text:
 2.8.2012
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 207/36
 ROZHODNUTIE SPOLOČNÉHO VÝBORU EHP
 č. 56/2012
 z 30. marca 2012,
 ktorým sa mení a dopĺňa príloha XIII (Doprava) k Dohode o EHP
 SPOLOČNÝ VÝBOR EHP,
 so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore zmenenú a doplnenú protokolom, ktorým sa upravuje Dohoda o Európskom hospodárskom priestore, ďalej len „dohoda“, a najmä na jej článok 98,
 keďže:
 (1)
 Príloha XIII k dohode bola zmenená a doplnená rozhodnutím Spoločného výboru EHP č. 27/2012 z 10. februára 2012 (1).
 (2)
 Vykonávacie rozhodnutie Komisie 2011/453/EÚ z 13. júla 2011, ktorým sa prijímajú usmernenia pre členské štáty k podávaniu správ podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/40/EÚ (2), sa má začleniť do dohody,
 PRIJAL TOTO ROZHODNUTIE:
 Článok 1
 Za bod 17ka (rozhodnutie Komisie 2011/C 135/03) v prílohe XIII k dohode sa vkladá tento bod:
 „17kb.
 32011 D 0453: vykonávacie rozhodnutie Komisie 2011/453/EÚ z 13. júla 2011, ktorým sa prijímajú usmernenia pre členské štáty k podávaniu správ podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/40/EÚ (Ú. v. EÚ L 193, 23.7.2011, s. 48).“
 Článok 2
 Znenie vykonávacieho rozhodnutia 2011/453/EÚ v islandskom a nórskom jazyku, ktoré sa uverejní v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie, je autentické.
 Článok 3
 Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť 31. marca 2012 pod podmienkou, že Spoločnému výboru EHP boli doručené všetky oznámenia podľa článku 103 ods. 1 dohody (3).
 Článok 4
 Toto rozhodnutie sa uverejní v oddiele EHP Úradného vestníka Európskej únie a v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie.
 V Bruseli 30. marca 2012
 Za Spoločný výbor EHP
 úradujúci predseda
 Gianluca GRIPPA
 (1) Ú. v. EÚ L 161, 21.6.2012, s. 33.
 (2) Ú. v. EÚ L 193, 23.7.2011, s. 48.
 (3) Ústavné požiadavky neboli oznámené.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 3.4.2017
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 104/50
 17. jaanuaril 2017 esitatud hagi – Barnett versus EMSK
 (Kohtuasi T-23/17)
 (2017/C 104/70)
 Kohtumenetluse keel: prantsuse
 Pooled
 Hageja: Inge Barnett (Roskilde, Taani) (esindajad: advokaadid S. Orlandi ja T. Martin)
 Kostja: Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee
 Nõuded
 Hageja palub Üldkohtul:
 teha otsus, millega
 —
 esimese võimalusena tühistatakse Avaliku Teenistuse Kohtu 22. septembri 2015. aasta otsuse täitmiseks tehtud 21. märtsi 2016. aasta otsus mitte lubada hagejal minna ennetähtaegselt pensionile ilma pensionõigusi vähendamata;
 —
 teise võimalusena mõistetakse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteelt hageja kasuks välja 207 994,14 eurot hagejale tekitatud varalise kahju eest, millele lisandub viivitusintress, arvutatuna võlgnevuse tekkimise kuupäevast määras, mida Euroopa Keskpank kohaldab oma peamiste refinantseerimistehingute suhtes ning mida on suurendatud 3,5 % võrra, ja hagejale tekitatud mittevaralise kahju eest 25 000 euro suurune kindlaksmääratud summa;
 —
 igal juhul mõista kohtukulud välja Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteelt.
 Väited ja peamised argumendid
 Hagi põhjenduseks esitab hageja kolm väidet.
 1.
 Esimene väide, et rikutud on ELTL artiklit 266, kuna kostja ei võtnud täitmismeetmete võtmisel arvesse Avaliku Teenistuse Kohtu 22. septembri 2015. aasta otsuse Barnett vs. EMSK (F-20/14, EU:F:2015:107; edaspidi „Avaliku Teenistuse Kohtu otsus“) põhjendusi. Täpsemalt ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest, et kostja ei lähtunud hageja kandidatuuri väidetaval uuesti läbivaatamisel oma üldistes rakendussätetes kehtestatud kriteeriumidest. Igal juhul ei paranda vaidlustatud otsus Avaliku Teenistuse Kohtu otsuses tuvastatud rikkumist ehk asjaolu, et Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee üldistes rakendussätetes puudub teenistuse huvide kindlakstegemine.
 2.
 Teine väide, et vaidlustatud otsuses on mitu ilmset hindamisviga seoses 2013. aastal väidetavalt esinenud teenistuse huviga.
 3.
