alapjaként számon tartott 64/1993. (XII. 22.) AB határozatában. Ebben az AB kiterjesztette a tulajdonhoz való jog határait és kifejtette, hogy az Alkotmány a tulajdonjogot mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti alapjogi védelemben Amikor az egyéni autonómia védelméről van szó, az alapjogi védelem kiterjed a tulajdon egykori szerepét átvevő vagyoni jogokra, illetve közjogi alapú jogosítványokra is (például társadalombiztosítási igényekre). 57 Azonban azt is kifejtette, hogy a tulajdon szociális kötöttségei a tulajdonosi autonómia messzemenő korlátozását alkotmányosan lehetővé teszik. Az alkotmányos védelem módját meghatározza a tulajdonnak az a sajátossága, hogy alkotmányosan védett szerepét tekintve általában helyettesíthető. 58 Az AB szerint az alkotmányos védelem tárgya első sorban a tulajdon állaga. Itt azért is fontos megemlítenünk a 64/1993. AB határozatot, mert arra kifejezetten hivatkozott az AB egyik friss, a Balaton Kiemelt Üdülőkörzet Területrendezési Tervének alkotmányosságával kapcsolatban hozott 94/2011. AB határozatában is. Az AB az alkotmányos tulajdonvédelem szempontjait 1995-től alkalmazta a társadalombiztosítási rendszert érintő változások megítélésénél. A 43/1995. (VI. 30.) AB határozatában megállapította, hogy a jogbiztonság mint a jogállamiság leglényegesebb fogalmi eleme és a szerzett jogok védelmének elvi alapja különös jelentőséggel bír a szociális rendszerek stabilitása szempontjából. A szolgáltatásokat és a hozzájuk fűződő várományokat nem lehet sem alkotmányosan megfelelő indok nélkül, sem pedig egyik napról a másikra 55 26/1993. (IV. 28.) AB határozat indokolás II./7. pont, ABH 1993, Az AB értékelése. Lásd: 26/1993. (IV. 28.) AB határozat Indokolás II./3., ABH 1993, /1993. (XII. 22) AB határozat, Indokolás IV. rész, ABH 1993, /1993. (XII. 22) AB határozat, Indokolás IV. rész, ABH 1993, 380.
 15 106 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám megváltoztatni. Az AB kifejtette, hogy különös indok szükséges az átmenet nélküli változáshoz, hiszen egy kötelező biztosítási rendszernél a vagyonelvonás egy módjának tekinthető kötelező járulékfizetésért a biztosított a rendszer fokozottabb stabilitását várhatja el. Mindazon társadalombiztosítási szolgáltatások esetében, ahol a biztosítási elem szerepet játszik, a szolgáltatások csökkentésének vagy megszüntetésének alkotmányossága a tulajdonvédelem ismérvei szerint bírálandó el. 59 Ezzel az AB arra utalt, hogy a tulajdon a társadalombiztosítás területén sem veszíti el kapcsolatát a saját vagyonnal vagy az értékteremtő munkával, ezért a járulék fejében járó szolgáltatás megvonását az alapjogi sérelem ismérvei alapján kell megítélni. 60 Az 56/1995. (IX. 30.) AB határozatban arra a következtetésre jutott az AB, hogy a biztosítási elem meglétét, és így az Alkotmány tulajdont védő rendelkezéseinek alkalmazhatóságát abban az esetben lehet megállapítani, ha a jogosultság feltétele a társadalombiztosítási jogviszony fennállta. Az AB szerint az sem bír jelentőséggel, hogy a befizetett járulék és a szolgáltatás arányban áll-e egymással, sőt az sem, hogy a befizetett összeg és a szolgáltatás között bármilyen kapcsolat legyen. Az AB tehát valamennyi társadalombiztosítási szolgáltatást tulajdoni védelemben részesítette. Az AB az 1990-es évek közepétől az alkotmányos tulajdonvédelem szempontjait a társadalombiztosítási nyugdíjakra is irányadónak tekintette. Az 1998-as nyugdíjreform az AB ezen gyakorlatát tovább erősítette. A felosztó-kirovó rendszerről a vegyes rendszerre való áttéréssel az AB szerint nagymértékben erősödött az új nyugdíjrendszer biztosítási karaktere, 61 ezzel párhuzamosan pedig háttérbe szorultak a szociális célú újraelosztási szempontok. Az AB a társadalombiztosításra ezután egyre inkább úgy tekintett, mint egy sajátos biztosításra, amelynek lényege, hogy meghatározott díj (járulék) ellenében a biztosítót helytállási kötelezettség terheli. 62 Tehát Czúcz Ottó alkotmánybíró szavaival az állampolgárok saját hosszú éven át teljesített befizetéseikkel önmaguknak szereznek jogosultságot későbbi nyugellátásaikra. 63 Az 1999 után született határozatok 64 a társadalombiztosítási és főként a magán-nyugdíjpénztári tagsági jogviszony magánjogi jellegét hangsúlyozták. 65 A magán-nyugdíjpénztárak által kezelt megtakarítások tulajdoni jellegét néhányan vitatták. 66 A nyugdíjrendszer 1998-as reformját ugyanis úgy is lehet 59 43/1995. (VI. 30.) AB határozat Indokolás II. rész., ABH 1995, Sonnevend Pál: A társadalombiztosítási jogosultságok tulajdoni védelme a Német Szövetségi Alkotmánybíróság gyakorlatában, Magyar Jog, 44. évf. (1997) 4. szám, 221. o /1999. (XII. 21.) AB határozat Indokolás II./2. pont., ABH 1999, /1999. (XII. 21.) AB határozat Czúcz Ottó alkotmánybíró különvéleménye, ABH 1999, /1999. (XII. 21.) AB határozat Czúcz Ottó alkotmánybíró különvéleménye, ABH 1999, Bár a társadalombiztosítási nyugdíjnak változatlanul jellemzője az, hogy vegyes rendszerű nyugdíj, amelyben egyaránt megtalálhatók a biztosítási és szolidaritási elemek, az is kétségkívül megállapítható, hogy az új szabályozásban a társadalombiztosítási nyugdíjon belül is egyre dominánsabbá válik a nyugdíj biztosítási jellege a szociális elemekkel szemben. 39/1999. AB határozat (XII. 21.) 65 Lásd erről részletesen: Rácz Zoltán: A társadalombiztosítási rendszer alkotmányos keretei az alkotmánybírósági határozatok tükrében, Állam- és Jogtudomány, XLIX. évfolyam 2008, o. 66 Kun János például a tulajdon polgári jogi és alkotmányjogi fogalmának összemosásából arra a következtetésre jutott, hogy a tulajdon fogalmához hozzátartozik a szabad rendelkezés, míg a
