text:
Относно някои спорни и дискусионни моменти около действието и вещнотранслативния режим на договор в полза на трето лице | Предизвикай правото!
 Публикации Облигационно право Относно някои спорни и дискусионни моменти около действието и вещнотранслативния режим на...
 Сюлейман Башов
 (доклад, изнесен на Научна конференция „Актуални проблеми на правното регулиране на бизнеса“, организирана от ЮФ при УНСС и Алумни клуба на завършилите ЮФ при УНСС, проведена на 30.11.2017 г. в гр. София)
 Обект на анализ в настоящия доклад е договорът в полза на трето лице (ДПТЛ), уреден в чл. 22 от Закона за задълженията и договорите (ЗЗД). Причината, поради която трябва да се отдели внимание на тази тема, се корени в това, че характерът на споменатия договор не е напълно изяснен[1].
 В теорията[2] и съдебната практика[3] противоречието по същността на разглежданата правна фигура се простира в две основни линии. Първата е по отношение действието, което поражда договорът, втората касае възможността за прехвърляне вещни права върху недвижим имот в полза на третото по договора лице.
 Неизяснените обстоятелства около действието на този договор и предмета на разпореждане чрез него са свързани. Това е така, защото характерът на действието, което поражда една сделка, детерминира и възможния предмет на разпореждане чрез нея[4]. Ето защо в това изследване първо ще се изясни действието, което поражда ДПТЛ, а след това ще се разгледа механизмът на разпореждане с вещни права върху недвижими имоти чрез него.
 Анализът на тези въпроси ще се предшества от кратък анонс върху понятието и историческото развитие на ДПТЛ, тъй като не може да се изследва конкретно явление, без да се изясни общото, в рамките на което то съществува. Докладът ще завърши с предложения de lege ferenda в заключителната му част.
 2. Поява и развитие на ДПТЛ
 Известно е, че римското право се характеризира с конкретика. Юристите от тази епоха са избягвали създаването на абстрактни правни категории. Те установили отделни видове облигационни отношения като източници на задължения, но до едно абстрактно понятие за правна сделка, каквото познаваме днес, те така и не достигнали[5]. Във връзка с това също така конкретно уредено било и действието на облигационното отношение. Юристите лимитирали действието на облигацията между договарящите страни, а споразумения и уговорки за придобиване на права от трети лица били нищожни[6]. Релативността на облигацията била изразена чрез формулата alteri stipulari nemo potest[7]. Тази традиция се прилагала стриктно до 17-и век, когато за първи път е преодоляна от юриспруденцията в Холандия[8]. Това става под влияние на акцента, който Хуго Гроций поставил върху волята и съгласието на страните като съществени елементи на договора, а същевременно отговарял и на нуждите на бързоразвиващата се холандска икономика[9].
 2.1. Уредба в българското законодателство
 В България ДПТЛ е уреден още в отменения ЗЗД от 1892 г. – в чл. 33, ал. 2 ЗЗД (отм.). Самата норма е реципирана косвено от Наполеоновия кодекс[10] през Гражданския кодекс на Италия от 1865 г. В правната литература от тази епоха договорът нерядко е назоваван и като „стипулация“[11]. В действащия Закон за задълженията и договорите посветен на този институт е текстът на чл. 22 ЗЗД. Необходимо е да се посочи връзката му с чл. 21 ЗЗД, който гласи, че договорът поражда действия между страните, а спрямо трети лица – само в предвидените в закона случаи. От своя страна, чл. 22 ЗЗД посочва, че може да се договаря и в полза на трето лице. Следователно първият текст от посочените (чл. 21) урежда общото правило и общото изключение от него, a вторият (чл. 22) урежда конкретно такова. Конкретно, понеже ДПТЛ не е единственото изключение от правилото за релативност на облигацията. Освен него има и други, които, взети заедно, се групират под общото понятие „правни сделки с действие върху чужд правен кръг“[12].
 В теорията[13] се приема, че с ДПТЛ едната страна (обещател, промитент) се задължава към другата (уговарящ, стипулант) да изпълни поетото към нея задължение, но не на уговарящия, а на едно трето лице (ТЛ), което не е страна по договора. Страни, следователно, са само стипулантът и промитентът, а по тяхно съгласие точно определено[14] или определяемо ТЛ (бенефициер), което не участва в договора нито пряко, нито чрез представител, ще има правото да иска изпълнението на поетото от промитента задължение. В това се изразява и отклонението от правилото за релативността на облигационното отношение (чл. 21, ал. 1 ЗЗД).