 Kolmas, täiendavalt esitatud väide, et Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteel puudus pädevus võtta vastu uus otsus ilma pensionõigusi vähendamata ennetähtaegselt pensionile minemise lubamise kohta pärast personalieeskirjade VIII lisa artikli 9 lõige 2 kehtetuks tunnistamist Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta määrusega (EL, Euratom) nr 1023/2013, millega muudetakse Euroopa Liidu ametnike personalieeskirju ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimusi (ELT 2013, L 287, lk 15). Järelikult võeti hagejalt Avaliku Teenistuse Kohtu otsuses tuvastatud õigusvastasuse tõttu lõplikult võimalus kõnealusest meetmest kasu saada. Seetõttu peab ta saama selle eest täies ulatuses hüvitist.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 22001D0623
 2001/623/CE: Decisione n. 5/2001 del Consiglio di associazione UE-Romania, del 15 maggio 2001, che stabilisce il contributo finanziario della Romania per la partecipazione ai programmi Socrate II e Gioventù negli anni 2001-2006
 Gazzetta ufficiale n. L 217 del 11/08/2001 pag. 0009 - 0010
 Decisione n. 5/2001 del Consiglio di associazione UE-Romaniadel 15 maggio 2001che stabilisce il contributo finanziario della Romania per la partecipazione ai programmi Socrate II e Gioventù negli anni 2001-2006(2001/623/CE)IL CONSIGLIO DI ASSOCIAZIONE,visto il protocollo addizionale dell'accordo europeo che istituisce un'associazione fra le Comunità europee e i loro Stati membri, da una parte, e la Romania, dall'altra(1), riguardo alla partecipazione della Romania ai programmi comunitari, in particolare gli articoli 1 e 2,considerando quanto segue:(1) La decisione n. 3/2000, del 29 settembre 2000, del Consiglio di associazione UE-Romania(2) ha adottato i termini e le condizioni per la partecipazione della Romania alla seconda fase dei programmi Leonardo da Vinci e Socrate, e si applica per l'intera durata di detti programmi.(2) La decisione n. 4/2000, del 13 ottobre 2000, del Consiglio di associazione UE-Romania(3) ha adottato i termini e le condizioni per la partecipazione della Romania al programma Gioventù, e si applica per l'intera durata di detto programma.(3) L'allegato II, punto 2, della decisione n. 3/2000 e l'allegato II, punto 1, della decisione n. 4/2000 prevedono che il contributo finanziario che dovrà essere versato dalla Romania al bilancio dell'Unione europea per partecipare rispettivamente ai programmi Socrate II e Gioventù negli anni 2001-2006 sarà deciso dal Consiglio di associazione nel corso dell'anno 2000,DECIDE:Articolo 1Il contributo finanziario che la Romania dovrà versare al bilancio dell'Unione europea per partecipare al programma Socrate II negli anni 2001-2006 è il seguente:>SPAZIO PER TABELLA>Articolo 2Il contributo finanziario che la Romania dovrà versare al bilancio dell'Unione europea per partecipare al programma Gioventù negli anni 2001-2006 è il seguente:>SPAZIO PER TABELLA>Articolo 3Sono richiesti stanziamenti PHARE in base al seguente calendario:- per il contributo finanziario al programma Socrate II, i seguenti importi annui:>SPAZIO PER TABELLA>- per il contributo finanziario al programma Gioventù, i seguenti importi annui:>SPAZIO PER TABELLA>La parte residua del contributo della Romania è a carico del bilancio dello Stato rumeno.Articolo 4La presente decisione entra in vigore il giorno dell'adozione da parte del Consiglio di associazione.Fatto a Bruxelles, addì 15 maggio 2001.Per il Consiglio di associazioneIl PresidenteA. Lindh(1) GU L 317 del 30.12.1995, pag. 40.(2) GU L 306 del 7.12.2000, pag. 28.(3) GU L 290 del 17.11.2000, pag. 33.


type: other

text:
VSRS Sklep I Kr 3140/2017
 ECLI:SI:VSRS:2020:I.KR.3140.2017.1
 VS00031706
 Barbara Zobec (preds.), mag. Kristina Ožbolt (poroč.), Marjana Lubinič
 prenos krajevne pristojnosti - videz nepristranskosti sojenja - višje sodišče
 Prvi sklop trditev, s katerimi obdolženec in njegov zagovornik utemeljujeta predlog za prenos krajevne pristojnosti se nanaša na ravnanje predsednika Višjega sodišča v Mariboru C. C. ter njegov odnos do obdolženca.
 V skladu z določbo 7. člena Zakona o sodiščih (ZSS) poslovanje sodišča vodi predsednik sodišča. Funkcija predsednika sodišča sodi na področje sodne uprave, kar pomeni, da predsednik sodišča nima pooblastil, s katerimi bi vplival na odločitev posameznih sodnikov oziroma sodečega senata v konkretni zadevi. Sodniki pri reševanju konkretnih zadev, za razliko od javnih uslužbencev, niso vezani na nikakršna navodila nadrejenih, temveč so dolžni odločati po Ustavi, zakonu in svoji vesti. Obdolženec in njegov zagovornik pri utemeljevanju predloga za prenos krajevne pristojnosti na drugo pritožbeno sodišče ne utemeljita, kako naj bi okoliščina, da je C. C. predsednik sodišča, ki bo odločalo o pravnem sredstvu zoper sodbo, s katero je bil obdolženec spoznan za krivega, vplivala na odločanje konkretnega sodnega senata.
 Vrhovno sodišče je v preteklem letu preneslo krajevno pristojnost izven območja Višjega sodišča v Mariboru v dveh kazenskih zadevah zoper nekdanjega mariborskega župana B. B., ki sta se vodili pred Okrožnim sodiščem v Mariboru. Vendar pa zadevi zoper obdolženega B. B. nista primerljivi z zadevo zoper obdolženega.
 1. Okrajno sodišče v Mariboru je s sodbo II K 3140/2017 z dne 4. 10. 2019 obdolženega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja zalezovanja po prvem odstavku 134.a člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo v kateri mu je določilo kazen šest mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če v preizkusni dobi dveh let po pravnomočnosti sodbe ne bo storil novega kaznivega dejanja. Sodišče je obdolžencu izreklo tudi varnostni ukrep prepovedi približevanja ali komuniciranja s žrtvijo kaznivega dejanja za čas dveh let. Odločilo je, da je obdolženec dolžan povrniti stroške kazenskega postopka, oškodovanko pa je s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo.
