text:
 14.8.2017
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 269/13
 Demande de décision préjudicielle présentée par l’Administrativen sad — Varna (Bulgarie) le 13 juin 2017 — «Varna Holideis» EOOD/Direktor na Direktsia «Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika» — Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite
 (Affaire C-364/17)
 (2017/C 269/18)
 Langue de procédure: le bulgare
 Juridiction de renvoi
 Administrativen sad- Varna
 Parties dans la procédure au principal
 Partie requérante:«Varna Holideis» EOOD
 Partie défenderesse: Direktor na Direktsia «Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika» — Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite
 Questions préjudicielles
 1)
 L’article 90, paragraphe 1 et l’article 185, paragraphe 1, de la directive 2006/112/CE (1) doivent-ils être interprétés en ce sens qu’il y a lieu de régulariser la TVA déduite concernant une livraison, telle que celle en cause au principal, réalisée en vertu d’une opération dont la nullité a été constatée par une décision juridictionnelle passée en force de chose jugée ou si, compte tenu du libellé de l’article 14, paragraphe 1, de ladite directive, il y a lieu de considérer que la livraison en cause n’a pas eu lieu et que la TVA n’est donc pas devenue exigible?
 2)
 L’article 185, paragraphes 1 et 2, de la directive 2006/112 doit-il être interprété en ce sens que, en l’absence de disposition nationale prévoyant la régularisation de la taxe déduite concernant une opération dont la nullité a été constatée dans une décision juridictionnelle, la régularisation peut être opérée directement sur la base de l’article 90, paragraphe 1, de la directive?
 (1) Directive 2006/112/CE du Conseil, du 28 novembre 2006, relative au système commun de taxe sur la valeur ajoutée (JO L 347, p. 1)


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 22001D0755
 2001/755/CE: Decisione n. 1/2001 del consiglio congiunto del 26 giugno 2001 — Regolamento interno del consiglio congiunto
 Gazzetta ufficiale n. L 283 del 27/10/2001 pag. 0044 - 0048
 Decisione n. 1/2001 del consiglio congiuntoistituito dall'accordo quadro di cooperazione tra la Comunità europea e i suoi Stati membri, da una parte, e la Repubblica del Cile, dall'altra firmato il 21 giugno 1996del 26 giugno 2001Regolamento interno del consiglio congiunto(2001/755/CE)IL CONSIGLIO CONGIUNTO,visto l'accordo quadro di cooperazione volto a preparare, come obiettivo finale, un'associazione di natura politica ed economica tra la Comunità europea e i suoi Stati membri, da una parte, e la Repubblica del Cile, dall'altra(1), firmato a Firenze il 21 giugno 1996, in appresso denominato l'"accordo", in particolare gli articoli da 33 a 37,considerando che l'accordo è entrato in vigore il 1o febbraio 1999,HA ADOTTATO IL SEGUENTE REGOLAMENTO INTERNO:Articolo 1PresidenzaLe sessioni del consiglio congiunto sono presiedute alternativamente per periodi di dodici mesi da un membro del Consiglio dell'Unione europea, per conto della Comunità europea e dei suoi membri, e da un rappresentante della Repubblica del Cile. In ogni caso, il primo periodo di presidenza inizia alla data della prima sessione del consiglio e termina il 31 dicembre dello stesso anno.Articolo 2Sessioni1. Il consiglio congiunto si riunisce a livello ministeriale, a scadenze regolari e ogniqualvolta lo richiedano le circostanze, se le parti sono d'accordo.2. Ogni sessione del consiglio congiunto si svolge in un luogo scelto dalle parti di comune accordo.3. Le sessioni del consiglio congiunto sono convocate congiuntamente dai segretari del consiglio congiunto.Articolo 3Rappresentanza1. I membri del consiglio congiunto, se impossibilitati a partecipare a una sessione, possono farsi rappresentare.2. Se un membro desidera essere rappresentato, deve comunicare al presidente il nome del suo rappresentante prima della sessione nella quale sarà rappresentato. Il rappresentante di un membro del consiglio congiunto esercita tutti i diritti del membro rappresentato.Articolo 4DelegazioniI membri del consiglio congiunto possono essere accompagnati da funzionari. Prima di ogni sessione sono comunicati al presidente del consiglio congiunto la prevista composizione e il nominativo del capo della delegazione di ciascuna parte.Articolo 5SegretariatoIl segretariato del consiglio congiunto è assicurato congiuntamente da un funzionario del segretariato generale del Consiglio dell'Unione europea e da un funzionario della missione diplomatica della Repubblica del Cile presso l'Unione europea.Articolo 6DocumentiQualora le deliberazioni del consiglio congiunto siano basate su documenti scritti, questi ultimi sono numerati e diffusi dai due segretari come documenti del consiglio congiunto.Articolo 7Corrispondenza1. La corrispondenza destinata al consiglio congiunto o al suo presidente è inviata ad entrambi i segretari del consiglio congiunto.2. I due segretari provvedono a inoltrare la corrispondenza al presidente del consiglio congiunto e, se del caso, a trasmetterla quale documentazione di cui all'articolo 6 agli altri membri. La corrispondenza così trasmessa è inviata al segretariato generale della Commissione, alle rappresentanze permanenti degli Stati membri dell'UE e alla missione diplomatica della Repubblica del Cile presso l'Unione europea.3. Le comunicazioni del presidente del consiglio congiunto sono inviate ai destinatari dal relativo segretario e, se del caso, trasmesse quale documentazione di cui all'articolo 6 agli altri membri del consiglio congiunto, agli indirizzi indicati nel paragrafo 2.Articolo 8Ordine del giorno delle sessioni1. Per ogni sessione i segretari del consiglio congiunto elaborano in base alle proposte delle parti un ordine del giorno provvisorio, che viene trasmesso dal segretario competente ai destinatari di cui all'articolo 7 almeno quindici giorni prima dell'inizio della sessione. L'ordine del giorno provvisorio comprende i punti per i quali una domanda di iscrizione nell'ordine del giorno è pervenuta all'uno o all'altro segretario almeno ventun giorni prima dell'inizio della sessione; sono peraltro iscritti nell'ordine del giorno provvisorio soltanto i punti la cui documentazione è stata trasmessa ai segretari non oltre la data di spedizione dello stesso. Il Consiglio congiunto adotta l'ordine del giorno all'inizio di ogni sessione. L'iscrizione nell'ordine del giorno di un punto che non figuri nell'ordine del giorno provvisorio è acquisita con l'accordo di entrambe le parti.2. D'intesa con le parti, i termini indicati nel paragrafo 1 possono essere abbreviati in considerazione delle circostanze di un caso specifico.Articolo 9Verbale1. Un progetto di verbale di ogni sessione è redatto congiuntamente dai due segretari quanto prima.2. In generale, il verbale indica, per ogni punto dell'ordine del giorno:a) la documentazione presentata al consiglio congiunto;b) le dichiarazioni la cui iscrizione a verbale sia stata chiesta da un membro del consiglio congiunto;c) la proposta e le raccomandazioni formulate, le dichiarazioni concordate e le conclusioni approvate su punti specifici.3. Il verbale comprende anche un elenco dei membri del consiglio congiunto o dei relativi rappresentanti che hanno partecipato alla sessione.4. Il progetto di verbale è sottoposto all'approvazione del Consiglio congiunto nella sessione successiva. Il progetto di verbale può anche essere approvato per iscritto dalle due parti. Una volta approvato il verbale, due copie autentiche dello stesso sono firmate dai due segretari e archiviate dalle parti. Una copia è inviata a ciascuno dei destinatari di cui all'articolo 7.Articolo 10Raccomandazioni1. Nei casi previsti dagli articoli 33-36 dell'accordo, le raccomandazioni o le proposte del consiglio congiunto sono formulate di comune accordo tra le parti. Tra una sessione e l'altra il consiglio congiunto può formulare raccomandazioni o proposte mediante procedura scritta, con il consenso di entrambe le parti. Una procedura scritta consiste in uno scambio di note tra i due segretari, d'intesa con le parti.2. Le raccomandazioni e proposte del consiglio congiunto ai sensi degli articoli 33-36 dell'accordo recano rispettivamente il titolo "raccomandazione" o "proposta", seguito da un numero d'ordine, dalla data di adozione e da un'indicazione dell'oggetto.3. Le raccomandazioni e le proposte del consiglio congiunto sono autenticate dai due segretari e due copie autentiche sono firmate dai capi delegazione delle due parti.4. Le raccomandazioni e le proposte sono inviate a ciascuno dei destinatari di cui all'articolo 7 come documenti del consiglio congiunto.Articolo 11Pubblicità1. Salvo decisione contraria, le sessioni del consiglio congiunto non sono pubbliche.2. Ciascuna delle parti può decidere la pubblicazione delle raccomandazioni e proposte del consiglio congiunto nelle rispettive pubblicazioni ufficiali.Articolo 12Lingue1. Le lingue ufficiali del consiglio congiunto sono le lingue ufficiali delle parti.2. Salvo decisione contraria, il consiglio congiunto lavora sulla base di documenti redatti nelle suddette lingue.Articolo 13Spese1. Ogni parte assume a proprio carico le spese sostenute in occasione della partecipazione alle sessioni del consiglio congiunto, per quel che riguarda sia le spese per il personale, di viaggio e di soggiorno sia le spese postali e per telecomunicazioni.2. Le spese relative all'organizzazione delle sessioni, quelle di interpretariato durante le sedute e quelle di traduzione e riproduzione dei documenti sono a carico della parte ospitante.Articolo 14CommissioneIl regolamento interno della commissione mista è allegato in appendice al presente regolamento interno.Fatto a Lussemburgo, addì 26 giugno 2001.Per il Consiglio congiuntoIl PresidenteL. Pagrotsky(1) GU L 209 del 19.8.1996, pag. 5.APPENDICEREGOLAMENTO INTERNO DELLA COMMISSIONE MISTA TRA LA COMUNITÀ EUROPEA E I SUOI STATI MEMBRI, DA UNA PARTE, E LA REPUBBLICA DEL CILE, DALL'ALTRAArticolo 1PresidenzaLa commissione mista è presieduta alternativamente per periodi di dodici mesi da un rappresentante della Commissione delle Comunità europee, per conto della Comunità europea e dei suoi Stati membri, e da un rappresentante della Repubblica del Cile. Il primo periodo di presidenza inizia dalla data in cui si svolge la prima sessione del Consiglio e termina il 31 dicembre dello stesso anno. Per tale periodo e, successivamente, per ciascun periodo di dodici mesi, la commissione mista è presieduta dalla parte che assicura la presidenza del consiglio congiunto.Articolo 2SessioniLa commissione mista si riunisce una volta all'anno o quando le circostanze lo richiedano, con l'accordo delle parti. Ogni sessione della commissione mista viene convocata congiuntamente dai due segretari. Le sessioni si volgono alternativamente a Bruxelles e in Cile, alla data concordata dalle parti.Articolo 3DelegazioniPrima di ogni sessione sono comunicati al presidente della commissione mista la prevista composizione e il nominativo del capo della delegazione di ciascuna parte.Articolo 4Segretariato1. Il segretariato della commissione mista è assicurato congiuntamente da un rappresentante della Commissione europea e da un rappresentante del Cile.2. Tutte le comunicazioni del presidente della commissione mista o dirette al presidente della commissione mista oggetto del presente regolamento interno sono trasmesse ai segretari della commissione mista nonché ai segretari e al presidente del consiglio congiunto e, se necessario, ai membri della commissione mista.Articolo 5PubblicitàSalvo decisione contraria, le sedute della commissione mista non sono pubbliche.Articolo 6Ordine del giorno delle sessioni1. Per ogni sessione i segretari della commissione mista elaborano un ordine del giorno provvisorio, che viene trasmesso al presidente e ai segretari del consiglio congiunto e ai membri della commissione mista almeno quindici giorni prima dell'inizio della sessione. L'ordine del giorno provvisorio comprende i punti per i quali il presidente ha ricevuto una domanda di iscrizione nell'ordine del giorno almeno ventun giorni prima dell'inizio della sessione; sono peraltro iscritti nell'ordine del giorno provvisorio soltanto i punti la cui documentazione è stata trasmessa ai segretari non oltre la data di spedizione dello stesso. La commissione mista adotta l'ordine del giorno all'inizio di ogni sessione. L'iscrizione nell'ordine del giorno di un punto che non figuri nell'ordine del giorno provvisorio è acquisita con l'accordo di entrambe le parti.2. Con il consenso delle parti, i termini indicati nel paragrafo 1 possono essere abbreviati in considerazione delle circostanze di un caso specifico.Articolo 7VerbaleDi ogni sessione è redatto un verbale basato su un riepilogo, elaborato dal presidente, delle conclusioni della commissione mista. Previa approvazione da parte della commissione mista, il verbale è firmato dal presidente e dai segretari ed è archiviato da ciascuna delle parti. Una copia del verbale è inviata al presidente e ai segretari del consiglio congiunto e ai membri della commissione mista.Articolo 8Proposte1. Nei casi in cui la commissione mista è autorizzata a presentare proposte ai sensi dell'articolo 35, paragrafo 5, dell'accordo, questi atti recano il titolo "proposta", seguito da un numero d'ordine, dalla data di adozione e da un'indicazione dell'oggetto.2. Quando la commissione mista presenta proposte, si applicano mutatis mutandis gli articoli 10, 11 e 12 del regolamento interno del consiglio congiunto.3. Le proposte della commissione mista sono inviate a ciascuno dei destinatari di cui all'articolo 4, paragrafo 2.Articolo 9Spese1. Il Cile e la Comunità europea prendono rispettivamente a loro carico le spese sostenute in occasione della partecipazione alle sessioni della commissione mista, per quel che riguarda sia le spese per il personale, di viaggio e di soggiorno sia le spese postali e per telecomunicazioni.2. Le spese relative all'organizzazione delle sessioni, quelle di interpretariato durante le sedute e quelle di traduzione e riproduzione dei documenti sono a carico della parte ospitante.