 16 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 107 értelmezni, hogy az állam nem tett mást, mint a neki járó nyugdíjjárulék egy részét átengedte a magán-nyugdíjpénztáraknak. A 2010-es átalakítással az állam csak a korábban átengedett járulékot vette vissza. Azonban a magyar AB korábbi, fent röviden ismertetett esetjoga nem támasztja alá e véleményeket. Különösen, ha azt is figyelembe vesszük, hogy az AB korábban még a társadalombiztosítási várományokat is tulajdoni védelemben részesítette. 67 A magán-nyugdíjpénztárak által kezelt megtakarításokat a pénztárak egyénileg nyilvántartott számlán kezelték, ráadásul azok örökölhetők voltak, azaz azt a pénztártag felhalmozási időszakban bekövetkezett halála esetén a pénztár a kedvezményezett részére egy összegben kifizette. Az egyéni számlán kezelt összeg valamilyen munkából szerzett jövedelemből származott. A magánnyugdíjrendszer tőkefedezeti rendszerben működött (működik), tehát a pénztártagoknak nyújtott szolgáltatások fedezetét a pénztártag befizetései és azok hozamai biztosították (biztosítják). A pénztártagot az önkormányzatiság elve alapján be lehetett választani a pénztár szerveibe, így elvileg hatást gyakorolhatott a megtakarítások befektetésére még akkor is, ha ennek valószínűsége a gyakorlatban csekély volt. 68 Másként szemlélve viszont azt mondhatjuk, hogy a pénztártagok nélkül nem lehetett meghozni a legfontosabb döntéseket. A megtakarítások alkotmányjogi értelemben vett tulajdon-jellegét erősíti az a tény is, hogy az állami nyugdíjrendszerbe visszalépők felvehették az egyéni számlán felhalmozott hozamgarantált tőke feletti összeg és a befizetett tagdíj-kiegészítést, ami egy adó jellegű befizetésnél elképzelhetetlen volna. A magán-nyugdíjpénztári befizetések ugyanis a tagok munkából származó keresményéből származtak. Ha a munkaviszonyból és az egyéb foglalkoztatásra irányuló jogviszonyokból származó jövedelem alkotmányos tulajdonvédelem alatt áll, akkor az alkotmányos tulajdonvédelemnek az abból teljesített magán-nyugdíjpénztári tagdíjakra is vonatkoznia kell. E körülmények alapján a magán-nyugdíjpénztárak által kezelt megtakarítások az AB korábbi gyakorlata szerint alkotmányjogi értelemben vett tulajdonnak minősülnek/minősültek, amelyek az Alkotmány, majd az Alaptörvény tulajdont védő rendelkezéseinek védelme alatt álltak. A magán-nyugdíjpénztári megtakarítások tulajdon-jellegét az AB legutóbb a 2010 júniusában hozott, 103/2010. (VI. 10.) AB határozatának indokolásában erősítette meg. Ebben Sólyom László köztársasági elnök indítványára a magánnyugdíjról és intézményeiről szóló, az Országgyűlés által december 14-én elfogadott törvény 30. (1) bekezdését épp a tulajdonhoz való jog magán-nyugdíjpénztári követelésekkel a tag nem rendelkezhet szabadon, csak életjáradékra válthatja, s azt is csak szigorú szabályok szerint. (Kun: i.m o.) 67 Barta: Visszatérés az egypilléres kötelező nyugdíjrendszerhez (a december 13-án elfogadott törvénycsomag értékelése) 13. o. 68 Lásd Sólyom László köztársasági elnök december 31-én az Alkotmánybíróságnak írt II-1/ /2009. iktatószámú levele, amelyben az AB-től az Országgyűlés által december 14-én elfogadott, magánnyugdíjról és intézményeiről szóló törvényt (T/ számú törvényjavaslat) előzetes normakontrollját kérte. ci merrel.pdf (letöltve: március 16.)
 17 108 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám sérelmére hivatkozva semmisítette meg. 69 A vitatott rendelkezés az egyösszegű szolgáltatás igénybe vételének lehetőségét arra az esetre korlátozta, ha az egy életre szóló járadék mértéke nem éri el az öregségi nyugdíj legkisebb összegének 5 %-át. Jóllehet az Mpt. 28. (1) bekezdés b) pontja szerint ezt az a pénztártag kérhette, akinek a különböző pénztárakban eltöltött és összeszámított tagsági jogviszonya nem haladta meg a 180 hónapot. Az AB határozathoz Holló András, Lenkovics Barnabás és Kiss László alkotmánybíró is különvéleményt fűzött, azonban ezek a különvélemények sem vitatták azt, hogy a magán-nyugdíjpénztári megtakarítások tulajdoni védelem alatt állnak. A fentiek alapján nem merülhet fel kétség abban a tekintetben, hogy a magánnyugdíjpénztári megtakarításokra az AB korábbi, következetesnek mondható gyakorlata alapján kiterjedt az alkotmányos tulajdonvédelem. Egyébként a magyar AB-nak a társadalombiztosítási, illetve konkrétan a nyugdíjbiztosítási jogosultságok tulajdoni védelmének megítélésével kapcsolatos gyakorlata nagyjából párhuzamba állítható a Német Szövetségi Alkotmánybíróság esetjogával. A Szövetségi Alkotmánybíróság ítélkezésének kezdetén szintén elutasította azt, hogy a Szövetségi Alaptörvény (Grundgesetz, a továbbiakban: GG) tulajdonhoz való jogot védő 14. cikke közjogi igényeket részesítsen tulajdoni védelemben. 70 Később a közjogi igények alkotmányos tulajdonvédelmi szempontból történő elbírálása jóval cizelláltabbá vált. Wiltraut Rupp-v. Brünneck alkotmánybírónő ugyanis 1971-ben különvéleményt fűzött egy AB határozathoz. Ezen a tulajdon funkcionális felfogásán alapuló különvélemény szerint a tulajdonvédelem feladata, hogy megfelelő gazdasági feltételeket biztosítson az állampolgároknak életviszonyaik önálló, felelős alakításához, ezért a tulajdonvédelemnek ki kell terjednie azon közjogi jogosultságokra is, amelyekre a polgárok egyre növekvő mértékben rászorulnak. 71 E különvélemény nyomán ben nyilvánította lehetségesnek a Szövetségi Alkotmánybíróság a társadalombiztosítási igények tulajdoni védelmét, és 1980-ban hozott először ilyen tartalommal döntést. 72 A Német Szövetségi Alkotmánybíróság gyakorlata szerint nem minden társadalombiztosítási jogosultság részesül tulajdoni védelemben (pl.: segélyek), ám a nyugdíjak és a várományok igen. Annak eldöntéséhez, hogy az adott társadalombiztosítási jogosultság tulajdoni jellegűnek tekinthető-e, három feltétel fennállását vizsgálja a német alkotmánybíróság. Egyrészt az adott jogosultságnak a jogosulthoz hozzárendelt vagyoni értékű jognak kell lennie, ami a jogosult személyes használatára van rendelve. Másrészt a jogosultságnak összefüggésben kell állnia a jogosult nem lényegtelen saját szolgáltatásával. Végül pedig a jogosultságnak a jogosult anyagi egzisztenciájának biztosítására kell irányulnia. 73 Egyetértek Sonnevend Pál azon megállapításával, hogy valamely ország alkotmánybíráskodásának eredményeit nem lehet számon kérni egy másik 69 Sólyom László indítványát az általam már hivatkozott II-1/ /2009. iktatószámú levél tartalmazza. 70 Sonnevend: i.m o. 71 Lepsius, Oliver: Besitz und Sachherrschaft im öffentlichen Recht, Mohr Siebeck, Tübingen, 2002, 50. o. 72 Sonnevend: i.m o. 73 Sonnevend: i.m o.