 2. Zoper navedeno sodbo sta pritožbi vložila obdolženec in njegov zagovornik. Obdolženec je pritožbo dopolnil z vlogo, ki jo sodišče prejelo 2. 12. 2019. V pritožbi obdolženca, njegovega zagovornika ter v obdolženčevi dopolnitvi pritožbe vložnika navajata obširne razloge, ki po njunem mnenju utemeljujejo prenos krajevne pristojnosti za odločanje o vloženih pritožbah na drugo pristojno višje sodišče. Vložnika predlog utemeljujeta z navedbami, da je na območju mariborskega višjega sodišča visoka stopnja zanimanja za kazenski postopek zoper obdolženca, ter zaradi negativnega medijskega poročanja časnika Večer, velik pritisk javnosti na odločanje sodišča, da obdolženca s predsednikom višjega sodišča v Mariboru C. C. povezuje osebno poznanstvo, da je bil obdolženec pred višjim sodiščem že deležen nagajanja, ko je zaprosil za fotokopijo izjave predsednika Okrajnega sodišča v Mariboru, da je Višje sodišče v Mariboru že sprejelo „napačno in zaskrbljujoče stališče“, da lahko predlog za prenos krajevne pristojnosti prvostopenjsko sodišče zavrže na podlagi analogne uporabe določb Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), ter da je obravnavana zadeva primerljiva z zadevo zoper nekdanjega mariborskega župana B. B., v kateri je Vrhovno sodišče določilo drugo stvarno pristojno sodišče. Obdolženčev zagovornik Vrhovnemu sodišču izrecno ne predlaga, na katero višje sodišče naj prenese pristojnost, obdolženec pa predlaga, da Vrhovno sodišče kot pristojno za obravnavanje pritožbe določi Višje sodišče v Celju.
 3. Na podlagi prvega odstavka 35. člena ZKP lahko skupno neposredno višje sodišče za postopek določi drugo stvarno pristojno sodišče na svojem območju, če je očitno, da se bo tako lažje izvedel postopek, ali če so za to podani drugi tehtni razlogi. Sodišče, ki odloča o prenosu pristojnosti, ugotavlja obstoj pogojev za prenos le na podlagi predloga upravičenca in njegove utemeljitve. To z drugimi besedami pomeni, da Vrhovno sodišče pri odločanju o predlogu po prvem odstavku 35. člena ZKP razlogov za prenos krajevne pristojnosti ne ugotavlja po uradni dolžnosti, sme pa upoštevati notorno znana dejstva, oziroma okoliščine, ki so v slovenskem pravnem prostoru splošno znane.1 Institut prenosa krajevne pristojnosti zaradi lažje izvedbe postopka oziroma drugih tehtnih razlogov predstavlja izjemo od splošnih pravil, po katerih se določa krajevna pristojnost sodišča. Tehtni razlogi za prenos krajevne pristojnosti so podani takrat, kadar obstojijo okoliščine, ki objektivno ne zagotavljajo nepristranskega (poštenega) sojenja v smislu prvega odstavka 23. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) oziroma prvega odstavka 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Iz pravice do nepristranskega sojenja izhaja zahteva, da sodnik, s stranko ali s spornim predmetom ne sme biti povezan tako, da bi to lahko povzročilo ali vsaj ustvarilo upravičen dvom, da v sporu ne more odločati objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih kriterijev. Iz pravice do nepristranskega sojenja izhaja tudi zahteva, da sodišče pri ravnanju v konkretni zadevi ustvarja oziroma ohrani videz nepristranskosti.
 4. V obravnavani zadevi so trditve obdolženca in njegovega zagovornika, ki utemeljujejo predlog za prenos krajevne pristojnosti, na več mestih prepletene s pritožbenimi trditvami, ki se nanašajo na vodenje kazenskega postopka pred sodiščem prve stopnje ter izpodbijajo pravilnost prvostopenjske sodbe. Vrhovno sodišče zato uvodoma poudarja, da je pri presoji utemeljenosti predloga za prenos krajevne pristojnosti upoštevalo zgolj tiste navedbe, ki ne sodijo v polje presoje pristojnega pritožbenega sodišča, ki bo odločalo o pritožbi zoper izpodbijano sodbo.
 5. Prvi sklop trditev, s katerimi obdolženec in njegov zagovornik utemeljujeta predlog za prenos krajevne pristojnosti se nanaša na ravnanje predsednika Višjega sodišča v Mariboru C. C. ter njegov odnos do obdolženca. Obdolženčev zagovornik v predlogu trdi, da se predsednik Višjega sodišča v Mariboru C. C. ni opredelil do bistvenih zatrjevanj obdolženčevega zagovornika v zvezi z zahtevano izločitvijo, da C. C. in obdolženca povezuje osebno poznanstvo, saj sta se srečala v lokalu ..., ob tem srečanju pa je obdolženec C. C., v času, ko je bil zoper njega vložen obtožni predlog, seznanil z ravnanji in nagajanji oškodovanke. Obdolženčev zagovornik v zvezi s tem poudarja, da je „javnost videla njuno srečanje v lokalu“ zaradi česar je videz nepristranskosti pomembno okrnjen. Obdolženec je v pritožbi oziroma predlogu za prenos pristojnosti, osebno poznanstvo s predsednikom višjega sodišča še podrobneje opredelil. Poleg vsaj dvakratnega srečanja z njim v lokalu ... je izpostavil, da je bil z očetom C. C. približno pet let sodelavec, da je zoper njega kot strokovni sodelavec disciplinske komisije vodil disciplinski postopek, da je C. C., ko je izvedel, da je zoper njegovega očeta vodil disciplinski postopek, do njega povsem spremenil odnos, pri čemer namiguje, da se mu želi na takšen način maščevati. Obdolženec in njegov zagovornik sta v predlogu za prenos pristojnosti izpostavila še, da je bil obdolženec deležen neprimernega ravnanja s strani urada predsednika Višjega sodišča v Mariboru, ko je osebno prišel po kopijo izjave predsednika Okrožnega sodišča v Mariboru. Trdita, da se je obdolženca „pošiljalo iz pisarne v pisarno“, čeprav se je spis nahajal v uradu predsednika, nato pa je bil obdolženec poslan na blagajno, ker je moral plačati 40 centov za fotokopijo izjave, ki jo je želel pridobiti. Uveljavljane okoliščine skleneta z navedbo, da zaradi osebnega poznanstva z C. C. in njegovega negativnega odnosa do obdolženca „nepristransko sojenje pod predsednikom višjega sodišča ni mogoče“.