 А) Отношение между страните по договора – стипулант и промитент (отношение на покритие). Като страни по договора, за тях важи и правото да унищожат, развалят или прекратят самия договор.
 Б) Отношение между стипуланта и ТЛ (т.нар. „валутно отношение“). При него са възможни различни хипотези (гестия, дарение и т.н.).
 4. Противоречията в теорията и съдебната практика
 Видно от чл. 22, ал. 1 ЗЗД, законодателят се е задоволил с това да посочи, че договарянето в полза на трето лице е допустимо. Лаконичната законова уредба на договора, както се изтъкна в началото, е породила два съществени дискусионни моменти, които се заключват около:
 – характера на действие на ДПТЛ;
 – възможността за прехвърляне на вещни права върху недвижим имот в полза на третото по договора лице.
 4.1. Схващания в теорията по отношение действието на ДПТЛ
 Действието, което поражда ДПТЛ, се детерминира от специфичния характер, който разкрива тази правна фигура. При изследване на темата следва да се разграничи безспорното от спорното. Безспорното в случая е, че действието на договора се разпростира върху правната сфера на ТЛ, а спорът се поражда около момента на пораждането на това действие и в какво се изразява то. По отношение на тези противоречия по-широко приета в литературата е теорията за прякото и непосредствено придобиване на стипулираното право в полза на бенефициера[15]. Същата се споделя и в по-новата съдебна практика[16]. Съгласно тази теория, когато Х и У договарят в полза на ТЛ, последното придобива отстъпеното право преди да е заявило, че иска да се ползва от уговорката. Тоест от момента на постигането на съгласието между уговарящия и обещателя правото се транслира в патримониума на третото лице. Участието и волеизявлението му по самия договор са ирелевантни. Съгласно тази теория[17] това правило се извежда от употребената терминология в чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД, според който уговорката в полза на ТЛ не може да бъде отменена, след като то е заявило, че иска да се ползва от нея. Това е било така, понеже според терминологията на ЗЗД отменяват се съглашения и уговорки, които вече са породили действие. На следващо място, чл. 22, ал. 1 ЗЗД се тълкува през призмата на чл. 24, ал. 1 ЗЗД, съгласно който при договори за прехвърляне на собственост и за учредяване или прехвърляне на друго вещно право върху определена вещ прехвърлянето или учредяването настъпва по силата на самото съгласие. По този начин се обосновава становището за автоматичното придобиване на права от ТЛ, пряко и непосредствено.
 5. Какво е действието, което се поражда в действителност, и какво е значението на волеизявлението от бенефициера?
 В настоящото изложение ще бъде направен опит да се обоснове разбирането, че волеизявлението на бенефициера има каузално значение за придобиване на правата по договора в негова полза. Тази теза има исторически контекст[18] и не е непозната в българската частноправна литература[19].
 По-горе беше споменато, че съгласно терминологията на ЗЗД могат да се отменят съглашения и уговорки, които вече са породили действие. Това безспорно е така. ДПТЛ поражда действие със самото съглашение между страните, а неговата differentia specifica се изразява в това, че действието му се разпростира върху правната сфера на трето лице. Но това действие не проявява автоматично транслативен ефект. За да се изясни това, трябва да се преосмисли съдържанието и смисълът на нормативния текст в чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД.
 Текстът в посочената разпоредба съдържа два основни елемента. Те са уговорката в полза на ТЛ и изявлението от това лице. Освен че законът включва изявлението на ТЛ като факт от значение за сделката, той определя и неговото съдържание. Третото лице трябва да заяви на обещателя или на уговарящия, че иска да се ползва от уговорката в негова полза. Преди да е направено такова изявление, тя може да бъде отменена. Въпросът е – придобива ли бенефициерът стипулираното по договора право преди да е заявил съгласието си за това? Нека посочим няколко хипотези, които са възможни в практиката. Възможно е уговарящият, целейки да изпълни свое задължение спрямо бенефициера, да сключи договор в негова полза, чрез който му прехвърля собствеността на определена вещ. От момента на съгласието между него и обещателя би следвало бенефициерът да стане собственик и върху него да се пренесе рискът от случайното погиване на вещта (res perit domino). По този начин, в случай че вещта действително погине, ТЛ би понесло вредата от това, тъй като задължението на обещателя спрямо него ще бъде формално изпълнено, но фактически притезанието остава неудовлетворено. Т.е. едно облигационно задължение се погасява по неблагоприятен за кредитора способ, въпреки знанието и волята му за това.