 18 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 109 állam alkotmánybíróságán. Azonban a magyar AB több kérdésben követte vagy legalábbis figyelembe vette a német alkotmánybíráskodás megoldásait. A nyugdíjrendszer 2010-es átalakítása során viszont a jogalkotó nem mérlegelte a probléma igen jelentős, a tulajdonhoz való jogot érintő konzekvenciáit, az AB pedig nem volt képes a jogalkotást alkotmányos mederbe terelni. A tulajdonba való beavatkozás jellege A következő lépésben azt kell tisztáznunk, hogy az állam beavatkozott-e a magánnyugdíjpénztári megtakarításokkal kapcsolatos tulajdoni viszonyokba, és ha igen, a beavatkozást alkotmányos szempontból megengedhetőnek kell tekintenünk vagy sem. A 2010-es, nyugdíjrendszerrel összefüggésben hozott törvények hatására nagyságrendileg 3 millió pénztártag lépett vissza az állami nyugdíjrendszerbe. A nyugdíjrendszert átalakító törvények címük szerint a pénztártagok számára megadták a visszalépés lehetőségét, tehát szabad választást biztosítottak a pénztártagok számára. Ha a szabályozás valóban csupán szabad választási lehetőséget teremtett volna a pénztártagok számára, az önmagában nem feltétlenül jelentett volna a tulajdoni viszonyokba történő, alkotmányos tulajdonvédelmi szempontból releváns állami beavatkozást. Ezért azt kell megvizsgálnunk, hogy az intézkedések valóban csak döntési alternatívát nyújtottak a pénztártagok számára, vagy olyan szabályozási környezetet alakítottak ki, amelyben az új választási lehetőség puszta formalitás, hiszen kényszerítő eszközöknek minősíthető ösztönzőket tartalmaznak. Arra is ki kell térnünk a vizsgálat során, hogy az ösztönzők az állami nyugdíjrendszer szolgáltatásait tették számottevően vonzóbbá a magán-nyugdíjpénztárakéhoz képest, vagy a magánnyugdíjpénztárak tagjainak addigi tulajdonosi pozícióját tették terhesebbé oly mértékben, amihez képest a korábban kevésbé vonzó vagy változatlan feltételeket kínáló állami nyugdíjrendszer is jobb (kevésbé rossz) választásnak tűnt. Az első csoportban olyan intézkedéseket találunk, amelyek a társadalombiztosítási nyugdíjrendszert vonzóbbá tették. Ide sorolhatjuk a befizetések nyilvántartását és kvázi örökölhetőségét lehetővé tevő, egyéni számlák kialakítására vonatkozó politikai nyilatkozatot, a korábbi pénztártagok által elszenvedett esetleges negatív hozamok kvázi kompenzálását vagy a magánpénztárakban vezetett egyéni számlán felhalmozott hozamgarantált tőke feletti összeg és a befizetett tagdíj-kiegészítések visszatérítését. Az ebbe a csoportba tartozó intézkedések a vizsgált körben önmagukban nem vetettek volna fel tulajdonvédelmi aggályokat. Annál több kérdés merül fel a második csoportba tartozó intézkedések sorával kapcsolatban. A pénztártagokra ható ösztönzők egy része már kívül esett az alkotmányosan elfogadható kereteken. Az ebbe a csoportba sorolt, aggályos intézkedések egy részét adminisztratív jellegűnek tekinthetjük. A megfordított adminisztráció eleve hátrányosabb helyzetbe hozta azokat, akik fenn akarták tartani a tagsági jogviszonyukat, hiszen nekik azért kellett külön eljárniuk, hogy a már meglévő jogi státuszuk, tagsági jogviszonyuk továbbra is megmaradjon. A
 19 110 MISKOLCI JOGI SZEMLE 8. évfolyam (2013) 2. szám nyugdíjrendszerbe azt az automatizmust táplálták be, ami a magánnyugdíjpénztárral fennállott, magánjogi tagsági jogviszony megszűnéséhez vezetett. Ez a szabályozás önmagában is aggályokat vet fel, hiszen az állam szerepéből kilépve nem védte a tagoknak a pénztárakkal fennálló magánjogi jogviszonyát, inkább annak megszüntetésére törekedett. Aki a nehézségek ellenére mégis ragaszkodott magán-nyugdíjpénztári tagságához és vele együtt megtakarításaihoz egyúttal azt is vállalta, hogy kiszerződik a társadalombiztosítási rendszerből, azaz további szolgálati időt nem gyűjt és adott esetben állami nyugdíjra egyáltalán nem is számíthat. Csak azok a magánnyugdíjpénztári tagok lettek volna jogosultak állami nyugdíjra (vagy rokkant nyugdíjra), akik december 1-jéig megszerezték a szükséges szolgálati időt. Akik eddig az időpontig a nyugdíjhoz szükséges szolgálati időnek csak egy részét szerezték meg, nem szerezhettek volna további szolgálati időt, ezért állami nyugdíjra egyáltalán nem váltak volna jogosulttá, tehát a nyugdíjjárulékkal fedezett, addig megszerzett részjogosítványaik elvesztek volna. 74 Ezeket a pénztártagokat az AB gyakorlata szerint alkotmányellenesnek tűnő módon fosztották volna meg az alkotmányjogi védelem alatt álló várományuktól. 75 Tehát valamennyi magán-nyugdíjpénztárban maradót, aki december 1-jéig nem szerezte meg a társadalombiztosítási nyugdíjhoz szükséges szolgálati időt, egyértelmű alapjogsérelem ért volna. A Magyarország gazdasági stabilitásáról szóló évi CXCIV. törvény 49. (9) bekezdése december 31-től ezt az igen nehezen védhető, súlyosan alapjog-sértő rendelkezést hatályon kívül helyezte. Erre a korrekcióra az átmenet a társadalombiztosítás és a magánnyugdíjpénztárak közötti választás időszakában nem lehetett alappal számítani. A fent részletezett, rendhagyó rendelkezések meghozatala ellenére a munkáltatónak továbbra is fizetnie kellett volna a 24 %-os munkáltatói hozzájárulást, amelyet 2010 előtt munkáltatói nyugdíjjárulékként tartottak számon. 76 Pályakezdőknél ez azt jelentette volna, hogy a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerből semmilyen ellátásra nem tarthattak volna igényt úgy, hogy a rokkantság kockázatát egyáltalán nem, a hozzátartozói kockázatokat az öröklés intézményével részben kezeli a magánpénztári rendszer. 77 A rendelkezések értékeléséhez azt is figyelembe kell vennünk, hogy a magánnyugdíjpénztárakat eredetileg nem a társadalombiztosítási pillér kiváltására, csupán kiegészítésére hozták létre. Ilyen körülmények között óriási elszántság, vakmerőséggel határos bátorság kellett ahhoz, hogy valaki továbbra is pénztártag maradjon. A pénztártagoknak arra is számítaniuk kellett, hogy a pénztárak tagságának drasztikus apadása, a pénztári bevételek jelentős visszaesése miatt a még megmaradó, gyakran csekély mértékű ellátásuk is komoly veszélyben foroghat különös tekintettel arra, hogy megszüntették a pénztártag követelésére 74 Barta: Visszatérés az egypilléres kötelező nyugdíjrendszerhez (a december 13-án elfogadott törvénycsomag értékelése) 14. o. 75 Lásd 51/2007. (IX. 15.) AB határozat, ABH 2007, A járadék és a hozzájárulás közötti különbségtétel jelentőségéről korábban már szóltam. 77 Barta: Visszatérés az egypilléres kötelező nyugdíjrendszerhez (a december 13-án elfogadott törvénycsomag értékelése) 13. o.