 6. V skladu z določbo 7. člena Zakona o sodiščih (ZSS) poslovanje sodišča vodi predsednik sodišča. Funkcija predsednika sodišča sodi na področje sodne uprave, kar pomeni, da predsednik sodišča nima pooblastil, s katerimi bi vplival na odločitev posameznih sodnikov oziroma sodečega senata v konkretni zadevi. Sodniki pri reševanju konkretnih zadev, za razliko od javnih uslužbencev, niso vezani na nikakršna navodila nadrejenih, temveč so dolžni odločati po Ustavi, zakonu in svoji vesti. Obdolženec in njegov zagovornik pri utemeljevanju predloga za prenos krajevne pristojnosti na drugo pritožbeno sodišče ne utemeljita, kako naj bi okoliščina, da je C. C. predsednik sodišča, ki bo odločalo o pravnem sredstvu zoper sodbo, s katero je bil obdolženec spoznan za krivega, vplivala na odločanje konkretnega sodnega senata. Vrhovno sodišče je že v sklepu I Kr 53384/2014 z dne 3. 10. 2019 zavzelo stališče, da se morajo okoliščine, ki utemeljujejo predlog za prenos pristojnosti, v primeru prenosa krajevne pristojnosti iz razloga, ker naj ne bi bil zagotovljen videz nepristranskosti sojenja, nanašati na sodišče kot celoto in ne zgolj na nekatere sodnike tega sodišča. Vrhovno sodišče je v navedeni odločbi poudarilo, da morajo biti dejanske okoliščine takšne narave, da sodišče, ki bi bilo (po splošnih pravilih) pristojno za sojenje, kot celoto postavljajo pod objektiven dvom glede nepristranskosti sojenja.
 7. Obdolženec in njegov zagovornik torej v predlogu za prenos krajevne pristojnosti nista izkazala, da bi okoliščina, da je C. C. predsednik Višjega sodišča v Mariboru, lahko vplivala na delo posameznih sodnikov, ki bodo odločali o vloženem pravnem sredstvu, ter na (objektivni) videz nepristranskosti sojenja pred Višjem sodiščem v Mariboru.
 8. Pri presoji navedb predlogov za prenos krajevne pristojnosti tudi ni mogoče spregledati okoliščine, da je predsednik Vrhovnega sodišča o obdolženčevi zahtevi za izločitev predsednika Višjega sodišča v Mariboru odločil že s sklepom Su 412/2019 z dne 20. 3. 2019. Iz navedene odločbe je med drugim razvidno stališče, da je C. C. zavrnil obdolženčeve navedbe o tem, da njun odnos presega „kolegialno raven“, ter da zgolj dejstvo, da sta stanovska kolega, ki stanujeta v bližini, ne ustvarja utemeljenega oziroma upravičenega dvoma v nepristranskost sojenja.
 9. Vrhovno sodišče ob tem še poudarja, da bosta imela obdolženec oziroma njegova obramba v nadaljevanju postopka možnost ponovno zahtevati izločitev predsednika Višjega sodišča v Mariboru, ob navajanju morebitnih novih okoliščin, ki jih obdolženec v predlogu za izločitev, o katerem je bilo odločeno z navedenim sklepom predsednika Vrhovnega sodišča, še ni uveljavljal.
 10. Neutemeljena je tudi trditev obdolženca oziroma njegovega zagovornika, da prenos pristojnosti v obravnavani zadevi utemeljuje tudi odločitev Vrhovnega sodišča v zadevi zoper bivšega mariborskega župana B. B. Vrhovno sodišče je v preteklem letu preneslo krajevno pristojnost izven območja Višjega sodišča v Mariboru v dveh kazenskih zadevah zoper nekdanjega mariborskega župana B. B., ki sta se vodili pred Okrožnim sodiščem v Mariboru.2 Vendar pa zadevi zoper obdolženega B. B. nista primerljivi z zadevo zoper obdolženega A. A. Zlasti v zadevi I Kr 55384/2011 z dne 9. 7. 2019 je Vrhovno sodišče presodilo, da so se pred mariborskimi sodišči zoper obdolženca vodili številni kazenski postopki, pri čemer ni mogoče spregledati dejstva, da se je večina postopkov zoper njega končala z zavrnilnimi ali oprostilnimi sodbami, ter dejstva, da je v obsodilnih sodbah obdolženec uspel šele z izrednim pravnim sredstvom. V obravnavanem primeru pa je bila zoper A. A. izrečena šele nepravnomočna obsodilna sodba s strani Okrajnega sodišča v Mariboru, Višje sodišče v Mariboru pa obdolženčevih ravnanj doslej še ni presojalo.
 11. Obdolženčev zagovornik v predlogu poudarja še, da je v obravnavani zadevi prisoten pritisk mariborske javnosti na odločitev sodišča. Kršitev utemeljuje z navedbo, da je obdolženec mariborski sodnik, o katerem negativno poroča časnik V., ki ima najvišjo naklado ravno na območju Maribora. Navedbo sklene s trditvijo, da pritisk javnosti „če že ne na zavedni ravni, pa na nezavedni“ vpliva na mariborsko sodišče, ki sodi obdolžencu.
 12. Vrhovno sodišče ugotavlja, da obdolženčev zagovornik pri tem ne pojasni, kakšen konkreten vpliv naj bi imela medijska odmevnost zadeve na odločanje Višjega sodišča v Mariboru ter kakšnim pritiskom javnosti naj bi bili posamezniki sodniki (člani sodečega senata) izpostavljeni. Takšnih nekonkretiziranih zatrjevanj Vrhovno sodišče ne more presojati.
 13. Glede na to, da v predlogu navedene okoliščine zaenkrat ne dajejo podlage za zaključek, da je podan dvom v nepristranskost sojenja pred Višjim sodiščem v Mariboru, je Vrhovno sodišče predlog za prenos pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče zavrnilo.