type: wikipedia

text:
Ing. Emil rytíř Škoda (; 18. listopadu 1839 Plzeň – 8. srpna 1900 Selzthal, Štýrsko) byl český technik, průmyslník a velkopodnikatel. Byl zakladatelem strojírenské továrny Škoda v Plzni, která patřila mezi největší evropské průmyslové konglomeráty dvacátého století, ze kterého následně vznikly dnešní Škoda Transportation a Škoda Auto.
 Biografie
 Rod Škodů
 Emil Škoda se narodil 18. listopadu 1839 v Plzni MUDr. Františku Škodovi a Anně Říhové. Otcem Emila Škody byl zámožný plzeňský měšťan, krajský lékař a posléze šéf zemské zdravotní služby. Byl členem první správní rady Měšťanského pivovaru a také poslancem Říšského sněmu.
 Vlastní rod Škodů dle svědectví vnuka Emila Škody pocházel z Dolan a sídlil v Letkově. Z roboty se osvobodil výkupem a kolem roku 1790 se rodina usadila v Plzni. Jan Škoda, děd Emila Škody, byl mistrem kovářem, zaměstnával až dvaadvacet dělníků, a je také pochován na Mikulášském hřbitově v Plzni.
 Studia a praxe
 Nejprve vystudoval gymnázium v Chebu, poté studoval čtyři roky strojního inženýrství na Hornické technické vysoké škole v Praze, a pak v Karlsruhe na tamní strojírenské fakultě Technické vysoké školy.
 Po studiích následovala praxe v zahraničí, především ve Francii, Prusku, Anglii a Spojených státech amerických. V této době bylo například Prusko po technické a hospodářské stránce daleko před Rakouským císařstvím. Škoda zde v Magdeburku a v Brémách poznal prudký rozmach strojírenství a průmyslového podnikání. Když roku 1866 vypukla prusko-rakouská válka, byl Emil Škoda jako příslušník nepřátelského státu z Pruska vypovězen.
 Kariéra
 Kariéra Emila Škody začíná v roce 1866 nástupem na funkci vrchního inženýra ve strojírně hraběte Valdštejna-Vartenberka v Plzni s platem 1500 zlatých ročně. Předchozí ředitel Belani se rozhodl osamostatnit a založit vlastní závod na břehu řeky Radbuzy. Emil Škoda pochopil, že má-li se plzeňská strojírna stát významným hráčem na tehdejším trhu a má-li obstát v konkurenci, bude třeba do podniku mohutně investovat, zavést nové obory a výrobu zmodernizovat. Jelikož hrabě Valdštejn neměl do modernizace továrny chuť, prodal ji roku 1869 Emilu Škodovi. Kupní smlouva byla podepsána dne 12. června 1869 a celková dohodnutá kupní cena byla 167 642 zlatých.
 V roce 1871 byl uzavřen sňatek mezi Emilem Škodou a Hermínou Hahnenkammovou, dcerou bohatého měšťana a podnikatele Johanna Hahnenkamma. Získané nemalé věno značně dopomohlo k modernizaci a rozšíření výroby.
 Škoda svůj závod začal ihned úspěšně rozvíjet. Koupil malou továrničku s 33 dělníky, ze které brzy vybudoval mamutí podnik se čtyřmi tisíci dělníky a 200 techniky. Správně odhadl, že v neklidné Evropě bude stále zájem o zbraně a vsadil na tento výrobní program. Mimo zbraní vyprodukovala jeho firma do roku 1878 mechanismy pro 25 cukrovarů a 11 sladoven a pivovarů, dále stroje pro české doly a hutě a v neposlední řadě i válcovny železa, a to i v Uhersku a Německu. V roce 1884 Škoda založil na svou dobu velmi moderní ocelárnu, která byla schopná dodávat odlitky o hmotnosti desítek tun. Ocelové odlitky a později výkovky pro velké osobní a válečné lodě se staly vedle cukrovarů významnými exportními obory Škodovy továrny. V roce 1896 byla postavena nová zbrojní hala a továrna se stala jedním z největších evropských výrobců zbraní.
 Ke sklonku života Emil Škoda pochopil, že končí éra samostatných velkých šéfů a nastává období, kdy se k udržení podniku na perspektivní trase nelze obejít bez velkých finančních prostředků, které jedinec již nemůže mít. Řešení našel v založení akciové společnosti. Dne 12. prosince 1899 byla jeho firma přetransformována na akciovou společnost Škodovy závody, kde i nadále zůstal prezidentem a generálním ředitelem. O rok později Emil rytíř Škoda zemřel.
 Úmrtí
 Emil Škoda zemřel dne 8. srpna 1900 ve vlaku poblíž Selzthalu ve Štýrsku. Je pochován na Mikulášském hřbitově v Plzni. Jeho pohřeb byl obrovskou událostí pro celé město a okolí. Náhrobek s bronzovým nápisem „Emil Ritter von Skoda“ z roku 1903 je dílem italského sochaře Raffaella Romanelliho (1856–1928).
 Odkazy
 Reference
 Externí odkazy
 ŠKODA AUTO – Emil Škoda
 Quido.cz – Osobnosti – Emil Škoda
 Osobnosti.unas – Emil Škoda
 Slavní matematici, fyzici a vynálezci – EMIL ŠKODA
 ŠKODOVKA v historických fotografiích
 ŠKODA HOLDING a. s. – ŠKODA a její historie
 Škodovi
 Čeští strojní inženýři
 Čeští podnikatelé
 Čeští průmyslníci
 Podnikatelé z Plzně
 Členové Panské sněmovny
 Narození 1839
 Narození 18. listopadu
 Narození v Plzni
 Úmrtí 1900
 Úmrtí 8. srpna
 Úmrtí ve Štýrsku
 Pohřbení na Mikulášském hřbitově
 Muži


type: other

text:
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 27. februarja 2018.
 Western Sahara Campaign UK proti Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs in Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs.
 Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court).
 Predhodno odločanje – Sporazum med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Maroko o partnerstvu v ribiškem sektorju – Protokol o določitvi ribolovnih možnosti iz tega sporazuma – Akta o sklenitvi Sporazuma in Protokola – Uredbi, s katerima so bile med države članice razdeljene ribolovne možnosti, določene s Protokolom – Sodna pristojnost – Razlaga – Veljavnost z vidika člena 3(5) PEU in mednarodnega prava – Uporaba navedenega sporazuma in navedenega protokola za ozemlje Zahodne Sahare in vode ob njegovi obali.
 Zadeva C-266/16.
 z dne 27. februarja 2018 ( *1 )
 „Predhodno odločanje – Sporazum med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Maroko o partnerstvu v ribiškem sektorju – Protokol o določitvi ribolovnih možnosti iz tega sporazuma – Akta o sklenitvi Sporazuma in Protokola – Uredbi, s katerima so bile med države članice razdeljene ribolovne možnosti, določene s Protokolom – Sodna pristojnost – Razlaga – Veljavnost z vidika člena 3(5) PEU in mednarodnega prava – Uporaba navedenega sporazuma in navedenega protokola za ozemlje Zahodne Sahare in vode ob njegovi obali“
 V zadevi C‐266/16,
 katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (višje sodišče (Anglija in Wales), oddelek Queen’s Bench (upravni senat), Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 27. aprila 2016, ki je na Sodišče prispela 13. maja 2016, v postopku
 v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. Malenovský (poročevalec), C. G. Fernlund in C. Vajda, predsedniki senatov, A. Arabadjiev, sodnik, C. Toader, sodnica, M. Safjan, D. Šváby, sodnika, M. Berger, A. Prechal, sodnici, in E. Jarašiūnas, sodnik,
 na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. septembra 2017,
 za Western Sahara Campaign UK K. Beal, QC, C. McCarthy, barrister, in R. Curling, solicitor,
 za Confédération marocaine de l’agriculture et du développement (Comader) J.‐F. Bellis, R. Hicheri in M. Struys, odvetniki, ter R. Penfold, solicitor,
 za špansko vlado M. A. Sampol Pucurull, agent,
 za francosko vlado F. Alabrune, D. Colas, B. Fodda, S. Horrenberger in L. Legrand, agenti,
 za portugalsko vlado M. Figueiredo in L. Inez Fernandes, agenta,
 za Svet Evropske unije A. de Elera-San Miguel Hurtado in A. Westerhof Löfflerová, agenta,
 za Evropsko komisijo A. Bouquet, F. Castillo de la Torre, E. Paasivirta in B. Eggers, agenti,
 po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. januarja 2018
 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša veljavnost Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Maroko o partnerstvu v ribiškem sektorju (UL 2006, L 141, str. 4, v nadaljevanju: Sporazum o partnerstvu), kakor je bil odobren in izveden z Uredbo Sveta (ES) št. 764/2006 z dne 22. maja 2006 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Maroko o partnerstvu v ribiškem sektorju (UL 2006, L 141, str. 1), s Sklepom Sveta z dne 16. decembra 2013 o podpisu Protokola med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko o določitvi ribolovnih možnosti in finančnega prispevka iz Sporazuma med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko o partnerstvu v ribiškem sektorju, v imenu Evropske unije (2013/785/EU) (UL 2013, L 349, str. 1) in z Uredbo Sveta (EU) št. 1270/2013 z dne 15. novembra 2013 o razdelitvi ribolovnih možnosti v skladu s Protokolom med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko o določitvi ribolovnih možnosti in finančnega prispevka iz Sporazuma med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko o partnerstvu v ribiškem sektorju (UL 2013, L 328, str. 40).
 Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov med Western Sahara Campaign UK na eni strani ter Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (davčna in carinska uprava, Združeno kraljestvo) in Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (minister za okolje, prehrano in kmetijske zadeve, Združeno kraljestvo) na drugi, ker sta ta uprava in ta minister izvajala mednarodne sporazume, sklenjene med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko, in akta sekundarnega prava, povezana s temi sporazumi.
 Člen 1 Ustanovne listine Združenih narodov, podpisane v San Franciscu 26. junija 1945, določa:
 „Cilji Združenih narodov so:
 razvijati med narodi prijateljske odnose, sloneče na spoštovanju načela enakopravnosti ljudstev in njihove samoodločbe [...]
 Poglavje XI te listine, naslovljeno „Deklaracija glede nesamoupravnih ozemelj“, vsebuje člen 73, ki določa:
 „Člani Združenih narodov, ki so odgovorni ali pa prevzemajo odgovornost za upravljanje ozemelj, katerih ljudstva še niso dosegla polne stopnje samouprave, pripoznavajo načelo, da so dolžni gledati v prvi vrsti na koristi prebivalcev teh ozemelj, in sprejemajo kot sveto dolžnost obveznost, da bodo v okviru sistema mednarodnega miru in varnosti, postavljenega s to [l]istino, kar največ mogoče skrbeli za blaginjo prebivalcev teh ozemelj. [...]
 Konvencija o pomorskem pravu
 Konvencija Združenih narodov o pomorskem pravu, sklenjena 10. decembra 1982 v Montego Bayu (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1833, 1834 in 1835, str. 3, v nadaljevanju: Konvencija o pomorskem pravu), je začela veljati 16. novembra 1994. Svet je v imenu Skupnosti njeno sklenitev odobril s Sklepom 98/392/ES z dne 23. marca 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 3, str. 260).
 Del II Konvencije o pomorskem pravu, naslovljen „Teritorialno morje in zunanji pas“, med drugim vsebuje člen 2 z naslovom „Pravni položaj teritorialnega morja, zračnega prostora nad teritorialnim morjem, njegovega dna in podzemlja“, ki v odstavkih 1 in 3 določa:
 „1. Suverenost obalne države se preko njenega kopnega in notranjih morskih voda, za arhipelaško državo pa preko njenih arhipelaških voda, razteza na morski pas ob obali, imenovan teritorialno morje.
 3. Suverenost nad teritorialnim morjem se izvaja v skladu s to konvencijo in drugimi pravili mednarodnega prava.“
 Del V te konvencije, naslovljen „Izključna ekonomska cona“, med drugim zajema člena 55 in 56.
 V skladu s členom 55 navedene konvencije, naslovljenim „Poseben pravni režim izključne ekonomske cone“, „[je] izključna ekonomska cona [...] območje zunaj teritorialnega morja in ob njem, za katero velja poseben pravni režim, določen v tem delu, na podlagi katerega so pravice in jurisdikcija obalne države ter pravice in svobode drugih držav urejene z ustreznimi določbami te konvencije“.
 Člen 56 iste konvencije, naslovljen „Pravice, jurisdikcija in dolžnosti obalne države v izključni ekonomski coni“, v odstavku 1 določa:
 „V izključni ekonomski coni ima obalna država:
 suverene pravice, da raziskuje in izkorišča, ohranja ter gospodari z živimi in neživimi naravnimi bogastvi voda nad morskim dnom in tistimi z morskega dna in morskega podzemlja,ter glede drugih dejavnosti za ekonomsko raziskovanje in izkoriščanje cone [...];
 jurisdikcijo na podlagi ustreznih določb te konvencije za:
 znanstveno raziskovanje morja;
 druge pravice in dolžnosti, predvidene v tej konvenciji.“
 Dunajska konvencija o pogodbenem pravu
 Dunajska konvencija o pogodbenem pravu je bila sklenjena 23. maja 1969 na Dunaju (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1155, str. 331, v nadaljevanju: Dunajska konvencija o pogodbenem pravu).
 Člen 3 te konvencije, naslovljen „Mednarodni sporazumi, ki jih ta konvencija ne zajema“, določa:
 „Dejstvo, da se ta konvencija ne uporablja za mednarodne sporazume, sklenjene med državami in drugimi subjekti mednarodnega prava ali med temi drugimi subjekti mednarodnega prava, in mednarodne sporazume, ki niso sklenjeni pisno, ne vpliva na:
 uporabo vseh v tej konvenciji navedenih pravil, ki bi za te sporazume veljala v skladu z mednarodnim pravom ne glede na to konvencijo;
 Člen 31 navedene konvencije, naslovljen „Splošno pravilo o razlagi“, določa:
 „1. Mednarodna pogodba se razlaga v dobri veri v skladu z običajnim pomenom izrazov v mednarodni pogodbi v njihovem kontekstu ter glede na njen predmet in namen.
 2. Za razlago mednarodne pogodbe kontekst poleg besedila, vključno z uvodom in prilogami, zajema:
 vsak dogovor v zvezi z mednarodno pogodbo, ki ga ob njeni sklenitvi dosežejo vse pogodbenice;
 vsako listino, ki jo sestavi ena ali več pogodbenic ob sklenitvi mednarodne pogodbe in jo druge pogodbenice sprejmejo kot listino, ki se nanaša na mednarodno pogodbo.
 3. Skupaj s kontekstom se upoštevajo:
 vsak poznejši dogovor med pogodbenicami glede razlage mednarodne pogodbe ali uporabe njenih določb;
 vsaka poznejša dejanska uporaba mednarodne pogodbe, na podlagi katere nastane dogovor pogodbenic v zvezi z razlago mednarodne pogodbe;
 vsako ustrezno pravilo mednarodnega prava, ki se lahko uporablja v odnosih med pogodbenicami.
 4. Izraz se lahko razlaga drugače, če se ugotovi, da je bil tak namen pogodbenic.“
 V skladu s členom 34 iste konvencije, naslovljenim „Splošno pravilo v zvezi s tretjimi državami“, „[m]ednarodna pogodba tretji državi brez njene privolitve ne nalaga obveznosti niti ji ne daje pravic“.
 Evro-mediteranski pridružitveni sporazum med državami članicami Evropske skupnosti na eni strani in Kraljevino Maroko na drugi je bil podpisan 26. februarja 1996 v Bruslju (UL 2000, L 70, str. 2, v nadaljevanju: Pridružitveni sporazum), v imenu Evropskih skupnosti pa je bil odobren s Sklepom Sveta in Komisije z dne 24. januarja 2000 (2000/204/ES, ESPJ) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 175). V skladu s členom 96 tega sklepa je začel ta sporazum veljati 1. marca 2000, kot je to razvidno iz obvestila, objavljenega v Uradnem listu Evropskih skupnosti (UL 2000, L 70, str. 228).
 Naslov VIII tega sporazuma, naslovljen „Institucionalne, splošne in končne določbe“, med drugim zajema člen 94 tega sporazuma, v skladu s katerim „[se] [t]a sporazum [...] uporablja na ozemljih, na katerih se uporabljata pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti in Evropske skupnosti za premog in jeklo, pod pogoji, določenimi v tej pogodbi, na eni strani in na ozemlju Kraljevine Maroko na drugi strani“.
 Sporazum o partnerstvu je v skladu s členom 17 začel veljati 28. februarja 2007, kot je to razvidno iz obvestila, objavljenega v Uradnem listu Evropske unije (UL 2007, L 78, str. 31).
 Ta sporazum, kot je razvidno iz njegove preambule ter členov 1 in 3, želi okrepiti sodelovanje med Unijo in Kraljevino Maroko, zlasti v okviru Pridružitvenega sporazuma, z uvedbo partnerstva v ribiškem sektorju, ki bo spodbujalo odgovoren ribolov v maroških ribolovnih conah in učinkovito izvajalo maroško ribiško politiko. V ta namen Sporazum o partnerstvu uvaja zlasti pravila o gospodarskem, finančnem, tehničnem in znanstvenem sodelovanju med strankami, pogojih za dostop plovil, ki plujejo pod zastavo držav članic, v maroške ribolovne cone in podrobnih določilih za nadzor ribolovnih dejavnosti v teh conah.
 V tem okviru je iz člena 5 Sporazuma o partnerstvu, naslovljenega „Dostop plovil [Unije] do maroških ribolovnih con“, zlasti iz njegovih odstavkov 1 in 4, ter iz člena 6, naslovljenega „Pogoji za izvajanje ribolova“, zlasti iz njegovega odstavka 1, razvidno, da se Kraljevina Maroko obvezuje, da „bo plovilom [Unije] omogočil[a] izvajanje ribolovnih dejavnosti v svojih ribolovnih conah v skladu s tem sporazumom, vključno s Protokolom in Prilogo k Sporazumu“, če imajo ta plovila dovoljenje za ribolov, ki ga izdajo organi te tretje države na zahtevo organov Unije. Unija pa se zavezuje k „sprejetju vseh ustreznih določb za zagotovitev, da so njena plovila v skladu z določbami tega sporazuma in zakonodajo, ki ureja ribolov v zadevnih vodah pod jurisdikcijo [Kraljevine] Marok[o], v skladu s Konvencijo [...] o pomorskem pravu“.
 Člen 11 Sporazuma o partnerstvu, naslovljen „Teritorialna uporaba“, določa, da se ta sporazum – v zvezi s Kraljevino Maroko – uporablja „na ozemlju Maroka in v vodah pod maroško suverenostjo“. Člen 2 tega sporazuma z naslovom „Opredelitve pojmov“ v točki (a), dalje, določa, da pojem „maroška ribolovna cona“ v tem sporazumu, njegovemu protokolu in njegovi prilogi pomeni „vode, ki so pod suverenostjo ali jurisdikcijo Kraljevine Maroko“.
 Člen 16 Sporazuma o partnerstvu določa, da sta njegova protokol in priloga z dodatki sestavni del tega sporazuma.
 Protokol iz leta 2013
 Sporazumu o partnerstvu je bil prvotno priložen protokol (v nadaljevanju: prvotni protokol), katerega cilj je bil določiti ribolovne možnosti iz člena 5 za obdobje štirih let.
 Ta prvotni protokol je bil nadomeščen z drugim protokolom, ki ga je leta 2013 nasledil Protokol med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko o določitvi ribolovnih možnosti in finančnega prispevka iz Sporazuma med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko o partnerstvu v ribiškem sektorju (UL 2013, L 328, str. 2, v nadaljevanju: Protokol iz leta 2013). Zadnjenavedeni protokol je bil odobren s Sklepom 2013/785 in je začel veljati 15. julija 2014, kot je to razvidno iz obvestila, objavljenega v Uradnem listu Evropske unije (UL 2014, L 228, str. 1).