 Може да се приведе и друг пример. Имайки предвид, че до изявлението на ТЛ уговорката може да бъде отменена, то същата по аргумент на по-силното основание (per argumentum a fortiori) може да бъде изменена. Следвайки застъпената теория (за автоматично придобиване на права от ТЛ), поддръжниците й трябва да се съгласят, че с договора може да се засегне отрицателно патримониума на бенефициера. Така например, ако е сключен договор в полза на Y, като уговорката хипотетично е на стойност 1000 лв., активът в патримониума му би се увеличил с посочената сума автоматично след сключването на договора. В един бъдещ момент (но преди Y да е заявил съгласие по договора) уговорката може да бъде изменена от страните А и В. Това изменение по своята правна същност е нов ДПТЛ. В разглеждания пример първоначално уговореното право, оценено на 1000 лв., е заменено с друго, но стойността на което е 200 лв. По този начин би се оказало, че след новото съглашение активът в патримониума на лицето от примера би трябвало да се редуцира с 800 лв. Става така, че новият договор всъщност не го ползва, а напротив би трябвало да засегне отрицателно правната му сфера. Разбира се, този извод не може да бъде подкрепен. Причината за това не е друга, а именно защото до изявлението, с което бенефициерът се съгласява да се ползва от уговорката, той няма претенция спрямо промитента. Дотогава страните могат да изменят съдържанието на престацията в негова полза както пожелаят. Това е възможно не защото законът позволява прякото намесване в правната сфера на ТЛ, а защото последното придобива правото в обема и съдържанието, за които даде съгласие.
 Тази теоретична постановка обяснява въпросите, възникващи при възможните фактически усложнения при договора, за разлика от широко застъпената теза за автоматичното и непосредствено придобиване на права от бенефициера. Последната се крепи единствено на семантичното тълкуване на чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД във връзка с чл. 24, ал. 1 ЗЗД. Ето защо смятам, че критиката на тази теория е основателна[20], а отхвърлянето й за обосновано. Необходимо е да се изследва механизмът на действие на договора в полза на трето лице, а това ще стане, като се анализира анатомията на самия договор.
 Видно от чл. 22 ал. 1 ЗЗД, законът признава волеизявлението на ТЛ като юридически факт, с осъществяването на който се прекратява възможността страните по сключения договор да отменят едностранно направената уговорка. Съгласно разпоредбата уговорката в полза на ТЛ не може да бъде отменена, след като то е заявило на обещателя или на уговарящия, че иска да се ползва от нея. Да изрази бенефициерът съгласие по договора, означава по някакъв начин да доведе до знанието на уговарящия или обещателя, че иска да се ползва от него. Това може да стане и чрез конклудентни действия, например като потърси изпълнение от обещателя. Да се изрази съгласие, означава още да се даде отговор. Съгласието е ответна одобрителна, потвърдителна реакция, чрез която се съгласува определено поведение[21]. Затова простото мълчание или бездействие от страна на бенефицера не може да се приравни на съгласие. Респективно смисълът, който се крие в цитирания нормативен текст, е, че ТЛ може да се съгласи да се ползва от уговорката, докато последната не е отменена от уговарящия и обещателя. От тази гледна точка съгласието на ТЛ да се ползва от сключения договор е условие, с настъпването на което законът предвижда осъществяването на правните последици на сделката. Като такова, то не е модалитет по смисъла на чл. 25 ЗЗД, а е условие на правото (conditio juris), защото е предвидено в закона – не от страните. Следователно ДПТЛ, уговорка в полза на ТЛ и съгласието на това лице са различни неща. Договорът е съглашението, в което се включва уговорката в полза на третото лице. Последната е част от съдържанието на договора. Съгласието не е част от това съдържание. То е юридически факт, който макар да лежи извън съдържанието на сделката, черпи основание именно от нея, защото е предвидено в закона условие, което обуславя правните последици на договора.
 Съгласието на бенефициера е релевантно единствено за уговорката в негова полза, а не за сключването на договора. Това е така, защото той не е страна по него и волята за сключването му е ирелевантна. Ето защо съгласието е юридически факт, който обуславя не действителността на договора, а неговите правни последици. Договорът не е незавършен, ако ТЛ откаже да се ползва от уговорката. В такъв случай страните могат да посочат друго лице или да прекратят договора. Това е така, тъй като действието на conditio juris е занапред (ex nunc). А след като ТЛ е дало съгласие, отмяната на уговорката е възможна само в два случая. При първия уговарящият трябва да си е запазил правото да я отмени съгласно чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД [вж. 6.2.]. При втория случай отмяна е допустима само ако ТЛ даде последващо съгласие за това. При тази хипотеза е налице отказ от възникнало право, който е напълно допустим[22].