 20 Andorkó Imre: A magyar nyugdíjrendszer történetének áttekintése 111 vonatkozóan az állami költségvetési garanciát hiszen a pénztárak elérhetik működőképességük határát. Szélsőséges esetben a pénztárakban maradók vagy a pénztárakhoz csatlakozók azt kockáztatták, hogy teljesen ellátás nélkül maradnak. 78 A fenti intézkedések tehát a pénztártagok fennálló tulajdonosi pozícióját nehezítették meg, tették jelentősen terhesebbé. Ezek alapján a nyugdíjrendszert átalakító intézkedések szabad, önkéntes választási és döntési lehetőséget biztosító jellege megkérdőjelezhető. A racionálisan gondolkodó pénztártagok valójában nem álltak választási lehetőség előtt. Vagy engedtek a rendszer automatizmusának és visszaléptek a társadalombiztosítási nyugdíjrendszerbe, vagy későbbi, komoly kockázatokra, hátrányokra kellett (lehetett volna) számítaniuk. Ezért a nyugdíjrendszerben ben hozott változtatások a magánjogi jogviszonyokba való egyértelmű, igen határozott, sőt az alkotmányosság kereteit túllépő állami beavatkozásnak tekinthetők. Az állami nyugdíjrendszerbe visszalépett, korábbi pénztártagok jogi státuszának változása A következő lépésben azt kell megvizsgálnunk, hogy a visszalépett vagy visszaléptetett biztosítottak jogi pozíciójában történt-e változás, és ha igen, milyen jellegű. A magán-nyugdíjpénztári tagsági jogviszony egy mellérendeltségen alapuló, bizonyos kényszerelemeket is tartalmazó, de egyértelműen magánjogi jellegű jogviszony, jóllehet több kötöttséget tartalmazott. Ilyen kötöttségnek magánjogi szempontból a szerződési szabadság korlátjának tekinthetjük például, hogy általában 79 a munkaviszonyban (a tb.-i jogszabályok által meghatározott, munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonyban) állott személyeknek kötelező volt tagsági jogviszonyt létesíteniük valamelyik pénztárral és a megtakarításokat csak meghatározott idő elteltével és feltétel bekövetkezése esetén lehetett felhasználni. Ebből a magánjogi jellegű jogviszonyból a biztosítottakat társadalombiztosítási jogviszonyba léptették át, ami ugyan Czúcz Ottó alkotmánybíró szerint alapvetően magánjogi szerkezetű struktúra, ám magánjogi jellege a magánpénztári tagsági jogviszonyhoz viszonyítva jóval szerényebb és abban bizonyos szociális elemek is szerepet kapnak. A társadalombiztosítási nyugdíjrendszer által kifizetett ellátások alapja a tulajdonhoz való jog mellett, sőt inkább helyett a szociális biztonsághoz és ellátáshoz való jog. Sarkosan, ezért kissé pontatlanul fogalmazva, a nyugdíjrendszert átalakító 2010-es törvények a magán-nyugdíjpénztári megtakarítások tulajdonosait korábbi megtakarításuk vonatkozásában kvázi segélyezettekké változtatták. Tehát a korábbi tagokat tulajdonosi pozíciójukból egy elvileg gyengébb szintű alapjogi védelem alatt álló pozícióba helyezték át. Ezt 78 E lehetőség szociális biztonsághoz és ellátáshoz való joggal kapcsolatos összefüggéseit most nem tárgyalom. 79 Mint korábban jeleztem, voltak olyan időszakok, amikor a magán-nyugdíjpénztári tagságot választani lehetett, tehát nem volt kötelező belépni.
 A KIEGÉSZÍTŐ NYUGDÍJPILLÉR EZEN BELÜL A MAGÁNNYUGDÍJPÉNZTÁRI RENDSZER AKTUÁLIS HELYZETE ÉS ÉRTÉKELÉSE
 A KIEGÉSZÍTŐ NYUGDÍJPILLÉR EZEN BELÜL A MAGÁNNYUGDÍJPÉNZTÁRI RENDSZER AKTUÁLIS HELYZETE ÉS ÉRTÉKELÉSE Dr. Barta Judit tanszékvezető egyetemi docens Miskolci Egyetem Állam-és Jogtudományi Kar Kereskedelmi
 A magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról szóló 1997. évi LXXXII. törvény
 JOGSZABÁLYOK: A magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról szóló 1997. évi LXXXII. törvény A nyugdíjpénztár-választás szabadságáról szóló 2010. évi C. törvény A Nyugdíjreform és Adósságcsökkentő Alapról,
 A magyar nyugdíj-modell jelene és jövője
 A magyar nyugdíj-modell jelene és jövője A magánnyugdíjpénztárak államosításának elvi és elméleti kérdései 2010. október 19. dr. Lukács Marianna A nyugdíjrendszerek típusai A járadékok / kifizetések finanszírozásának
 SZERZŐDÉS támogatás továbbadásáról
 1. számú melléklet SZERZŐDÉS támogatás továbbadásáról Amely létrejött egyrészről Dunavarsány Város Önkormányzata (székhely: 2336 Dunavarsány, Kossuth Lajos utca 18., adószám: 15730875-2-13, KSH számjel:
 2011. évi 13. szám 2011. december KOMÁROM-ESZTERGOM MEGYEI KÖZLÖNY A KOMÁROM - ESZTERGOM MEGYEI ÖNKORMÁNYZAT HIVATALOS LAPJA TARTALOMJEGYZÉK Szám Tárgy Oldal A közgyűlés 2011. december 22-ei rendkívüli
 Közép-dunántúli Regionális Államigazgatási Hivatal 8000 Székesfehérvár, Szent István tér 9. Tel: 22/316-321 Fax: 22/310-391 e-mail: hivatal@fejer.kdrkh.hu web: www.fejerkozig.helyinfo.hu Ügyszám: 02/85-3/2009.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 7.2.2019
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 L 36/31
 DECISIÓN DEL COMITÉ MIXTO DEL EEE
 N.o 85/2017
 de 5 de mayo de 2017
 por la que se modifica el anexo II (Reglamentaciones técnicas, normas, ensayos y certificación) del Acuerdo EEE [2019/197]
 EL COMITÉ MIXTO DEL EEE,
 Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, en lo sucesivo, «Acuerdo EEE», y en particular su artículo 98,
 Considerando lo siguiente:
 (1)
 Debe incorporarse al Acuerdo EEE la Directiva (UE) 2015/2203 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 25 de noviembre de 2015, relativa a la aproximación de las legislaciones de los Estados miembros sobre caseínas y caseinatos destinados al consumo humano y por la que se deroga la Directiva 83/417/CEE del Consejo (1).