 V skladu s členom 1 Protokola iz leta 2013, naslovljenim „Splošna načela“, „[so] [t]a protokol, njegova priloga in dodatki [...] sestavni del Sporazuma o partnerstvu [...], ki spada v okvir [Pridružitvenega] sporazuma [...]“. Poleg tega navedeni protokol „prispeva k uresničitvi splošnih ciljev [Pridružitvenega] sporazuma [...]“.
 V skladu s členom 2 Protokola iz leta 2013, naslovljenim „Obdobje uporabe, trajanje in ribolovne možnosti“, se plovilom, ki plujejo pod zastavo države članice Unije, če imajo dovoljenje, izdano na podlagi Sporazuma o partnerstvu, navedenega protokola in Priloge k njemu, za obdobje štirih let odobrijo možnosti malega, pridnenega in pelagičnega ribolova na maroškem ribolovnem območju v skladu s pravili iz preglednice, ki je priložena k navedenemu protokolu. Te ribolovne možnosti se lahko v skladu s členom 5 istega protokola sporazumno spremenijo.
 Priloga k Protokolu iz leta 2013, naslovljena „Pogoji za izvajanje ribolova s plovili EU na maroškem ribolovnem območju“, vsebuje poglavje III, naslovljeno „Ribolovna območja“, v katerem je določeno:
 „[Kraljevina] Maroko pred začetkom uporabe Protokola [...] [U]niji sporoči zemljepisne koordinate temeljnih črt, svojega ribolovnega območja in vseh območij znotraj tega ribolovnega območja, v katerih je ribolov prepovedan [...].
 Ribolovna območja za vsako kategorijo v atlantskem območju Maroka so določena v tehničnih dokumentih (Dodatek 2).“
 Dodatek 2 k tej prilogi obsega šest tehničnih dokumentov, oštevilčenih od 1 do 6. Vsak od teh tehničnih dokumentov se nanaša na določeno kategorijo ribolova in opredeljuje pogoje za izvajanje ribolova za to kategorijo. Med pogoji, določenimi z vsakim navedenim dokumentom, je „[g]eografska omejitev dovoljenega območja“.
 V dodatku 4 k navedeni prilogi, naslovljenem „Koordinate ribolovnih območij“, je med drugim navedeno, da „[o]ddelek [za morski ribolov ministrstva Kraljevine Maroko za kmetijstvo in morski ribolov] pred začetkom veljavnosti Protokola [iz leta 2013] Komisiji sporoči zemljepisne koordinate maroške temeljne črte, maroškega ribolovnega območja in območij, v katerih sta plovba in ribolov prepovedana [...]“.
 Akta o izvajanju Sporazuma o partnerstvu in Protokola iz leta 2013
 Namen Uredbe št. 764/2006 je bil zlasti – kot je razvidno iz njene uvodne izjave 3 – določiti razdelitveni ključ za ribolovne možnosti, določene v Sporazumu o partnerstvu, med države članice za obdobje uporabe prvotnega protokola. Združenemu kraljestvu je bila s členom 2 te uredbe odobrena kvota 2500 ton za industrijski pelagični ribolov.
 Podobno je bil namen Uredbe št. 1270/2013 opredeliti način razdelitve ribolovnih možnosti, določenih v Sporazumu o partnerstvu, med države članice za obdobje uporabe Protokola iz leta 2013. Združenemu kraljestvu je bila s členom 1 te uredbe dodeljena kvota 4525 ton za industrijski pelagični ribolov.
 Spor o glavni stvari, postopek pred Sodiščem in vprašanji za predhodno odločanje
 Western Sahara Campaign UK je prostovoljna organizacija, katere cilj je spodbujati priznanje pravice ljudstva Zahodne Sahare do samoodločbe.
 Pri High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (višje sodišče (Anglija in Wales), oddelek Queen’s Bench (upravni senat), Združeno kraljestvo)), je vložila dve tožbi. Prvi od teh sporov se nanaša na vprašanje, ali ima davčna in carinska uprava Združenega kraljestva pravico, da odobri uvoz v to državo članico proizvodov s poreklom z ozemlja Zahodne Sahare, za katere je bilo potrjeno, da so iz Kraljevine Maroko, v smislu Pridružitvenega sporazuma. V drugem sporu se izpodbija ribiška politika, ki jo je pripravil minister za okolje, prehrano in kmetijske zadeve Združenega kraljestva, ker ta politika določa, da se na področje uporabe ukrepov nacionalnega prava za izvajanje Sporazuma o partnerstvu, Protokola iz leta 2013 in aktov sekundarnega prava, s katerima je Unija na podlagi tega sporazuma in tega protokola dodelila ribolovne možnosti državam članicam, vključijo vode ob obali ozemlja Zahodne Sahare.
 Western Sahara Campaign UK pred predložitvenim sodiščem trdi, da Pridružitveni sporazum, Sporazum o partnerstvu, Protokol iz leta 2013 in akti sekundarnega prava, ki na podlagi dveh zadnjenavedenih aktov državam članicam dodeljujejo ribolovne možnosti, kršijo člen 3(5) PEU, v skladu s katerim Unija v odnosih s preostalim svetom prispeva k doslednemu spoštovanju mednarodnega prava, zlasti načel Ustanovne listine Združenih narodov, ker se ti različni mednarodni sporazumi uporabljajo na ozemlju Zahodne Sahare in v vodah ob obali tega ozemlja. Vključitev tega ozemlja in teh voda na ozemeljsko področje uporabe teh sporazumov naj bi bila namreč v očitnem neskladju z mednarodnim pravom, natančneje s pravico do samoodločbe, členom 73 Ustanovne listine Združenih narodov, določbami Konvencije o pomorskem pravu ter obveznostmi držav in drugih subjektov mednarodnega prava, da prenehajo resno kršiti kogentne določbe tega prava, da ne priznajo položaja, nastalega s to kršitvijo, in da ne zagotavljajo pomoči pri storitvi nedopustnega mednarodnega dejanja. Poleg tega naj Pridružitveni sporazum, Sporazum o partnerstvu in Protokol iz leta 2013 ne bi bili sklenjeni v imenu ljudstva Zahodne Sahare ali po posvetovanju z njegovimi predstavniki. Nazadnje, nobenega dokaza naj ne bi bilo glede obstoja ugodnosti v korist tega ljudstva, ki naj bi izhajala iz teh treh mednarodnih sporazumov.
 Predložitveno sodišče navaja, da toženi stranki iz postopkov v glavni stvari zatrjujeta, da Svet Evropske unije in Komisija z ugotovitvijo, da sklenitev mednarodnih sporazumov, kot so Pridružitveni sporazum, Sporazum o partnerstvu in Protokol iz leta 2013, ni bila v nasprotju z mednarodnim pravom, nista storila očitne napake pri presoji.
 Glede na te argumente je predložitveno sodišče odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži štiri vprašanja, pri čemer se prvi dve nanašata na razlago in veljavnost Pridružitvenega sporazuma, preostali dve pa na veljavnost Sporazuma o partnerstvu in različnih aktov sekundarnega prava, povezanih s tem sporazumom.
 Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišče sprašuje o razlagi Pridružitvenega sporazuma in o tem, ali je treba omembe „Kraljevine Maroko“ iz tega sporazuma razlagati tako, da se nanašajo samo na suvereno ozemlje te države, pri čemer se zato proizvodi s poreklom z ozemlja Zahodne Sahare ne smejo uvoziti v Unijo brez plačila carinskih dajatev na podlagi navedenega sporazuma.
 Z drugim vprašanjem, ki je postavljeno za primer, da bi Pridružitveni sporazum dovoljeval, da se proizvodi s poreklom z ozemlja Zahodne Sahare uvozijo v Unijo brez plačila carinskih dajatev, je predložitveno sodišče zanimalo, ali je ta sporazum veljaven z vidika člena 3(5) PEU.
 Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem na podlagi primera, ki je podoben tistemu iz drugega vprašanja, Sodišče sprašuje o veljavnosti Sporazuma o partnerstvu in Protokola iz leta 2013. V zvezi s tem je v bistvu vprašalo, v kolikšnem obsegu je bila Unija – ob upoštevanju člena 3(5) PEU – upravičena, da s Kraljevino Maroko sklene mednarodne sporazume, ki dopuščajo izkoriščanje naravnih virov iz voda ob obali ozemlja Zahodne Sahare. Po njegovem mnenju je možna ugotovitev, da sklenitev takih mednarodnih sporazumov ni splošno in absolutno prepovedana, kljub temu, da mednarodna skupnost ni priznala suverenosti Kraljevine Maroko nad ozemljem Zahodne Sahare na eni strani in da je ta država dalj časa okupirala to nesamoupravno ozemlje na drugi. Vendar naj bi bila za sklenitev navedenih sporazumov določena dvojna zahteva, in sicer da so v skladu z željami ljudstva Zahodne Sahare in da imajo ti od njih koristi. V obravnavanem primeru mora torej Sodišče presoditi, v kolikšnem obsegu Sporazum o partnerstvu in Protokol iz leta 2013 to dvojno zahtevo upoštevata.
 Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je subjektu, kot je tožeča stranka iz postopkov v glavni stvari, katere aktivna legitimacija je določena v nacionalnem pravu, mogoče dovoliti, da izpodbija veljavnost mednarodnih sporazumov, kot so Pridružitveni sporazum, Sporazum o partnerstvu in Protokol iz leta 2013, ter veljavnost aktov o njihovi sklenitvi in izvajanju, ker naj bi Unija kršila mednarodno pravo. Glede tega je navedlo, da če bi bilo treba o sporih o glavni stvari odločati le glede na nacionalno pravo, bi se tožbi zavrnili, ker se z njima predlaga izvedba presoje o zakonitosti ravnanja tujih organov. Poudarilo je tudi, da je Meddržavno sodišče v sodbi z dne 15. junija 1954, Monetarno zlato, odpeljano iz Rima leta 1943 (CIJ, Recueil 1954, str. 19), presodilo, da mu njegov status prepoveduje sprejeti ugotovitve, s katerimi se obsoja ravnanje ali vpliva na pravice države, ki ni stranka pred tem sodiščem in ki ni pristala, da jo zavezujejo njegove odločitve. Predložitveno sodišče je vendarle dodalo, da je predmet sporov o glavni stvari veljavnost aktov Unije in da bi izjava o nepristojnosti Sodišča, če bi obstajal resen dvom o veljavnosti zadevnih aktov, lahko ogrozila polni učinek člena 3(5) PEU.
 Potem ko je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, je Sodišče presodilo, da je treba v skladu s pravili mednarodnega prava, ki zavezujejo Unijo, Pridružitveni sporazum razlagati tako, da se ta sporazum ne uporablja za ozemlje Zahodne Sahare (sodba z dne 21. decembra 2016, Svet/Front Polisario, C‐104/16 P, EU:C:2016:973).
 Predložitveno sodišče je bilo po razglasitvi te sodbe vprašano, ali želi ohraniti ali umakniti prvi dve vprašanji v zvezi z razlago in veljavnostjo Pridružitvenega sporazuma. V odgovor je navedlo, da ju je treba šteti za umaknjeni.