 1 Primerjaj sklep VS RS I Kr 10885/2013 z dne 29. 8. 2019.
 2 Primerjaj sklepa VS RS I Kr 55384/2011 z dne 9. 7. 2019 in I Kr 10885/2013 z dne 29. 8. 2019.
 VSRS sklep I R 39/2016
 Sklep Kp 6/97
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExNDM2MTMw


text:
 10.6.2014
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 C 175/46
 Prasība, kas celta 2014. gada 7. martā – ANKO/Komisija
 (Lieta T-154/14)
 2014/C 175/63
 Tiesvedības valoda – grieķu
 Lietas dalībnieki
 Prasītāja: ANKO Anonymos Etairia Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias (Atēnas, Grieķija) (pārstāvis – B. Christianos, advokāts)
 Atbildētāja: Eiropas Komisija
 Prasītājas prasījumi:
 —
 atzīt, ka kopējā summa EUR 185 664,10 apmērā, ko Komisija jau ir izmaksājusi prasītājai saistībā ar projektu OASIS, kā arī kopējā summa EUR 465 062,84 apmērā, ko Komisija jau ir izmaksājusi prasītājai saistībā ar projektu PERFORM, ir uzskatāma par pieļaujamām izmaksām;
 —
 atzīt, ka summa EUR 1 824,05 apmērā, ko Komisija nav izmaksājusi saistībā ar projektu OASIS, un summa EUR 637 117,17 apmērā, ko Komisija nav izmaksājusi kā finanšu palīdzību saistībā ar projektu PERFORM, ir uzskatāma par pieļaujamām izmaksām, kas Komisijai tādējādi ir jāizmaksā ANKO, un
 —
 piespriest Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.
 Pamati un galvenie argumenti
 Šī prasība attiecas uz Komisijas atbildību atbilstoši LESD 272. pantam saistībā ar līgumiem Nr. 215 754 un Nr. 215 952, kuru mērķis ir attiecīgi projektu OASIS un PERFORM īstenošana.
 Prasītāja it īpaši apgalvo, ka, kaut arī tā ir izpildījusi savus līgumiskos pienākumus, Komisija, pārkāpjot iepriekš minētos līgumus, labticības principu, aizliegumu ļaunprātīgi izmantot tiesības un samērīguma principu, prasa atmaksāt ANKO izmaksātās summas, ciktāl tās esot uzskatāmas par nepieļaujamām izmaksām, un ir atteikusies izmaksāt atlikušo finanšu palīdzības daļu. Šī iemesla dēļ prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka, noraidot gandrīz visas Komisijas finanšu palīdzības saistībā ar OASIS un PERFORM projektiem pieļaujamo raksturu, Komisija nav izpildījusi savus līgumiskos pienākumus attiecībā pret ANKO. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka visu šo summu atgūšana ir nesamērīga un ļaunprātīga.


type: wikipedia

text:
В граматиката частите на речта са класове от думи, обединени от общо значение (семантика) и граматически свойства. Тези класове от думи, според приетия възглед в българската школска граматика, са: съществителни имена, прилагателни имена, числителни имена, местоимения, глаголи, наречия, предлози, съюзи, частици и междуметия. Така например съществителните имена имат обобщено значение на същини, конкретни или абстрактни, индивидуални или колективни; глаголите означават действия, състояния, процеси; прилагателните имена означават признаци и т.н.
 Класификации
 Морфологична класификация – разделя думите на изменяеми и неизменяеми думи, т.е. на такива, които променят формата си, за да изразят различни граматически значения на категориите, които притежават: число, лице, род, определеност и др., и на неизменяеми, които не променят формата си.
 Изменяеми части на речта са: съществителни имена, прилагателни имена, числителни имена, местоимения, глаголи.
 Неизменяеми части на речта са: наречия, предлози, съюзи, частици и междуметия.
 Синтактична класификация – определя частите на речта като такива, които могат да бъдат т.нар. функционална категория – части на изречението или изпълняват службата да изразяват отношенията между думите в словосъчетанието, изречението или между отделните прости изречения в състава на сложното.
 Самостойни части(могат да бъдат отделна част на изречението): съществителни, прилагателни, числителни, глаголи, наречия, местоимения.
 Несамостойни части: предлози, съюзи, частици, междуметия, които се наричат също служебни думи.
 Български език
 Английски език
 Частите на речта в английския език по традиция се описват като 8, но някои автори ги описват като 9 или 10. Съгласно класификацията, приета за българските части на речта, те могат да се опишат като същите 10:
 глагол – verb
 съществително име – noun
 наречие – adverb
 прилагателно име – adjective
 местоимение – pronoun
 предлог – preposition
 съюз – conjunction
 междуметие – interjection
 числително име – numeral
 частица – particle
 Частите на речта в английския език се делят на главни:
 verb, noun, adverb, adjective, pronoun
 и второстепенни:
 preposition, conjunction, interjection, numeral, particle
 Вижте също
 Части на изречението
 Морфология
 Синтаксис
 Външни препратки
 Практическа граматика на българския език. Радка Влахова-Руйкова
 Морфология (езикознание)
 Части на речта


text:
Judži Ide (; dzimis , Saitamā, Japānā) ir Formula Nippon pilots.
 Ide Formula Nippon klasē ir braucis ļoti ilgi, taču 2006. gadā uz četrām sacīkstēm kļuva par jaunās japāņu komandas Super Aguri F1 pilotu Formula 1 sacīkstēs. Vēlāk Idem tika atņemta FIA superlicence un viņš atgriezās Formula Nippon. Komanda, kurā viņš brauc F-Nippon klasē (Autobacs Racing Team Aguri) pieder Aguri Sudzuki, tāpat kā nu jau bankrotējusī Super Aguri F1. Ide ir 177 centimetrus garš un sver 69 kilogramus. Ide ir divkārtējs Formula Nippon vicečempions.