 (2)
 La Directiva (UE) 2015/2203 deroga la Directiva 83/417/CEE del Consejo (2), incorporada al Acuerdo EEE, y, en consecuencia, debe suprimirse del mismo.
 (3)
 La presente Decisión se refiere a legislación relativa a productos alimenticios. La legislación relativa a productos alimenticios no se aplicará a Liechtenstein mientras la aplicación del Acuerdo entre la Comunidad Europea y la Confederación Suiza relativo al comercio de productos agrícolas incluya a dicho país, tal y como recoge la introducción del capítulo XII del anexo II del Acuerdo EEE. La presente Decisión no es, por tanto, aplicable a Liechtenstein.
 (4)
 Procede, por tanto, modificar en consecuencia el anexo II del Acuerdo EEE.
 HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
 Artículo 1
 El capítulo XII del anexo II del Acuerdo EEE queda modificado como sigue:
 1)
 Después del punto 121 [Reglamento de Ejecución (UE) 2016/662 de la Comisión], se inserta el punto siguiente:
 «122.
 32015 L 2203: Directiva (UE) 2015/2203 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 25 de noviembre de 2015, relativa a la aproximación de las legislaciones de los Estados miembros sobre caseínas y caseinatos destinados al consumo humano y por la que se deroga la Directiva 83/417/CEE del Consejo (DO L 314 de 1.12.2015, p. 1).».
 2)
 Se suprime el texto del punto 32 (Directiva 83/417/CEE del Consejo).
 Artículo 2
 El texto de la Directiva (UE) 2015/2203 en lenguas islandesa y noruega, que se publicará en el Suplemento EEE del Diario Oficial de la Unión Europea, es auténtico.
 Artículo 3
 La presente Decisión entrará en vigor el 6 de mayo de 2017, siempre que se hayan transmitido todas las notificaciones previstas en el artículo 103, apartado 1, del Acuerdo EEE (*1)
 Artículo 4
 La presente Decisión se publicará en la sección EEE y en el Suplemento EEE del Diario Oficial de la Unión Europea.
 Hecho en Bruselas, el 5 de mayo de 2017.
 Por el Comité Mixto del EEE
 El Presidente
 Claude MAERTEN
 (1) DO L 314 de 1.12.2015, p. 1.
 (2) DO L 237 de 26.8.1983, p. 25.
 (*1) No se han indicado preceptos constitucionales.


type: wikipedia

text:
Nottoway Plantation, también conocida como Nottoway Plantation House, se encuentra cerca del pueblo White Castle, Luisiana, Estados Unidos. Es una mansión tipo plantación al estilo neogriego e italiano construida por artesanos junto con esclavos para John Hampden Randolph en 1859, y es la casa de plantación anterior a la guerra más grande que existe en el sur con de superficie útil.
 Mansión y terrenos
 Arquitectura
 John Randolph encargó al renombrado arquitecto Henry Howard de Nueva Orleans la tarea de diseñarla con la intención de que no se escatimaran gastos en la construcción. Howard la ubicó al este hacia el río Misisipi para disfrutar de sus vistas. Su estructura de madera de tres plantas, se apoya sobre una planta baja que sirve de base de ladrillo cubierta de estuco rústico construida sobre concreto. La fachada de entrada está asimétricamente equilibrada con un ala de dormitorios que se proyecta hacia el lado izquierdo y una gran bahía curva con galerías a la derecha. La estructura principal de cinco bahías, con un pórtico saliente central, enfatiza la altura en lugar del ancho con las principales áreas de estar en el segundo y tercer piso, ambas de de altura sobre el sótano de un piso, ranurado para que parezca piedra y con un nicho arqueado flanqueado por ventanas estrechas. Las galerías están adornadas con barandillas de hierro ornamentales personalizadas hechas en Nueva Orleans, rematadas con pasamanos de madera moldeada. Escaleras de granito de doble curva, instaladas por un albañil experto, Newton Richards, suben al segundo piso. Estos escalones se construyeron con el lado izquierdo destinado a damas y el lado derecho a caballeros. Los escalones para los hombres también se pueden identificar por el raspador de botas en la parte inferior. Las escaleras separadas eran para que los hombres no vieran los tobillos de las mujeres debajo de sus faldas mientras subían, lo que se consideraba una grave violación de la etiqueta social en ese momento. El espaciamiento cercano y la angularidad de las 22 columnas cuadradas de la galería y sus capiteles alargados también enfatizan las cualidades verticales de la casa. Sobre los capiteles, pequeñas ménsulas se ramifican para sostener un alto entablamento decorado con modillones, que sostiene una cornisa saliente que cubre casi el techo a cuatro aguas que está perforado por seis chimeneas. En la parte trasera de la casa hay un ala garçonnière de dos pisos donde residían los hijos de Randolph.
 Su construcción se completó en 1859 a un costo estimado de 80000 dólares estadounidense; para evitar que se repitiese, Randolph destruyó los planos del arquitecto una vez finalizados.