 V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (višje sodišče (Anglija in Wales), oddelek Queen’s Bench (upravni senat)), odločilo, da ohrani ti vprašanji:
 Ali je [Sporazum o partnerstvu], kot je bil potrjen in uveljavljen z Uredbo št. 764/2006, Sklepom 2013/785 in Uredbo št. 1270/2013, veljaven, če se upošteva zahteva iz člena 3(5) PEU[, naložena Uniji,] po spoštovanju upoštevnih načel mednarodnega prava in spoštovanju načel Ustanovne listine Združenih narodov, in v kolikšni meri je bil [ta sporazum] sklenjen v korist saharskega ljudstva, v njegovem imenu, v skladu z njegovimi željami ali po posvetovanju z njegovimi priznanimi predstavniki?
 Ali je tožeča stranka iz postopkov v glavni stvari upravičena izpodbijati veljavnost aktov Unije, ker naj bi Unija kršila mednarodno pravo, zlasti glede na:
 dejstvo, da tožeča stranka kljub aktivni legitimaciji na podlagi nacionalnega prava za izpodbijanje veljavnosti aktov Unije ne zatrjuje nobenih pravic na podlagi prava Unije, in
 načelo iz zadeve Monetarno zlato, odpeljano iz Rima leta 1943 [(sodba z dne 15. junija 1954, CIJ, Recueil 1954, str. 19)], da Meddržavno sodišče ne more sprejeti ugotovitev, s katerimi se obsoja ravnanje ali vpliva na pravice države, ki ni stranka pred tem sodiščem in ki ni pristala, da jo zavezujejo odločitve tega sodišča?“
 Po prepričanju Sveta Sodišče ni pristojno za preučitev veljavnosti mednarodnih sporazumov, kot sta Sporazum o partnerstvu in Protokol iz leta 2013 v okviru postopka predhodnega odločanja. Meni namreč, da je Sodišče pristojno le za odločanje o veljavnosti aktov Unije o sklenitvi teh sporazumov.
 V zvezi s tem člen 19(3)(b) PEU in člen 267, prvi odstavek, točka (b), PDEU določata, da je Sodišče pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih glede razlage prava Unije in veljavnosti aktov institucij Unije.
 Iz teh določb je razvidno, da je Sodišče pristojno za predhodno odločanje o razlagi in veljavnosti aktov institucij Unije brez kakršne koli izjeme (sodbi z dne 13. decembra 1989, Grimaldi, C‐322/88, EU:C:1989:646, točka 8, in z dne 13. junija 2017, Florescu in drugi, C‐258/14, EU:C:2017:448, točka 30).
 V skladu z ustaljeno sodno prakso pa mednarodni sporazumi, ki jih Unija sklene na podlagi določb Pogodb, kar zadeva Unijo, pomenijo akte, ki jih sprejmejo same institucije (sodbi z dne 16. junija 1998, Racke, C‐162/96, EU:C:1998:293, točka 41, in z dne 25. februarja 2010, Brita, C‐386/08, EU:C:2010:91, točka 39).
 Taki sporazumi so tako od svojega začetka veljavnosti sestavni del pravnega reda Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 30. aprila 1974, Haegeman, 181/73, EU:C:1974:41, točka 5, in z dne 22. novembra 2017, Aebtri, C‐224/16, EU:C:2017:880, točka 50). Njihove določbe morajo biti torej popolnoma v skladu z določbami Pogodb in ustavnimi načeli, ki iz njiju izhajajo (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‐402/05 P in C‐415/05 P, EU:C:2008:461, točka 285, in Mnenje 1/15 (Sporazum PNR med EU in Kanado) z dne 26. julija 2017, EU:C:2017:592, točka 67). Natančneje, po eni strani mora biti njihova materialna vsebina v skladu s pravili o pristojnostih institucij Unije in z upoštevnimi materialnopravnimi pravili. Po drugi strani mora biti postopek sklenitve v skladu s formalnimi in postopkovnimi pravili, ki se uporabljajo v pravu Unije (glej v tem smislu Mnenje 1/75 (Sporazum OECD – Standard za lokalne izdatke) z dne 11. novembra 1975, EU:C:1975:145, str. 1360 in 1361, ter Mnenje 1/15 (Sporazum PNR med EU in Kanado) z dne 26. julija 2017, EU:C:2017:592, točki 69 in 70).
 Poleg tega mora Unija v skladu z ustaljeno sodno prakso svoje pristojnosti izvajati ob spoštovanju mednarodnega prava kot celote, v katero niso vključena le pravila in načela splošnega in običajnega mednarodnega prava, ampak tudi določbe mednarodnih konvencij, ki jo zavezujejo (glej v tem smislu sodbe z dne 24. novembra 1992, Poulsen in Diva Navigation, C‐286/90, EU:C:1992:453, točka 9; z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‐402/05 P in C‐415/05 P, EU:C:2008:461, točka 291, in z dne 21. decembra 2011, Air Transport Association of America in drugi, C‐366/10, EU:C:2011:864, točki 101 in 123).
 Zato je Sodišče tako v okviru ničnostne tožbe kot v okviru postopka predhodnega odločanja pristojno za presojo, ali je mednarodni sporazum, ki ga sklene Unija, v skladu s Pogodbama (glej v tem smislu Mnenje 1/75 (Sporazum OECD – Standard za lokalne izdatke) z dne 11. novembra 1975, EU:C:1975:145, str. 1361) in pravili mednarodnega prava, ki zavezujejo Unijo.
 Dodati je treba, da mednarodni sporazumi, ki jih sklene Unija, v skladu s členom 216(2) PDEU ne zavezujejo le njenih institucij, ampak tudi tretje države, ki so pogodbenice teh sporazumov.
 Zato je treba šteti, da je treba, če je – kot v obravnavani zadevi – Sodišče prejelo predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na veljavnost mednarodnega sporazuma, ki ga je sklenila Unija, ta predlog razumeti, kot da se nanaša na akt, s katerim je Unija sklenila tak mednarodni sporazum (glej po analogiji sodbi z dne 9. avgusta 1994, Francija/Komisija, C‐327/91, EU:C:1994:305, točka 17, in z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‐402/05 P in C‐415/05 P, EU:C:2008:461, točki 286 in 289).
 Ob upoštevanju obveznosti Unije, ki so navedene v točkah 46 in 47 te sodbe, se nadzor nad veljavnostjo, ki ga Sodišče lahko izvede v tem okviru, vseeno lahko nanaša na zakonitost tega akta z vidika same vsebine zadevnega mednarodnega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‐402/05 P in C‐415/05 P, EU:C:2008:461, točka 289 in navedena sodna praksa).
 Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišču predlaga, naj preuči veljavnost, najprej, Uredbe št. 764/2006, nato, Sklepa 2013/785 in, nazadnje, Uredbe št. 1270/2013 z vidika člena 3(5) PEU.
 Kot je razvidno iz točke 37 te sodbe, je to vprašanje postavljeno na podlagi predpostavke, da Pridružitveni sporazum in Protokol iz leta 2013 dovoljujeta izkoriščanje naravnih virov voda ob obali ozemlja Zahodne Sahare. Taka predpostavka sama po sebi pomeni, da so te vode vključene na ozemeljsko področje uporabe navedenega sporazuma in navedenega protokola, tako da lahko plovila, ki plujejo pod zastavo držav članic, na podlagi teh dveh mednarodnih sporazumov v te vode dostopajo za izkoriščanje zadevnih virov.
 Predložitveno sodišče torej želi z navedenim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali so zaradi okoliščine, da je izkoriščanje virov iz voda ob obali ozemlja Zahodne Sahare dovoljeno s Sporazumom o partnerstvu in Protokolom iz leta 2013, Uredba št. 764/2006, Sklep 2013/785 in Uredba št. 1270/2013 neveljavni.
 Vendar se tako vprašanje presoje veljavnosti postavlja le, če je predpostavka, na kateri temelji, pravilna.
 Zato je treba najprej preveriti, ali vode ob obali ozemlja Zahodne Sahare spadajo v Sporazum o partnerstvu in Protokol iz leta 2013. Ta preveritev zajema preučitev določb, ki določajo ozemeljsko področje uporabe teh dveh mednarodnih sporazumov.
 Ozemeljsko področje uporabe Sporazuma o partnerstvu
 Sporazum o partnerstvu vsebuje tri določbe, ki določajo njegovo ozemeljsko področje uporabe. Najprej, člen 11 tega sporazuma določa, da se ta sporazum uporablja, kar zadeva Kraljevino Maroko, „na ozemlju Maroka in v vodah pod maroško suverenostjo“. Dalje, člen 5 navedenega sporazuma, kar zadeva, natančneje, ribolovne dejavnosti, določa, da je plovilom, ki plujejo pod zastavo držav članic, omogočeno „izvajanje ribolovnih dejavnosti v [...] ribolovnih conah [Kraljevine Maroko]“. Nazadnje, člen 2(a) tega sporazuma določa, da pojem „maroška ribolovna cona“ pomeni „vode, ki so pod suverenostjo ali jurisdikcijo Kraljevine Maroko“.
 Za razlago teh določb se je treba opreti na pravila običajnega mednarodnega prava, ki se odražajo v določbah člena 31 Dunajske konvencije o pogodbenem pravu, ki zavezuje institucije Unije in je del njenega pravnega reda (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 2010, Brita, C‐386/08, EU:C:2010:91, točke od 40 do 43 in navedena sodna praksa), ter na Konvencijo o pomorskem pravu, ki zavezuje Unijo in na katero se izrecno sklicujeta drugi odstavek preambule Sporazuma o partnerstvu in člen 5(4) tega sporazuma.
 V zvezi s tem je treba na prvem mestu navesti, da iz prvega odstavka preambule Sporazuma o partnerstvu izhaja, da ta sporazum uresničuje skupno željo Unije in Kraljevine Maroko po okrepitvi tesnega sodelovanja, ki sta ga vzpostavili med drugim v okviru Pridružitvenega sporazuma. Sporazum o partnerstvu je tako del konvencijske ureditve, katere okvir je Pridružitveni sporazum.
 Strukturo te konvencijske ureditve jasno poudarja Protokol iz leta 2013, ki ga je treba upoštevati pri razlagi Sporazuma o partnerstvu, saj gre za poznejši sporazum, ki sta ga sklenili dve pogodbeni stranki k temu sporazumu, v smislu člena 31(3)(a) Dunajske konvencije o pogodbenem pravu. Člen 1 Protokola iz leta 2013 namreč določa, da sta tako ta protokol kot Sporazum o partnerstvu del Pridružitvenega sporazuma, k ciljem katerega prispevata.
 Ob upoštevanju obstoja te konvencijske ureditve je treba pojem „ozemlje Maroka“ iz člena 11 Sporazuma o partnerstvu razumeti na enak način kot pojem „ozemlje Kraljevine Maroko“ iz člena 94 Pridružitvenega sporazuma.
 Vendar je Sodišče že navedlo, da je ta zadnjenavedeni pojem treba razumeti, kot da napotuje na geografski prostor, na katerem Kraljevina Maroko v celoti izvršuje pristojnosti, ki jih mednarodno pravo priznava suverenim subjektom, z izjemo katerega koli drugega ozemlja, kot je ozemlje Zahodne Sahare (sodba z dne 21. decembra 2016, Svet/Front Polisario, C‐104/16 P, EU:C:2016:973, točki 95 in 132).