 Formula 1 piloti
 Formula 3 piloti
 Japānas autosportisti


text:
4.8.2007
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 183/24
 Ricorso presentato il 12 giugno 2007 — Commissione delle Comunità europee/Repubblica del Portogallo
 (Causa C-284/07)
 (2007/C 183/43)
 Lingua processuale: il portoghese
 Parti
 Ricorrente: Commissione delle Comunità europee (rappresentanti: A. Caeiros e D. Kukovec, agenti)
 Convenuta: Repubblica del Portogallo
 Conclusioni della ricorrente
 —
 in via principale, dichiarare che, non avendo adottato le disposizioni legislative, regolamentari ed amministrative necessarie per conformarsi alla direttiva della Commissione 7 settembre 2005, 2005/51/CE (1), che modifica l'allegato XX della direttiva 2004/17/CE e l'allegato VIII della direttiva 2004/18/CE del Parlamento europeo e del Consiglio in materia di appalti pubblici, la Repubblica del Portogallo è venuta meno agli obblighi ad essa incombenti in forza dell'art. 3, primo comma, della summenzionata direttiva 2005/51/CE;
 —
 in subordine, dichiarare che, in ogni caso, non avendo comunicato alla Commissione le disposizioni in tal senso adottate, la Repubblica del Portogallo è venuta meno agli obblighi ad essa incombenti in forza della menzionata disposizione;
 —
 condannare la Repubblica del Portogallo alle spese.
 Motivi e principali argomenti
 Il termine per la trasposizione della direttiva è scaduto il 31 gennaio 2006.
 (1) GU L 257, pag. 127.


type: legislation

text:
 EIROPAS KOPIENU KOMISIJA
 Briselē, 2.09.2004
 COM(2004) 579 galīgā redakcija
 Priekšlikums
 PADOMES LĒMUMS
 ar ko Vācijai atļauj ieviest pasākumu, atkāpjoties no 17. panta noteikumiem Sestajā
 Direktīvā Nr. 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
 apgrozījuma nodokļiem
 (iesniegusi Komisija)
 LV LV
 ---pagebreak--- PASKAIDROJUMA RAKSTS
 By letter registered at the Commission’s Secretariat-General on 22.03.2004, the German
 authorities requested authorisation, under Article 27 of Council Directive 77/388/EEC of
 17 May 1977 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes
 - Common system of value added tax: uniform basis of assessment1 (hereafter referred to as
 the Sixth Directive), to continue to apply a special measure, which the Council had initially
 authorised by Article 1 of its Decision 2000/186/EC of 28 February 2000.2
 In accordance with Article 27(2) of the Sixth Directive, the Commission informed the other
 Member States by letter of 06.08.2004 of the request made by the German Government and
 by letter of 10.08.2004 the Commission notified Germany that it had all the information it
 considers necessary for appraisal of the request.
 Article 1 of Decision 2000/186/EC authorises a measure, which consists in completely
 excluding expenditure on goods and services from the right to deduct VAT when less than
 10% of those goods and services are used for business purposes.
 Under Article 3 of the Decision the authorisation expired on 31 December 2002. That Article
 also provides for retroactive application of the Decision. In the light of a pending ECJ
 proceeding, the authorisation was only prolonged until 30 June 2004 by Council Decision
 2003/554/EC of 13 May 20033 to evaluate the conclusions of the ECJ for a future
 prolongation.
 In fact, the validity of Decision 2000/186/EC of 28 February 2000 had to a certain extent been
 questioned in preliminary Court proceeding C-17/01, where the German "Bundesfinanzhof"
 had asked for a preliminary ruling on the validity of the procedure for adoption of this
 decision and on the validity of the retroactive effect of Article 3 of Decision 2000/186/EC. In
 its recent judgement of 29 April 2004, the Court decided that consideration of the procedure
 prior to the adoption of Council Decision 2000/186/EC of 28 February 2000 had disclosed no
 irregularity such as to affect the validity of that decision. The Court also decided that Article 3
 of Decision 2000/186/EC is only invalid in that it provides for the authorisation granted by the
 Council of the European Union to the Federal Republic of Germany to have retroactive effect
 from 1 April 1999.
 Germany is now requesting authorisation to continue to apply the measure provided for in
 Article 1 of the Decision. The Commission already stated in its proposal4 prior to Decision
 2000/186/EEC that it considers the measure in question to be compatible with Article 27 of
 the Sixth VAT Directive and in particular that the derogation is justified by the need to
 simplify the procedure for charging VAT; it affects the amount of tax due at the final
 consumption stage only to a negligible extent. In the above-mentioned ruling the Court has
 not questioned the validity of Article 1 of Decision 2000/186/EEC. Therefore the derogation
 should be granted.
 1
 OJ L 145, 13.6.1977, p. 1. Directive last amended by Directive 2004/7/EC (OJ L 27, 30.1.2004, p. 44).
 2
 OJ L 59, 4.3.2000, p. 12.
 3
 Council Decision 2003/354/EC of 13 May 2003, OJ L 123, 17.5.2003, p. 47.
 4
 COM(1999)690 final.
 LV 2 LV
 ---pagebreak--- The question as to the validity of the retroactive effect provided for in Article 3 of the
 Decision has no influence on a prolongation of the measure provided for in Article 1 for the
 future.
 The validity of the authorisation should therefore be prolonged until 31 December 2009.
 LV 3 LV
 ---pagebreak--- Priekšlikums
 PADOMES LĒMUMS
 ar ko Vācijai atļauj ieviest pasākumu, atkāpjoties no 17. panta noteikumiem Sestajā
 Direktīvā Nr. 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
 apgrozījuma nodokļiem
 EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
 ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,
 ņemot vērā Padomes 1977. gada 17. maija Sesto Direktīvu Nr. 77/388/EEK par to, kā
 saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības
 nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (1), un jo īpaši tās 27. panta 1. punktu,
 ņemot vērā Komisijas priekšlikumu 5 ,
 tā kā:
 (1) Vēstulē, kas Komisijas Ģenerālsekretariātā reģistrēta 22.03.2004, Vācijas kompetentās
 institūcijas lūdza atļauju turpināt piemērot atkāpes tiesības, kas tai ir piešķirtas ar
 Padomes Lēmuma Nr. 2000/186/EK(3) 1. pantu.
 (2) Pārējās dalībvalstis par šo lūgumu tika informētas 06.08.2004.