 Interiores
 Tiene más de un acre de espacio distribuido en tres plantas y un total de sesenta y cuatro habitaciones con 165 puertas y doscientas ventanas, la mayoría de las cuales también pueden funcionar como puertas. La casa disfrutó de las novedades del siglo , como un baño ubicado en cada piso con inodoros con descarga de agua y agua corriente fría y caliente, iluminación de gas en toda la casa y un complejo sistema de timbre de llamada al sirviente. Las habitaciones principales de la casa se encuentran en el segundo piso. El vestíbulo de entrada corre a lo largo de la casa y mide 12 pies de ancho y 40 pies de largo. Grandes candelabros de bronce y cristal de Baccarat cuelgan de los los techos altos y las puertas con perillas de porcelana alemana de Dresden pintadas a mano y tapas de ojo de cerradura a juego, que conducen a las habitaciones adyacentes miden alto. Sobre las puertas ya lo largo de los techos hay molduras de yeso friso, con modillones intercalados con pateras, que están hechas de barro, arcilla, crin de caballo y musgo español. A la derecha del vestíbulo de entrada se encuentra la habitación más inusual y, según los informes, la más favorita de John Randolph en la casa, el White Ballroom. Con columnas corintias, arcos hechos a mano y una extensión en forma de L en una bahía curva, Randolph hizo que la pintaran completamente de blanco, incluido el piso, para mostrar la belleza natural de sus siete hijas, seis de las cuales se casarían allí. Con dos chimeneas con mantos de mármol blanco rococó tallados a mano, también hay un original espejo colocado para que las mujeres pudieran ver si sus tobillos o aros se asomaban debajo de sus faldas. Sobre una de las chimeneas, hay una pintura de Mary Henshaw (sin relación con la familia), cuyos ojos se dice que siguen al espectador por la habitación. Flanqueando el vestíbulo de entrada a la izquierda se encuentra el estudio de un caballero, una escalera y el comedor formal. Tanto el estudio como el comedor cuentan con mantos de mármol negro italiano tallado a mano en sus chimeneas de carbón, y las habitaciones están llenas de muebles antiguos de época. El yeso del comedor exhibe camelias rosadas, la flor favorita de Emily Randolph, y es el único yeso de la casa que tiene color.
 La escalera principal de caoba hondureña está cubierta de terciopelo verde y asciende al Salón Ancestral en el tercer piso. Los Randolph utilizaron el salón como salón familiar, siendo una vía central para muchas de las habitaciones adyacentes, y daba acceso a la galería del tercer piso con vistas al río Misisipi. Cerca está el dormitorio principal, con uno de los tres baños originales, así como una pequeña habitación que se utilizó como guardería para Julia Marceline, la última y única hija de Randolph nacida en Nottoway. Durante la Guerra Civil, Emily Randolph utilizó un poste de cama al final de la cama para ocultar joyas valiosas. Aunque originalmente eran dormitorios, uno se convirtió en una sala de música que exhibe instrumentos musicales del siglo , y otra conocida como Wicker Room presenta muebles de mimbre que originalmente pertenecían a la familia Randolph.
 El primer piso se ha transformado en un restaurante y un pequeño museo sobre la familia Randolph y la historia de la plantación. Originalmente el espacio albergaba lavandería, lechería, bodega y dependencias de servicio, así como una bolera de diez bolos para la diversión de los niños.
 Jardines
 El paisaje de Nottoway fue diseñado por John Nelson, cuyo plan incluía ciento veinte árboles frutales y cítricos, doce árboles de magnolia, álamos y robles, setenta y cinco rosales, ciento cincuenta plantas de fresa y una variedad de jardines de flores y vegetales. Sin embargo, debido al abandono y la erosión de seis acres y medio de tierra por el río Misisipi, los jardines diseñados por Nelson ya no existen. La casa se encuentra a solo doscientos pies detrás del dique de un río y los terrenos incluyen un pequeño jardín de setos formal junto a la garçonnière donde una vez estuvo la cocina separada, y un patio con fuente frente al ala sur de dormitorios. Alrededor de la casa hay modernos edificios auxiliares que albergan oficinas e instalaciones para eventos. Los propietarios ampliaron la propiedad en 2008 mediante la construcción de una cochera, un salón de baile y nueve cabañas de estilo acadiano siguiendo el modelo de los alojamientos de esclavos originales de la propiedad, mientras que la plantación estaba cerrada al público por reparaciones, como resultado de los daños sufridos por el huracán Gustav. Al norte de la casa se encuentran los establos reconstruidos, ahora convertidos en salón de baile, y el cementerio de Randolph, donde los restos de la familia fueron enterrados nuevamente en 2003.
 Historia
 Siglo 19
 John Hampden Randolph nació en Virginia en 1813, miembro de la prominente familia Randolph. Emigró con su familia a Mississippi cuando su padre, Peter Randolph Jr., fue nombrado juez federal en Woodville, Misisippi, por el presidente James Monroe en 1820.
 John Randolph se casó con Emily Jane Liddell en 1837 y tuvo once hijos con ella. Randolph dedicó la mayor parte de su tiempo a su plantación de algodón, pero creyendo que la producción de azúcar sería más lucrativa, decidió trasladar a su familia al sur de Luisiana en 1842, donde compró plantación de algodón que denominó Hogar del Bosque. Convirtiendo la plantación en producción de caña de azúcar dos años más tarde y construyendo el primer ingenio azucarero a vapor de Iberville Parish, pudo triplicar sus ganancias sobre su producción de algodón. En diez años había aumentado sus propiedades a y poseía 176 esclavos, lo que convertía a Randolph en uno de los propietarios de esclavos más grandes del Sur. En 1855 compró de tierras altas, y de terreno pantanoso y frente al río Misisipi donde buscó construir una casa más prestigiosa a la que llamó Nottoway, en honor al condado de Nottoway en la parte de Virginia donde nació.
 Seleccionó a Henry Howard, un arquitecto muy popular de la época, considerado uno de los mejores arquitectos de la Nueva Orleans del siglo XIX. Muchos de sus edificios, iglesias y casas de estilo renacentista griego e italiano todavía se pueden encontrar en la ciudad. También diseñó la vecina Belle Grove, ahora destruida. Se sabe que Randolph y el propietario de Belle Grove, John Andrews, tuvieron una especie de rivalidad que incluso se extendió a sus hogares. Recopilando los materiales para su casa de plantación, los troncos de ciprés se cortaron y curaron bajo el agua durante seis años, luego se cortaron en tablones y se secaron en lo que se llama ciprés virgen. La característica más notable de la madera no es su durabilidad, sino su resistencia a las termitas. Los ladrillos hechos a mano fueron horneados en hornos por trabajadores esclavizados y Howard contrató a 40 carpinteros, albañiles y plomeros, quienes vivían en tiendas de campaña en el sitio de construcción mientras hacían su trabajo. La enorme casa se completó en 1859 junto con una variedad de otros edificios, incluidos alojamientos para trabajadores esclavizados, una escuela, un invernadero, un establo, una casa de azúcar a vapor, cisternas de madera y otros edificios necesarios para una operación agrícola.