 Vključitev ozemlja Zahodne Sahare na področje uporabe Pridružitvenega sporazuma bi namreč kršila nekatera pravila splošnega mednarodnega prava, ki se uporabljajo v odnosih med Unijo in Kraljevino Maroko, in sicer načelo samoodločbe, na katero je opozorjeno v členu 1 Ustanovne listine Združenih narodov, in načelo relativnega učinka pogodb, ki je izrecno navedeno v členu 34 Dunajske konvencije o pogodbenem pravu (sodba z dne 21. decembra 2016, Svet/Front Polisario, C‐104/16 P, EU:C:2016:973, točke od 88 do 93, 100, od 103 do 107 in 123).
 V teh okoliščinah ozemlje Zahodne Sahare ne spada v pojem „ozemlje Maroka“ v smislu člena 11 Sporazuma o partnerstvu.
 Na drugem mestu, Sporazum o partnerstvu se ne uporablja le za ozemlje Kraljevine Maroko, temveč tudi za „vode pod suverenostjo ali jurisdikcijo“ te države, kot je navedeno v točki 57 te sodbe. Ta izraz v Sporazumu o partnerstvu ni uporabljen.
 Vendar se je za razlago tega izraza treba opreti na Konvencijo o pomorskem pravu, kot je to navedeno v točki 58 te sodbe.
 Glede tega je iz člena 2(1) omenjene konvencije razvidno, da se suverenost obalne države prek njenega kopnega in notranjih morskih voda razteza na morski pas ob obali, imenovan „teritorialno morje“. Poleg tega je obalni državi na podlagi členov 55 in 56 te konvencije priznana jurisdikcija z nekaterimi pravicami na območju zunaj njenega teritorialnega morja in ob njem, ki je imenovano „izključna ekonomska cona“.
 Iz tega izhaja, da so vode, v katerih je obalna država upravičena izvajati suverenost ali jurisdikcijo na podlagi Konvencije o pomorskem pravu, omejene le na vode ob obali njenega ozemlja, ki spadajo v njeno teritorialno morje ali njeno izključno ekonomsko cono.
 Posledično in ob upoštevanju dejstva, da ozemlje Zahodne Sahare ni del ozemlja Kraljevine Maroko, na kar je bilo opozorjeno v točkah od 62 do 64 te sodbe, vode ob obali ozemlja Zahodne Sahare ne spadajo v maroško ribolovno cono iz člena 2(a) Sporazuma o partnerstvu.
 Na tretjem in zadnjem mestu, iz člena 31(4) Dunajske konvencije o pogodbenem pravu sicer izhaja, da se pogodbenice lahko dogovorijo, da bo izraz, ki se pojavlja v pogodbi, imel poseben pomen.
 Vendar je glede izraza „vode, ki so pod suverenostjo [...] Kraljevine Maroko“, uporabljenega v členu 2(a) Sporazuma o partnerstvu, treba navesti, da bi bilo v nasprotju s pravili mednarodnega prava, navedenimi v točki 63 te sodbe, ki jih Unija mora spoštovati in ki se v obravnavanem primeru smiselno uporabljajo, da se iz tega naslova vode, ki so neposredno ob obali ozemlja Zahodne Sahare, vključijo na področje uporabe tega sporazuma. Posledično Unija ne more veljavno soglašati z namenom Kraljevine Maroko, da zadevne vode na osnovi tega vključi na področje uporabe navedenega sporazuma.
 Glede izraza „vode, ki so pod [...] jurisdikcijo Kraljevine Maroko“ iz te določbe sta Svet in Komisija med preostalimi hipotezami predvidela, da bi bilo Kraljevino Maroko mogoče šteti za „de facto upravno oblast“ ali okupacijsko silo na ozemlju Zahodne Sahare in da bi se taka opredelitev lahko izkazala za upoštevno za določitev področja uporabe Sporazuma o partnerstvu. V zvezi s tem vendarle zadošča navesti – ne da bi bilo treba preučiti, ali bi bil morebiten skupni namen pogodbenic Sporazuma o partnerstvu, da se temu izrazu da poseben pomen, da bi se upoštevale take okoliščine, v skladu s pravili mednarodnega prava, ki zavezujejo Unijo – takega skupnega namena v obravnavanem primeru nikakor ni mogoče ugotoviti, ker je Kraljevina Maroko kategorično zavrnila, da bi bila okupacijska ali administrativna sila na ozemlju Zahodne Sahare.
 Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da vode ob obali ozemlja Zahodne Sahare ne spadajo v izraz „vode, ki so pod suverenostjo ali jurisdikcijo Kraljevine Maroko“ iz člena 2(a) Sporazuma o partnerstvu.
 Ozemeljsko področje uporabe Protokola iz leta 2013
 Kar zadeva Protokol iz leta 2013, je treba na prvem mestu opozoriti, da se uvršča v okvir nasledstva protokolov, ki imajo vsi cilj, da se za določeno obdobje določijo ribolovne možnosti iz člena 5 Sporazuma o partnerstvu v korist plovil, ki plujejo pod zastavo držav članic, kot je bilo navedeno v točkah 21 in 22 te sodbe.
 Drugače kot Sporazum o partnerstvu Protokol iz leta 2013 ne vsebuje nobene posebne določbe o svojem ozemeljskem področju uporabe.
 Vendar je v različnih določbah tega protokola uporabljen izraz „maroško ribolovno območje“.
 Ta izraz pa je enakovreden izrazu iz člena 2(a) Sporazuma o partnerstvu, ki na eni strani določa, da ga je treba razumeti, kot da napotuje na „vode, ki so pod suverenostjo ali jurisdikcijo Kraljevine Maroko“, na drugi strani pa, da taka opredelitev ne velja samo za ta sporazum, temveč tudi za protokol, ki ga spremlja, in za Prilogo k njemu. Poleg tega iz člena 16 Sporazuma o partnerstvu in člena 1 Protokola iz leta 2013 izhaja, da so ta protokol, Priloga k njemu in njegovih dodatkov sestavni del navedenega sporazuma.
 Iz tega sledi, da je treba izraz „maroška ribolovna cona“, ki je bil uporabljen tako v Sporazumu o partnerstvu kot v Protokolu iz leta 2013, katerega ozemeljsko področje uporabe ta sporazum določa, razumeti, kot da napotuje na vode, ki so pod suverenostjo ali jurisdikcijo Kraljevine Maroko.
 Posledično in v skladu z razlago iz točke 73 te sodbe je treba šteti, da izraz „maroško ribolovno območje [maroška ribolovna cona]“ v smislu navedenega protokola ne vključuje voda ob obali ozemlja Zahodne Sahare.
 Na drugem mestu, ugotoviti je treba, prvič, da Priloga k Protokolu iz leta 2013 v poglavju III, naslovljenem „Ribolovna območja [Ribolovne cone]“, določa, da „[Kraljevina] Maroko pred začetkom uporabe [tega] [p]rotokola [...] [U]niji sporoči zemljepisne koordinate temeljnih črt [in] svojega ribolovnega območja“. Drugič, dodatek 4 k tej prilogi, naslovljen „Koordinate ribolovnih območij“, v istem kontekstu določa, da „[o]ddelek [za morski ribolov ministrstva Kraljevine Maroko za kmetijstvo in morski ribolov] pred začetkom veljavnosti [navedenega protokola] Komisiji sporoči zemljepisne koordinate maroške temeljne črte [in] maroškega ribolovnega območja“.
 V zvezi s tem je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da so bile zemljepisne koordinate, določene z določbami iz prejšnje točke, poslane šele 16. julija 2014. Ker je Protokol iz leta 2013 začel veljati 15. julija 2014, te zemljepisne koordinate niso del njegovega besedila, o katerem sta se dogovorili stranki.
 V vsakem primeru je treba glede na razlago, navedeno v točki 79 te sodbe, in razloge, na katerih ta razlaga temelji, navesti, da četudi so bile navedene zemljepisne koordinate sporočene po začetku veljavnosti Protokola iz leta 2013, te ne bi mogle nikakor izpodbiti razlage izraza „maroška ribolovna cona“ iz navedene točke in področja uporabe tega protokola razširiti tako, da bi se vanj vključile vode ob obali ozemlja Zahodne Sahare.
 Tako iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da je treba Sporazum o partnerstvu in Protokol iz leta 2013 v skladu s pravili mednarodnega prava, ki zavezujejo Unijo in se uporabljajo za odnose med Unijo in Kraljevino Maroko, razlagati tako, da vode ob obali ozemlja Zahodne Sahare ne spadajo na ozemeljsko področje uporabe tega sporazuma in tega protokola.
 Zato obratna predpostavka, na kateri – kot je navedeno v točkah 52 in 53 te sodbe – temeljita vprašanji predložitvenega sodišča glede veljavnosti Uredbe št. 764/2006, Sklepa 2013/785 in Uredbe št. 1270/2013, ni pravilna.
 V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da ker se niti Sporazum o partnerstvu niti Protokol iz leta 2013 ne uporabljata za vode ob obali ozemlja Zahodne Sahare, njegova preučitev ni pokazala ničesar, kar bi vplivalo na veljavnost Uredbe št. 764/2006, Sklepa 2013/785 in Uredbe št. 1270/2013 z vidika člena 3(5) PEU.
 Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je pravni subjekt, ki ima aktivno legitimacijo po nacionalnem pravu, kot je tožeča stranka iz postopkov v glavni stvari, upravičen izpodbijati veljavnost aktov o sklenitvi in izvajanju Sporazuma o partnerstvu in Protokola iz leta 2013 iz razloga, da je Unija kršila mednarodno pravo.
 Glede na odgovor na prvo vprašanje na to drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
 Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.


type: caselaw

text:
 7.11.2009
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 267/10
 Arrêt de la Cour (troisième chambre) du 10 septembre 2009 — Commission des Communautés européennes/République hellénique
 (Affaire C-416/07) (1)
 (Manquement d’État - Directives 91/628/CEE et 93/119/CE - Règlement (CE) no 1/2005 - Protection des animaux en cours de transport et au moment de leur abattage ou de leur mise à mort - Violation structurée et généralisée des règles communautaires)
 2009/C 267/17
 Langue de procédure: le grec
 Parties
 Partie requérante: Commission des Communautés européennes (représentants: H. Tserepa-Lacombe et F. Erlbacher, agents)
 Partie défenderesse: République hellénique (représentants: S. Charitaki, S. Papaïoannou et E.-M. Mamouna, agents)
 Objet
 Manquement d'État — Violation des art. 5, 8, 9 et 18(2), de la directive 91/628/CEE, du 19 novembre 1991, relative à la protection des animaux en cours de transport et modifiant les directives 91/425/CEE et 91/496/CEE (JO L 340, p. 17) — Violation des art. 5(4), 6(1), 13(3) et (4), 15(1), 25, 26 et 27(1), du règlement (CE) no 1/2005 du Conseil, du 22 décembre 2004, relatif à la protection des animaux pendant le transport et les opérations annexes et modifiant les directives 64/432/CEE et 93/119/CE et le règlement (CE) no 1255/97 (JO 2005 L 3, p. 1) — Violation des articles 3, 5(1), 6(1) et 8, de la directive 93/119/EC du conseil du 22 décembre 1993 sur la protection des animaux au moment de leur abattage ou de leur mise à mort (JO L 340, p. 21).