 (3) Atkāpes pasākuma mērķis ir neattiecināt tiesības ar PVN aplikt izdevumus, kas saistīti
 ar precēm un pakalpojumiem, kas vairāk kā 90 procentu apmērā izmantoti ar nodokli
 apliekamās personas vai tās darbinieku personiskajām vajadzībām, vai izmantoti ar
 komercdarbību nesaistītiem mērķiem. Šis pasākums ir atkāpe no Direktīvas
 Nr. 77/388/EEK 17. panta, kas grozīts ar šīs direktīvas 28. panta f) apakšpunktu, un tā
 pamatā ir nepieciešamība vienkāršot pievienotās vērtības iekasēšanas procedūru; šis
 pasākums gala patēriņa stadijā maksājamā pievienotās vērtības nodokļa apmēru
 ietekmē tikai nenozīmīgi.
 (4) Atļaujas derīguma termiņš beidzās 2004. gada 30. jūnijā 6, bet juridiskā situācija un
 fakti, kas attaisno attiecīgā vienkāršošanas pasākuma piemērošanu, nav mainījušies un
 turpina pastāvēt.
 (5) Vienā no saviem jaunākajiem spriedumiem Tiesa 2004. gada 29. aprīlī Lietā Nr. C -
 17/01 nosprieda, ka apspriežot procedūru pirms Padomes 2000. gada 28. februāra
 Direktīvas Nr. 2000/186/EK pieņemšanas, nav konstatēti pārkāpumi, kas varētu
 5
 OV C [...], [...], [...]. lpp.
 6
 2003. gada 13. maija Padomes Direktīva Nr. 2003/354/EK, OV L 123, 17.5.2003, 47. lpp.
 LV 4 LV
 ---pagebreak--- ietekmēt šī lēmuma likumību; atļaujas derīguma termiņš būtu jāpagarina līdz 2009.
 gada 31. decembrim.
 (6) Šī atkāpšanās neatstās negatīvu iespaidu uz Kopienas ieņēmumiem no PVN.
 IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
 1. pants
 Atkāpjoties no Direktīvas Nr. 77/388/EEC 17. panta 2. punkta, Vācijai tiek atļauts neattiecināt
 tiesības ar PVN aplikt izdevumus, kas saistīti ar precēm un pakalpojumiem, kas vairāk kā 90
 procentu apmērā izmantoti ar nodokli apliekamās personas vai tās darbinieku personiskajām
 vajadzībām, vai izmantoti ar komercdarbību nesaistītiem mērķiem.
 2. pants
 Šo lēmumu piemēro līdz 2009. gada 31. decembrim.
 3. pants
 Šis lēmums ir adresēts Vācijas Federatīvajai Republikai.
 Briselē, [...]
 Padomes vārdā –
 priekšsēdētājs
 LV 5 LV


text:
 7.11.2016
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 410/9
 Recurso interpuesto el 9 de septiembre de 2016 — Comisión Europea/Gran Ducado de Luxemburgo
 (Asunto C-489/16)
 (2016/C 410/10)
 Lengua de procedimiento: francés
 Partes
 Demandante: Comisión Europea (representantes: J. Hottiaux, G. von Rintelen, agentes)
 Demandada: Gran Ducado de Luxemburgo
 Pretensiones de la parte demandante
 —
 Que se declare que el Gran Ducado de Luxemburgo ha incumplido las obligaciones que le incumben en virtud del artículo 64, apartado 1, párrafo primero, de la Directiva 2012/34/UE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 21 de noviembre de 2012, por la que se establece un espacio ferroviario europeo único (DO L 343 de 14.12.2012, p. 32), al no adoptar, a más tardar el 16 de junio de 2015, las disposiciones legales, reglamentarias y administrativas necesarias para dar cumplimiento a lo establecido en dicha Directiva, o, en cualquier caso, al no haber comunicado tales disposiciones a la Comisión.
 —
 Que se imponga al Gran Ducado de Luxemburgo, con arreglo a lo dispuesto en el artículo 260 TFUE, apartado 3, el pago de una multa coercitiva por importe de 8 710 EUR por día desde la fecha del pronunciamiento de la sentencia en el presente asunto por infracción del deber de comunicar las medidas para la transposición de la Directiva 2012/34/UE.
 —
 Que se condene en costas al Gran Ducado de Luxemburgo.
 Motivos y principales alegaciones
 El plazo para la transposición de la Directiva finalizó el 16 de junio de 2015.
 De las diversas repuestas dadas por el Gran Ducado de Luxemburgo, y, en particular, de su respuesta al dictamen motivado, se desprende que, más de un año después de que concluyese el plazo de transposición establecido por la Directiva, el Gran Ducado de Luxemburgo todavía no había adoptado las medidas necesarias.
 La determinación de la sanción en virtud del artículo 260 TFUE, apartado 3, se basa en los tres criterios aplicados en el marco del apartado 2 de dicho artículo, a saber, la gravedad de la infracción, su duración, y la necesidad de garantizar el efecto disuasorio de la sanción para evitar comportamientos reincidentes.


text:
 30.3.2017
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 85/43
 BESCHLUSS DES GEMEINSAMEN EWR-AUSSCHUSSES
 Nr. 220/2015
 vom 25. September 2015
 zur Änderung von Anhang XI (Elektronische Kommunikation, audiovisuelle Dienste und Informationsgesellschaft) des EWR-Abkommens [2017/527]
 DER GEMEINSAME EWR-AUSSCHUSS —
 gestützt auf das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum (im Folgenden „EWR-Abkommen“), insbesondere auf Artikel 98,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Der Durchführungsbeschluss der Kommission (EU) 2015/750 vom 8. Mai 2015 zur Harmonisierung des Frequenzbands 1 452-1 492 MHz für terrestrische Systeme, die elektronische Kommunikationsdienste in der Union erbringen können (1), ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (2)
 Anhang XI des EWR-Abkommens sollte daher entsprechend geändert werden —
 HAT FOLGENDEN BESCHLUSS ERLASSEN:
 Artikel 1
 In Anhang XI des EWR-Abkommens wird nach Nummer 5czj (Durchführungsbeschluss 2014/641/EU der Kommission) folgende Nummer eingefügt:
 „5czk.