 Poco después de que se completó la casa, comenzó la Guerra Civil. Randolph no apoyó la secesión de la Unión, pero una vez que comenzó la guerra, la respaldó financieramente y envió a sus tres hijos a luchar por la Confederación, perdiendo a su hijo mayor, Algernon Sidney Randolph, en la Batalla de Vicksburg . Con la guerra acercándose cada vez más a Nottoway, se decidió que Randolph llevaría a 200 personas esclavizadas a Texas y cultivaría algodón allí mientras su esposa, Emily, se quedaba en Nottoway con los niños más pequeños, esperando que su presencia lo salvara de la destrucción. La plantación fue ocupada por tropas tanto de la Unión como de la Confederación y, aunque los terrenos sufrieron daños y los animales fueron robados, Nottoway sobrevivió a la guerra con solo una metralla en la columna del extremo izquierdo que no cayó hasta 1971.
 Con la emancipación de los esclavos, John Randolph contrató a 53 de sus antiguos esclavos para que siguieran trabajando como jornaleros. Cuando regresaron después de la Guerra Civil, la mayoría, al tener pocas opciones, volvieron a la plantación. El negocio del azúcar no fue tan rentable después de la guerra y en 1875, la finca se redujo a . John Randolph murió aquí el 8 de septiembre de 1883, dejando la plantación a su esposa.
 Emily Randolph lo vendió en 1889 por 50000 dólares, que dividió en partes iguales entre sus nueve hijos supervivientes y ella misma. Murió en Baton Rouge en 1904.
 Siglo 20
 Sus nuevos propietarios fueron Désiré Pierre Landry y su suegro, Jean Baptiste Dugas, cuya familia fue propietaria de la plantación hasta 1909, cuando la viuda de Landry la vendió al plantador de azúcar Alfonse Hanlon. Poco después, Hanlon la perdió por ejecución hipotecaria en 1913 debido a malas cosechas en los dos años anteriores que resultaron en problemas fiscales y facturas médicas acumuladas por el deterioro de la salud de su esposa. El Dr. Whyte G. Owen la comprópor ejecución hipotecaria por un monto de 10000.
 Owen, ex Cirujano General de Luisiana, intentó administrar la propiedad como una plantación de azúcar, pero no tuvo éxito. Vendió , conservando la casa y los bienes aledaños. Después de su muerte en 1949, fue heredada por su hijo Stanford, quien vivió con su esposa Odessa en la casa hasta su muerte en 1974. A partir de entonces, Odessa Owen vivió sola en la enorme casa, tratando de mantenerla con sus limitados recursos. Sabiendo que ella no podía cuidar adecuadamente la casa, Owen la vendió a Arlin K. Dease en 1980, quien había restaurado otras tres mansiones antes de la guerra, incluida Myrtles Plantation en St. Francisville, Louisiana, con la advertencia de que se le permitiría vivir en casa hasta su muerte. Después de su muerte en 2003, la casa dejó de ser una casa privada. Dease la restauró, trabajando con una cuadrilla de 40 a 60 hombres durante 12 horas al día, y abrió la casa al público tres meses después de su compra. Arlin Dease la vendió a Paul Ramsay de Sydney, Australia, en 1985, después de haber estado en la propiedad mientras estaba en el área por negocios.
 Siglo 21
 Bajo el mandato de Ramsay, se ha convertido en un destino turístico. La casa sirve como posada y es miembro de Historic Hotels of America, el programa oficial del National Trust for Historic Preservation. Se incluyó en el Registro Nacional de Lugares Históricos en 1980 y es una atracción turística popular en el sur de Luisiana.
 Referencias
 Enlaces externos
 Página web oficial
 Historic Hotels of America
 Wikipedia:Artículos con coordenadas en Wikidata


text:
 10.4.2008
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 100/99
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EHP
 č. 147/2007
 ze dne 26. října 2007,
 kterým se mění protokol 23 k Dohodě o EHP o spolupráci mezi kontrolními úřady (článek 58)
 SMÍŠENÝ VÝBOR EHP,
 s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda“), a zejména na článek 98 této dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Protokol 23 k Dohodě byl změněn rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 178/2004 ze dne 3. prosince 2004 (1).
 (2)
 Aby se mohl Kontrolní úřad Evropského sdružení volného obchodu (ESVO) a státy ESVO účastnit politických diskuzí, které zahrnují výměnu důvěrných informací podle článků 81 a 82 Smlouvy o ES v rámci Evropské sítě pro hospodářskou soutěž (ECN), je nezbytné stanovit právní rámec pro výměnu důvěrných informací v Dohodě dosud nezahrnutých. Nový článek 1A by měl proto být vložen do Protokolu 23 k Dohodě,
 ROZHODL TAKTO:
 Článek 1
 Za článek 1 protokolu 23 k Dohodě se vkládá nový článek, který zní:
 „Článek 1A
 V zájmu jednotného výkladu článků 53 a 54 Dohody a článků 81 a 82 Smlouvy o ES Kontrolním úřadem ESVO a Komisí ES může být Kontrolnímu úřadu ESVO a příslušným orgánům států ESVO též dovoleno účastnit se schůzek sítě veřejných orgánů uvedené v 15. bodě odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 1/2003 výhradně pro účely diskuze o obecné politice. Kontrolní úřad ESVO, Komise ES a příslušné orgány států ESVO a členských států ES jsou oprávněny zpřístupnit všechny informace nezbytné pro účely diskuze o obecné politice v této síti. Informace zpřístupněné v této souvislosti nemohou být použity pro účely vymáhání. Touto účastí nejsou dotčena práva států ESVO a Kontrolního úřadu ESVO na účast podle Dohody o EHP.“
 Článek 2
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 27. října 2007 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody (2).
 Článek 3
 Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne 26. října 2007.
 Za Smíšený výbor EHP
 předseda
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 (1) Úř. věst. L 133, 26.5.2005, s. 35.
 (2) Nebyly oznámeny žádné ústavní požadavky.


text:
Olissipo (; ; ou , Olissipóna) foi o nome romano da capital portuguesa, Lisboa. A cidade era uma das mais importantes da Lusitânia romana, contudo não era a sua capital, que ficava em Emerita Augusta a actual Mérida (na Estremadura Espanhola). Foi município romano, sendo os seus cidadãos romanos apesar de não serem de ascendência romana, devido à aliança que o governo da cidade empreendeu com Roma. O sufixo "ippo" (ipo) é encontrado em diversos locais da península Ibérica e é característico das áreas de influência Tartessa ou de áreas com uma posterior influência Turdetana.