 Dispositif
 1)
 En n’ayant pas pris les mesures nécessaires:
 —
 pour que les autorités compétentes effectuent les contrôles obligatoires des plans de marche;
 —
 pour prévoir des installations dans les ports ferry ou à proximité de ceux-ci permettant le repos des animaux après leur débarquement des bateaux;
 —
 pour que des inspections des moyens de transport et des animaux soient effectivement réalisées;
 —
 pour assurer le respect des règles d’étourdissement des animaux au moment de leur abattage, et
 —
 pour que l’inspection et le contrôle des abattoirs soient effectués de façon appropriée,
 la République hellénique a manqué aux obligations qui lui incombent en vertu des articles 5, A, point 2, sous d), i), premier tiret, et 8 de la directive 91/628/CEE du Conseil, du 19 novembre 1991, relative à la protection des animaux en cours de transport et modifiant les directives 90/425/CEE et 91/496/CEE, telle que modifiée par le règlement (CE) no 806/2003 du Conseil, du 14 avril 2003, et du point 7, sous b), figurant sous le point 48 du chapitre VII de l’annexe de la même directive, telle que modifiée par le règlement no 806/2003, ainsi que des articles 3, 5, paragraphe 1, sous d), 6, paragraphe 1, et 8 de la directive 93/119/CE du Conseil, du 22 décembre 1993, sur la protection des animaux au moment de leur abattage ou de leur mise à mort.
 2)
 Le recours est rejeté pour le surplus.
 3)
 La République hellénique est condamnée à supporter les deux tiers des dépens. La Commission des Communautés européennes est condamnée à supporter un tiers des dépens.
 (1) JO C 283 du 24.11.2007


text:
ΦοροΛογιστική Ενημέρωση - ΚΥΑ. 29465/687/2020. Τροποποίηση της υπ ́ αρ. οικ. 34715/785/20-6-2018 κοινής υπουργικής απόφασης (Β ́2414) «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων για την απασχόληση ανέργων 15.000 νέων ηλικίας 18-29 ετών, με έμφαση στους πτυχιούχους ανωτάτων εκπαιδευτικών ιδ
 ΚΥΑ. 29465/687/2020. Τροποποίηση της υπ ́ αρ. οικ. 34715/785/20-6-2018 κοινής υπουργικής απόφασης (Β ́2414) «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων για την απασχόληση ανέργων 15.000 νέων ηλικίας 18-29 ετών, με έμφαση στους πτυχιούχους ανωτάτων εκπαιδευτικών ιδ
 Αθήνα, 20/07/2020
 Αρ. Πρωτ.: 29465/687
 ΘΕΜΑ: Τροποποίηση της υπ ́ αρ. οικ. 34715/785/20-6-2018 κοινής υπουργικής απόφασης (Β ́2414) «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων για την απασχόληση ανέργων 15.000 νέων ηλικίας 18-29 ετών, με έμφαση στους πτυχιούχους ανωτάτων εκπαιδευτικών ιδρυμάτων πανεπιστημιακού και τεχνολογικού τομέα», όπως ισχύει.
 Αποφασίζουμε την τροποποίηση της υπ ́ αρ. οικ. 34715/785/ 20-6-2018 κοινής υπουργικής απόφασης (Β ́ 2414) όπως ισχύει, εφεξής ως «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων για την απασχόληση ανέργων νέων ηλικίας 18-29 ετών», ως ακολούθως:
 Α. Η πρώτη παρ. του άρθρου 1 αντικαθίσταται ως εξής:
 «Σκοπός του προγράμματος είναι η δημιουργία νέων θέσεων εργασίας, πλήρους απασχόλησης, μέσω της πρόσληψης 15.000 ανέργων νέων ηλικίας 18-29 ετών».
 Β. Η παρ. 2.1 του άρθρου 2 αντικαθίσταται ως εξής:
 «Η δαπάνη για την υλοποίηση του προγράμματος προβλέπεται να ανέλθει έως το ποσό των 118.345.000 ευρώ η οποία βαρύνει τον προϋπολογισμό του Οργανισμού Απασχόλησης Εργατικού Δυναμικού (ΟΑΕΔ) (ΚΑΕ 2493) και κατανέμεται σε ετήσια βάση ως εξής:
 για το 2018: 230.000 ευρώ
 για το 2019: 28.870.000 ευρώ,
 για το 2020: έως 23.260.000 ευρώ,
 για το 2021: έως 30.800.000 ευρώ και
 για το 2022: έως 35.185.000 ευρώ».
 Γ. Το δεύτερο εδάφιο της παραγράφου 4.1 του άρθρου 4 αντικαθίσταται ως ακολούθως:
 «Απαραίτητη προϋπόθεση για την ένταξη μιας επιχείρησης στο πρόγραμμα είναι να μην έχει προβεί σε μείωση του προσωπικού της κατά τη διάρκεια τριμήνου πριν την ημερομηνία υποβολής της εντολής κενής θέσης (ημερολογιακά)».
 Δ. Οι περιπτώσεις α και β της παραγράφου 4.2 του άρθρου 4 αντικαθίσταται ως εξής:
 «Ωφελούμενοι του Προγράμματος είναι:
 α) Άνεργοι, ηλικίας 18-29 ετών, εγγεγραμμένοι στο μητρώο ανέργων του ΟΑΕΔ, για χρονικό διάστημα τουλάχιστον ενός (1) μήνα πριν από την υπόδειξή τους από τα αρμόδια ΚΠΑ2.
 β) Μακροχρόνια άνεργοι ηλικίας 18-29 ετών, εγγεγραμμένοι στο μητρώο ανέργων του ΟΑΕΔ για χρονικό διάστημα τουλάχιστον 12 μηνών κατά την υπόδειξή τους από τα αρμόδια ΚΠΑ2».
 Ε. Η περ. γ. της παρ. 4.2 του άρθρου 4 απαλείφεται και το εδάφιο που ακολουθεί της διαγραμμένης περ.γ. της ίδιας παρ. τροποποιείται ως ακολούθως:
 «Οι ωφελούμενοι άνεργοι των ανωτέρω κατηγοριών κατά την υπόδειξή τους στο ΚΠΑ2 πρέπει:».
 ΣΤ. Το άρθρο 5 αντικαθίσταται ως εξής:
 α) δώδεκα (12) μήνες, για πρόσληψη ανέργων ηλικίας 18-29 ετών, εγγεγραμμένων στο μητρώο ανέργων του ΟΑΕΔ, για χρονικό διάστημα τουλάχιστον ενός μήνα πριν από την υπόδειξή τους,
 β) δεκαπέντε (15) μήνες, για πρόσληψη μακροχρονίων ανέργων ηλικίας 18-29 ετών, εγγεγραμμένων στο μητρώο ανέργων του ΟΑΕΔ,
 γ) δεκαπέντε (15) μήνες, για πρόσληψη δικαιούχων Ελάχιστου Εγγυημένου Εισοδήματος (ΚΕΑ) ηλικίας 18-29 ετών, εγγεγραμμένων στο μητρώο ανέργων του ΟΑΕΔ, για χρονικό διάστημα τουλάχιστον ενός μήνα πριν από την υπόδειξή τους.
 Ως ποσό επιχορήγησης ορίζεται το 75% του μηνιαίου μισθολογικού και μη μισθολογικού κόστους του ωφελούμενου, με ανώτατο όριο τα 750 ευρώ μηνιαίως.
 Τα ανωτέρω ισχύουν για τους ενταγμένους δικαιούχους από τη δημοσίευση της παρούσας και μετά, με τους περιορισμούς της παρ. 2.2 του άρθρου 2».
 Ζ. Το άρθρο 6 αντικαθίσταται ως εξής:
 Ανάρτηση κενών θέσεων - Έλεγχος προϋποθέσεων - Αναζήτηση/ Υπόδειξη/Πρόσληψη ανέργων - Υποβολή αιτήσεων - Έγκριση
 6.1 Ανάρτηση Κενών θέσεων - Δήλωση Προτίμησης Προγράμματος.
 Ο εργασιακός σύμβουλος εργοδοτών του ΚΠΑ2 αναλαμβάνει να ενημερώσει τους εργοδότες αρμοδιότητας του ΚΠΑ2 για τους όρους και τις προϋποθέσεις του προγράμματος.
 Οι εργοδότες - πιστοποιημένοι χρήστες στις ηλεκτρονικές υπηρεσίες του ΟΑΕΔ:
 β) δηλώνουν ότι επιθυμούν να ενταχθούν σε πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων, επιλέγοντας ταυτόχρονα το «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων, για την πρόσληψη ανέργων νέων ηλικίας 18-29 ετών» στο οποίο επιθυμούν να ενταχθούν, και
 Επιπρόσθετα επισυνάπτουν:
 α) Υπεύθυνη Δήλωση του ν.1599/1986 σχετικά με τη σώρευση των ενισχύσεων ήσσονος σημασίας (de minimis) και για τη μη ύπαρξη εκκρεμότητας ανάκτησης κρατικών ενισχύσεων, η οποία επισυνάπτεται κατά την ηλεκτρονική υποβολή της αίτησης ή προσκομίζεται στην υπηρεσία κατά την υποβολή της εντολής κενής θέσης ή προσκομίζεται κατά την υποβολή της αίτησης υπαγωγής και
 β) την Α.Π.Δ. του τριμήνου που προηγείται της εντολής κενής θέσης - Δήλωση προτίμησης, προκειμένου να ελεγχθεί αν υπάρχει μείωση του προσωπικού της επιχείρησης καθώς και αντίγραφο εκτύπωσης των ενεργών ΚΑΔ μέσω του taxisnet από την Α.Α.Δ.Ε. προκειμένου να ελεγχθεί η τυχόν εξαιρούμενη δραστηριότητα.
 Ο εργασιακός σύμβουλος εργοδοτών σε επικοινωνία με την επιχείρηση ολοκληρώνει τη διαδικασία ανάρτησης της κενής θέσης και ενημερώνει για την αναρτημένη κενή θέση τόσο τον εργασιακό σύμβουλο ανέργων όσο και τον αρμόδιο υπάλληλο του Γραφείου Απασχόλησης.
 Η ανάρτηση της κενής θέσης - δήλωση προτίμησης στο «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων, για την πρόσληψη ανέργων νέων ηλικίας 18-29 ετών» στην ηλεκτρονική πλατφόρμα του ΟΑΕΔ συνιστά εξουσιοδότηση προς τον ΟΑΕΔ για τη χρήση και επεξεργασία των στοιχείων της επιχείρησης από τα Πληροφοριακά Συστήματα (Π.Σ.) του ΟΑΕΔ, του ΕΡΓΑΝΗ (ΠΣ ΣΕΠΕ - ΟΑΕΔ - e-ΕΦΚΑ) του Υπουργείου Εργασίας και Κοινωνικών Υποθέσεων και του e-ΕΦΚΑ, καθώς και από το αρχείο του ΚΠΑ2.
 6.2.1. Ο εργασιακός σύμβουλος εργοδοτών, μετά την ολοκλήρωση της διαδικασίας ανάρτησης της κενής θέσης, ελέγχει από το αρχείο του ΚΠΑ2 εάν η ενδιαφερόμενη επιχείρηση ανήκει στις εξαιρέσεις της παρ. 4.1 του άρθρου 4 και ενημερώνει το Γραφείο Απασχόλησης.