 32015 D 0750: Durchführungsbeschluss der Kommission (EU) 2015/750 vom 8. Mai 2015 zur Harmonisierung des Frequenzbands 1 452-1 492 MHz für terrestrische Systeme, die elektronische Kommunikationsdienste in der Union erbringen können (ABl. L 119 vom 12.5.2015, S. 27)“.
 Artikel 2
 Der Wortlaut des Durchführungsbeschlusses (EU) 2015/750 in isländischer und norwegischer Sprache, der in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht wird, ist verbindlich.
 Artikel 3
 Dieser Beschluss tritt am 26. September 2015 in Kraft, sofern alle Mitteilungen nach Artikel 103 Absatz 1 des EWR-Abkommens vorliegen (*1).
 Artikel 4
 Dieser Beschluss wird im EWR-Abschnitt und in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht.
 Geschehen zu Brüssel am 25. September 2015.
 Für den Gemeinsamen EWR-Ausschuss
 Die Präsidentin
 Ingrid SCHULERUD
 (1) ABl. L 119 vom 12.5.2015, S. 27.
 (*1) Ein Bestehen verfassungsrechtlicher Anforderungen wurde nicht mitgeteilt.


text:
Finntrapbox Loukkulaatikko loukkuraudoille | korpimetso.com
 Suomessa suunniteltu ja Suomessa valmistettu – FinnTrapBox
 Kevyt, helppokäyttöinen ja monitoiminen Finntrapbox loukkulaatikko loukuille sekä raudoille. Loukkulaatikko soveltuu Conibear, Duke ja Fenn raudoille.
 Erinomainen koottava loukkulaatikko joka soveltuu moneen eri pyyntiin. Näädälle, minkille, rotalle yms. Loukku on kasattava/koottava malli, joten sen kuljettaminen ja säilytys ei vie tilaa. Loukkua on myös helppo kantaa esim reppuun kiinnittämällä. Loukussa on läpivientireikä josta sen saa kiinni reppuun tai vaikka varaston seinään säilytyksessä. Loukkua on helppo muuttaa pyydettävän lajin mukaan. Vakioreikä on 65mm, joka soveltuu minkille. Suurin saatu minkki joka on mennyt reijästä on ollut 1,45kg painava! Näädälle reijän voi suurentaa vaikkapa 80mm. Loukussa on myös näädänpyyntiin, loukun kiinnitykseen tarkoitettu läpivientiura pohjassa, jolla loukun saa kiinni puunrunkoon. Pakkaus sisältää raudoille tarkoitetun muovisen tukipuun. Loukun kasaukseen tarvitset nippusiteitä 4kpl, narua tai rautalankaa pätkän.
 Ohjeita ja tietoja trapboksista:
 Kiitos valinnastasi. FinnTrapBox on valmistettu 100% kierrätettävästä, myrkyttömästä elintarvikemuovista. Se
 ei haise ei kerää hajuja eikä vety. Laatikon käyttöikä on yli 15 vuotta. Minkin pyynti on luonnonsuojelua!
 Aloitus: Käännä laatikko urat ylöspäin. Käännä sivuja ylöspäin. Laita tukipuu keskelle
 uraan. Liitä nurkat löysästi toisiinsa nippusiteellä tai rautalangalla. Älä kiristä vielä.
 Sovita kansi paikoilleen ja kiristä nurkat sopiviksi. Mieluummin löysälle kuin kireälle.
 Laatikon voi kasata ja purkaa kymmeniä kertoja. Se on helppo viedä maastoon.
 Minkin pyynnissä menoaukon koko voi olla 55 – 70 mm, varsinkin saukkoalueella
 aukon koko kannattaa olla 65mm. Näädän pyynnissä aukko voi olla 70 – 80mm.
 Kanipyydyksenä koko etuseinä kannattaa leikata aukoksi (huomioi rautojen sijoitus
 takaosaan lemmikin tassuilta suojaan). Rotanloukun suojana sijoita loukku ja syötti
 aivan laatikon takaosaan.
 Minkin ja näädän pyynnissä ihmisen haju pitää saada pois. Vanhat minkit välttävät ihmisen hajua tehokkaasti. Käytä nahkahanskoja, joita säilytät ulkona. Anna laatikon ”hajustua” maastossa noin viikon ennen pyynnin
 aloitusta. Keitä raudat vedessä (myös soodaa voi käyttää, mutta ei pesuainetta).
 Aseta raudat roikkumaan poikkipuuhun. Suosittelemme, että käytät tehokkaita kaksi jousisia Coni bear-,
 Duke- tai FennMk6 rautoja. Rotalle riittävät edullisemmatkin raudat.
 Minkin pyynnissä käytä vain hajustetta. Synteettinen tai rauhasista tehty hajuste toimii hyvin. Minkin
 ravinnon pitää olla tuoretta. Lohiöljyä voi käyttää hajusteen lisänä. Mikäli
 käytät ”viiksiä” laukaisuun voi niitä hieman naamioida korsilla, estämään loukun perälle näkemisen. Viritä
 raudat varovasti. Voit käyttää samaa laatikkoa minkin ja näädän pyynnissä.
 Täytä laatikon pohja rautoihin asti maa-aineksella loukun
 sijoituspaikalta. Lisää päälle ympäristön mukaista kasvillisuutta. Loukun keveyden vuoksi loukun päälle kannataa laittaa painoksi esim kiviä. Loukkua voidaan myös käyttää luonnollisella maapohjalla seuraavasti: Poista loukusta katto ja asettamalla loukun väärinpäin maahan ja lisäämällä kiviä painoksi loukun katolle.


text:
Kartell kan avse:
 Kartell – en formell överenskommelse mellan företag med avsikt att sätta den marknadsmässiga konkurrensen ur spel
 Kartell S.p.A – en italiensk designbyrå
 Kartell Kopf – en bergstopp i Österrike
 Privattjänstemannakartellen – tidigare namn på en svensk samverkansorganisation
 Vänsterkartellen – en av de borgerliga partierna i Sverige använd pejorativ benämning på samarbetet mellan Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet
 Se även
 Kartellen – en tidigare svensk hiphopgrupp