 Absorção pelo Império
 Quando se iniciaram as Guerras Púnicas entre Cartago e Roma, vários dos conflitos envolveram a Hispânia, então a mais notável possessão do Império de Cartago. Aníbal invadiu a Itália atravessando os Pireneus e os Alpes a partir de um desembarque com elefantes na península e a ele se juntaram forças das tribos celtibéricas, incluindo dos lusitanos. A resposta de Roma a esse perigoso ataque foi a invasão e conquista da Hispânia aos cartagineses pelas forças de Cipião o Africano. Após as batalhas travadas no oriente peninsular, Décimo Júnio Bruto Galaico é encarregado, como cônsul e representante do Senado, de pacificar a região ocidental que se tinha mantido uma região autónoma. Cerca Olissipo, como era conhecida pelas tribos celtibéricas, alia-se aos romanos, lutando os seus habitantes ao lado das legiões. Os ataques dos povos lusitanos à cidade e aos romanos levaram à construção de uma muralha em volta do núcleo urbano. Com a Pax Romana, a cidade é absorvida no Império e recompensada pela atribuição da cidadania romana aos seus habitantes, um privilégio raríssimo na altura para os povos não italianos. Felicidade Júlia (), como a cidade viria a ser reconhecida, beneficia do estatuto de município atribuído por Júlio César, juntamente com os territórios em redor, até uma distância de 50 quilómetros, e não paga impostos a Roma, ao contrário de quase todos os outros castros e povoados autóctones, conquistados. É incluída com larga autonomia na província da Lusitânia, cuja capital é Emerita Augusta. O ouro e outros metais preciosos além dos tesouros das tribos nativas da Ibéria, são pilhados e levados para Roma. As minas de ouro e prata, como Três-Minas ou a Mina de Jales, em que várias já eram conhecidas e exploradas pelos cartagineses, passam a ser exploradas pelos romanos e toneladas do precioso metal são levadas para Roma.
 Pax Romana
 A cidade prospera com o comércio mais intenso com as províncias romanas do Reno e Britânia e a civilização das margens do Tejo até ao coração da meseta ibérica. Os notáveis da cidade, os Julius e Cassius, governam-na com um regime republicano e oligárquico, enviando disputas e pedidos ao Governador em Emerita ou a Roma, como uma delegação em que se queixam ao imperador Tibério dos monstros marinhos que destroem os barcos no Oceano. O mais famoso lisboeta romano seria Quinto Sertório que se revoltou contra Roma com o apoio das tribos lusitanas. A cidade já era então das maiores e mais importantes da Península Ibérica, possuindo inclusivamente insulas ou prédios de vários andares e certamente um grande fórum. Uma grande minoria grega, incluindo escravos e mercadores, coexistia com a maioria de língua latina. Olissipo estava ligada por estradas às outras duas grandes cidades do Ocidente da Hispânia, Bracara Augusta (Braga) e Emerita Augusta.
 As declinações difíceis do latim levavam a que em latim vulgar fosse comummente chamada Olissipona, que se viria a tornar o nome oficial com o declínio das letras e artes após o .
 Vestígios arqueológicos
 As escavações arqueológicas permitiram localizar na cidade:
 o teatro do tempo de Augusto e reconstruído em , situado entre a Rua de São Mamede e a Rua da Saudade;
 as Termas romanas dos Cássios () na travessa do Almada;
 Galerias Romanas da Rua da Prata, criptopórtico de sustentação do fórum novo ou somente as galerias da rede de distribuição de água do aqueduto romano (20-, reconstruídas em 330);
 os templos de Júpiter, Concórdia, Lívia, Diana, Minerva, Cibele, Tétis e Idae Phrygiae
 templos aos Imperadores;
 um cemitério debaixo da Praça da Figueira
 o aqueduto romano que trazia água das fontes das Águas Livres até à Porta de Santo André, onde se ramificava em várias direcções;
 o conjunto de cetárias de garo (condimento) que se estendem desde a Casa dos Bicos até à Rua Augusta, cobrindo as margens do esteiro com unidades fabris;
 outros edifícios na área que hoje corresponde à colina do Castelo e Baixa (por exemplo, a "zona industrial" da Rua dos Fanqueiros, as cetárias de garo no Núcleo Arqueológico dos Correeiros, ou a grande via pedonal no subsolo dos claustros da Sé, ligando o teatro romano, situado a montante, à Casa dos Bicos a jusante).
 a cerca tardo-romana (séculos IV-V);
 as pontes romanas na ribeira de Sacavém, na ribeira de Alcântara e no córrego que atravessava a Baixa;
 a vila agrícola com necrópole e santuário, em Chelas;
 os vestígios dos templos das Virgens Vestais no Convento de Chelas, de Minerva ou Diana no Alto da Colina do Castelo, de Cibele às Pedras Negras, no Largo da Madalena, de Thétys na Igreja de São Nicolau, de Júpiter na Ermida de São Miguel e Santa Bárbara;
 O circo, construído na segunda metade do séc. III ou no início do IV d.C., debaixo do Rossio (atual praça D. Pedro IV) com a "spina" entre a estátua do rei e os edifícios cujas traseiras dão para a praça da Figueira.
 Muitas dessas ruínas foram descobertas no , quando as escavações de Pompeia geraram uma moda entre as aristocracias europeias pela arqueologia do período romano.
 Economia
 No tempo dos Romanos, a cidade era famosa pelo garo (condimento), um molho de luxo feito à base de peixe, exportado em ânforas para Roma e para todo o Império, assim como algum vinho, sal e cavalos da região. Alguns dos deuses nativos venerados em Olissipo eram Aracus, Carneus, Bandiarbariaicus e Coniumbricenses.
 Religião
 Entre os deuses introduzidos pelos romanos, destaca-se o culto ao deus da Medicina, Esculápio e ainda ao deus lagarto e o das cobras.
 Cristianismo
 No fim do domínio Romano, Olissipo seria um dos primeiros núcleos a acolher o cristianismo. Um dos primeiros bispos da cidade terá sido o mártir São Gens de Lisboa.
 Durante os últimos anos do Império Romano convertido ao cristianismo, cuja capital já era a distante Constantinopla, vários bispos de Lisboa participaram do movimento original que criou a teologia cristã actual. Em 325, o bispo Potâmio de Olissipo foi convidado para o Concílio de Niceia, um dos mais importantes da história da religião, em que a seita do Arianismo foi condenada e Jesus aceite como encarnação directa de Deus. Outros bispos escreveram tratados e corresponderam-se com os Pais da Igreja, como Santo Agostinho.
 Queda do Império Romano
 Olissipo foi saqueada várias vezes durante e após a queda do Império Romano, pelos godos, vândalos e alanos (410), sendo finalmente conquistada pelos suevos e depois pelos visigodos (419, definitiva após 585). Na alta Idade Média não passava de uma pequena vila.
 Ver também
 História de Lisboa
 Topónimos romanos em Portugal
 Bibliografia
 Osland, Daniel. The early Roman cities of Lusitania, pág. 19, ISBN 1841719536
 Jack, Malcolm. Lisbon, city of the sea: a history, ISBN 1845114035
 http://www.patrimoniocultural.gov.pt/media/uploads/revistaportuguesadearqueologia/5_2/10.pdf
 Cidades da Lusitânia
 Povoações romanas em Portugal
 História de Lisboa
 Cidades da Roma Antiga