 6.2.2. Το Γραφείο Απασχόλησης αυθημερόν προβαίνει σε διοικητικό έλεγχο προκειμένου να διαπιστώσει εάν η επιχείρηση πληροί την προϋπόθεση περί μη μείωσης του προσωπικού της στο τρίμηνο πριν την ημερομηνία ανάρτησης της κενής θέσης, αντλώντας στοιχεία από τα Πληροφοριακά Συστήματα του ΟΑΕΔ και του ΕΡΓΑΝΗ (ΠΣ ΣΕΠΕ - ΟΑΕΔ - e-ΕΦΚΑ) του Υπουργείου Εργασίας και Κοινωνικών Υποθέσεων. Επιπλέον, προβαίνει και στον έλεγχο της σώρευσης και τήρησης κανόνων περί κρατικών ενισχύσεων μέσω του αρχείου του ΚΠΑ2 αλλά και μέσω του Πληροφοριακού Συστήματος Σώρευσης Κρατικών Ενισχύσεων (sorefsis) και οτιδήποτε άλλο κρίνεται απαραίτητο.
 Κατόπιν ενημερώνει με κάθε πρόσφορο μέσο, για το αποτέλεσμα του διοικητικού ελέγχου τον εργασιακό σύμβουλο εργοδοτών προκειμένου να ενημερώσει σχετικά την επιχείρηση για τη δυνατότητα πρόσληψης ανέργου στο πλαίσιο του προγράμματος.
 Παράλληλα, ο εργασιακός σύμβουλος εργοδοτών ενημερώνει και τον εργασιακό σύμβουλο ανέργων για να ξεκινήσει την αναζήτηση στο μητρώο ανέργων του ΟΑΕΔ.
 Σε περίπτωση που η επιχείρηση δεν πληροί τις προϋποθέσεις ώστε να προσλάβει ανέργους μέσω του παρόντος προγράμματος, ενημερώνεται εγγράφως από το Γραφείο Απασχόλησης του ΚΠΑ2 και δύναται να υποβάλει ένσταση κατά του απαντητικού εγγράφου του ΚΠΑ2 σύμφωνα με το άρθρο 8.
 6.2.3. Ο εργασιακός σύμβουλος ανέργων αναζητά εγγεγραμμένους ανέργους του ΚΠΑ2 σύμφωνα με τις προδιαγραφές της αναρτημένης κενής θέσης εργασίας και τις προϋποθέσεις της παραγράφου 4.2 του άρθρου 4, ελέγχει και ενημερώνει σχετικά τον εργασιακό σύμβουλο εργοδοτών.
 Επισημαίνεται ότι οι άνεργοι δεν υποβάλλουν οι ίδιοι αίτηση, αλλά υποδεικνύονται με συστατικό σημείωμα ΜΟΝΟ από την αρμόδια Υπηρεσία ΚΠΑ2 όπου ανήκει η έδρα ή το υποκατάστημα που θα απασχοληθούν, σύμφωνα με τις ζητούμενες ειδικότητες, όπως έχουν δηλωθεί κατά την ανάρτηση της κενής θέσης από τις επιχειρήσεις, σύμφωνα με τις επιλογές των ανέργων που έχουν καταγραφεί στα Ατομικά Σχέδια Δράσης κατά τη διαδικασία της εξατομικευμένης προσέγγισης.
 6.3 Αναζήτηση και υπόδειξη ανέργων
 6.3.1. Ο εργασιακός σύμβουλος ανέργων αναζητά εγγεγραμμένους ανέργους του ΚΠΑ2 σύμφωνα με τις προδιαγραφές της αναρτημένης κενής θέσης εργασίας και της κατηγορίας του ανέργου που έχει αιτηθεί ο δυνητικά δικαιούχος (κοινός άνεργος ή μακροχρόνια άνεργος), όπως έχει επικαιροποιηθεί και αναλυθεί με τη συμβολή του εργασιακού συμβούλου εργοδοτών.
 Σε περίπτωση εύρεσης από τον εργασιακό σύμβουλο των ανέργων περισσότερων του ενός προς υπόδειξη ανέργων με τα αιτούμενα χαρακτηριστικά, ο εργασιακός σύμβουλος, κατατάσσει τους υποψήφιους λαμβάνοντας ως κριτήριο τον χρόνο ανεργίας.
 Εάν υπάρξουν υποψήφιοι με τον ίδιο χρόνο ανεργίας τότε προηγούνται οι άνεργοι με την ένδειξη της ιδιότητας του δικαιούχου του Ελάχιστου Εγγυημένου Εισοδήματος (ΚΕΑ).
 Ο εργασιακός σύμβουλος του ΚΠΑ2, όπου ανήκει ο δικαιούχος, αναζητά έως πέντε (5) ανέργους σύμφωνα με τα αιτούμενα χαρακτηριστικά για τη θέση ενημερώνοντας σχετικά τον Προϊστάμενο και δυνητικά όλους τους υπόλοιπους εργασιακούς συμβούλους της υπηρεσίας.
 Κατόπιν, ο εργασιακός σύμβουλος ενημερώνει όλους τους ανέργους, με κάθε πρόσφορο μέσο, όπως: ηλεκτρονική αλληλογραφία, έγγραφη πρόσκληση, τηλεφωνική επικοινωνία.
 Η έκδοση των συστατικών σημειωμάτων δύναται να υλοποιηθεί και ταυτοχρόνως, δηλαδή χωρίς να παρέλθει χρόνος μεταξύ αυτών.
 Σε περίπτωση που η έκδοση των συστατικών σημειωμάτων δεν υλοποιηθεί ταυτοχρόνως, υπάρχει δυνατότητα έκδοσης συστατικού σημειώματος με βάση τη σειρά προσέλευσης των υποψηφίων προς υπόδειξη στην υπηρεσία.
 6.3.2. Η διαδικασία υπόδειξης των ανέργων προς τις επιχειρήσεις από τον εργασιακό σύμβουλο ανέργων, την οποία παρακολουθεί και ο εργασιακός σύμβουλος εργοδοτών, πραγματοποιείται αμέσως και οπωσδήποτε εντός (15) δεκαπέντε ημερών από την ανάρτηση της κενής θέσης.
 Η κενή θέση παραμένει αναρτημένη στην ηλεκτρονική πλατφόρμα μέχρι την κάλυψή της.
 6.4. Αίτηση υπαγωγής στο πρόγραμμα
 Μετά την πρόσληψη του ανέργου από την επιχείρηση μέσω του πληροφοριακού συστήματος ΠΣ ΕΡΓΑΝΗ ΣΕΠΕ-ΟΑΕΔ- e-ΕΦΚΑ), η επιχείρηση υποβάλει εντός (30) ημερών, ηλεκτρονική Αίτηση υπαγωγής - Υπεύθυνη Δήλωση στο πρόγραμμα μέσω της ηλεκτρονικής πλατφόρμας (portal) του ΟΑΕΔ. Στην ηλεκτρονική αίτηση, η επιχείρηση αναφέρει υποχρεωτικά, τον διευθύνοντα σύμβουλο ή τον διαχειριστή της επιχείρησης.
 Η ηλεκτρονική αίτηση της επιχείρησης επέχει θέση Υπεύθυνης Δήλωση του ν. 1599/1986 όσον αφορά στα στοιχεία που περιλαμβάνονται και αναφέρονται σε ατήν. Η επιχείρηση φέρει την ευθύνη της πλήρους και ορθής συμπλήρωσης της ηλεκτρονικής της αίτησης.
 Ειδικότερα, υποχρεούται να συμπληρώσει τα σχετικά πεδία της ηλεκτρονικής αίτησης με τα στοιχεία που θα οριστούν στην οικεία πρόσκληση.
 Η ανακρίβεια των στοιχείων που δηλώνονται από την επιχείρηση στην ηλεκτρονική αίτηση επισύρει τον αποκλεισμό της από τη διαδικασία. Η αίτηση συμμετοχής συνιστά εξουσιοδότηση προς τον ΟΑΕΔ για τη χρήση και επεξεργασία των στοιχείων της από τα Πληροφοριακά Συστήματα (Π.Σ.) του ΟΑΕΔ, του ΕΡΓΑΝΗ (ΠΣ ΣΕΠΕ -ΟΑΕΔ - e-ΕΦΚΑ) του Υπουργείου Εργασίας και Κοινωνικών Υποθέσεων, του e-ΕΦΚΑ και από το αρχείο του ΚΠΑ2.
 6.5. Έγκριση
 Μετά την υποβολή της ηλεκτρονικής αίτησης υπαγωγής, ο Προϊστάμενος του ΚΠΑ2, προβαίνει αμέσως στην έκδοση απόφασης υπαγωγής στο πρόγραμμα, εφόσον η επιχείρηση εξακολουθεί και πληροί τις προϋποθέσεις του προγράμματος.
 Η εγκριτική απόφαση προσδιορίζει τον ακριβή αριθμό των ατόμων, για τα οποία δικαιούται να επιχορηγηθεί η επιχείρηση και κοινοποιείται στην επιχείρηση.
 Η επιχορήγηση ξεκινά από την ημερομηνία πρόσληψης του ανέργου».
 Η. Το άρθρο 7 καταργείται.
 Θ. Προστίθεται εδάφιο στο τέλος της παραγράφου 1 του άρθρου 9 ως εξής:
 «Οι αιτήσεις με τα σχετικά δικαιολογητικά δύνανται να υποβάλλονται με ηλεκτρονικά μέσα.»
 Ι. Το άρθρο 14 αντικαθίσταται ως εξής:
 «1. Με σχετικές Δημόσιες Προσκλήσεις που εκδίδονται από τον Διοικητή του Οργανισμού καθορίζεται κάθε φορά ο αριθμός των θέσεων που προκηρύσσονται.
 2. Οι προθεσμίες υποβολής των ηλεκτρονικών αιτήσεων για υπαγωγή στο πρόγραμμα, όπως οι Δημόσιες Προσκλήσεις ορίσουν, λήγουν αυτόματα μέσω του ηλεκτρονικού συστήματος αιτήσεων, ύστερα από την κάλυψη των κατανεμηθεισών θέσεων.
 Μετά την αυτόματη λήξη της προθεσμίας, συνεχίζεται η υποβολή των αιτήσεων για αριθμό θέσεων που αντιστοιχεί μέχρι το 30% των κατανεμηθεισών θέσεων.
 Στην περίπτωση αυτή οι θέσεις παραμένουν σε στάδιο αναμονής και ικανοποιούνται με βάση τις ημερομηνίες υποβολής των αιτήσεων, εφόσον δημιουργηθούν κενές θέσεις.
 3. Ο Διοικητής του Οργανισμού δύναται με απόφαση του να αναστείλει, να παρατείνει και να λήξει τις προθεσμίες υποβολής των ηλεκτρονικών αιτήσεων χρηματοδότησης για ένταξη στο πρόγραμμα, για το σύνολο των Διοικητικών Περιφερειών ή για ομάδες Διοικητικών Περιφερειών της χώρας, σε περίπτωση μη κάλυψης των θέσεων που είχαν αρχικά προκηρυχθεί.
 4. Με Δημόσιες Προσκλήσεις που εκδίδονται από τον Διοικητή του Οργανισμού εξειδικεύονται οι όροι του προγράμματος στη βάση της εθνικής και ενωσιακής νομοθεσίας».
 Κ. Κατά τα λοιπά ισχύει η υπ ́ αρ. οικ. 34715/785/20-6-2018 κοινή υπουργική απόφαση (Β ́ 2414) όπως ισχύει.