 5.1. Конститутивно и транслативно действие на ДПТЛ
 С казаното дотук се маркираха двата стадия, през които минава действието на договора в полза на трето лице. Първият от тях се поражда със самото сключване на договора между стипуланта и промитента. Този етап се характеризира с това, че по съгласието на страните възниква правна връзка (vinculum iuris) между обещателя и третото лице[23]. В това се изразява разпростирането на действието в патримониума на лице, което не е страна по съглашението. При това знанието, участието или волеизявлението на това лице не е необходимо. То не е страна по договора. По силата на този договор в негова полза се поражда потестативното право, което му дава възможността да приеме (или откаже) престацията, за която се е задължил промитентът спрямо стипуланта. Следователно първият етап от действието на договора е конститутивен. Правото на бенефициера да приеме или да не приеме уговореното може да бъде упражнено както спрямо стипулатна, така и спрямо промитента[24]. Бенефициерът придобива стипулираното право след като даде съгласие за това. То, от своя страна, е притезателно, понеже има за съдържание правото на бенефициера да иска изпълнението на уговорената престация и задължението на промитента да изпълни. С изявлението на третото лице се заключва вторият етап от действието на договора, който е транслативен. Точно и затова уговорката не може да се отменя след изявеното съгласие от бенефициера (чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД), понеже правото се транслира в неговия патримониум от този момент[25]. В подкрепа на това становище, освен разгледаните по-горе, са и виждането в теорията[26] и практиката[27], че страните по договора в полза на трето лице не могат да прекратяват по взаимно съгласие договора, щом като третото лице вече е изявило волята си да се ползва от уговорката.
 Нуждата от волеизявление на ТЛ е безусловна, тъй като транслирането на права в неговия патримониум без съгласието му не е предвидено[28]. По този въпрос в литературата[29] се изказва становището, че нормата на чл. 24, ал.1 ЗЗД е специална по отношение на тази на чл. 22 ЗЗД и не допуска прехвърляне на вещни права върху недвижими имоти в полза на лица, които не са страни по договора. Това становище следва да се подкрепи, но с допълнението, че е валидно не само при прехвърлянето на вещни права върху недвижими имоти, но и при сделките с движими вещи. Така разгледани нещата обясняват механизма на придобиване на правата от третото лице по договора, а от друга страна, съответстват на буквата и духа на закона, който, видно от разпоредбата на чл. 22, ал. 1 ЗЗД, включва в себе си както уговорката между страните (първия етап), така и изявлението на третото лице по отношение на уговорката (втория етап).
 5.2. От кой момент бенефициерът може да прави валидно волеизявление по сделката?
 Още нещо съществено, което трябва да се отбележи, е моментът, от който ТЛ може валидно да упражни изявление за съгласие да се ползва от уговорката в негова полза. Отговорът е в чл. 22, ал. 1 изр. 2 ЗЗД, който бе разгледан. Тази разпоредба указва, че уговорката в полза на ТЛ не може да бъде отменена, след като то е заявило, че иска да се ползва от нея. Нещата са свързани логически. За да може ТЛ да изяви съгласие да се ползва или не от даден договор, същият трябва да съществува в правния мир. Следователно бенефициерът не може да упражнява правото да заяви съгласие или несъгласие както преди сключването на договора, така и паралелно със сключването му, защото все още не е конституирана в негова полза тази възможност. В този смисъл дадено такова съгласие е sine causa.
 6. Правото на собственост като предмет на ДПТЛ
 Юристите, творили в епохата преди 1945 г. и занимавали се с ДПТЛ, не са се спирали задълбочено върху въпроса, какви права могат да бъдат предмет на този договор[30]. Вероятно затова темата до днес е останала дискусионна. Въпросът относно възможността да се прехвърлят вещни права чрез ДПТЛ е комплексен и е свързан както с естеството му, така и с обекта на разпореждане чрез него. За да се установи евентуалността на тази възможност, трябва да се съобразим със следните фактори:
 – волеизявлението на бенефициера по договора;
 – вещния ефект на облигацията по българското право;
 – режима на прехвърляне на недвижими имоти.
 По първата от изведените точки бе разгледано, че със съгласието на ТЛ настъпва транслативната сукцесия. По отношение на втората точка – трябва да се отбележи, че по силата на чл. 24 ЗЗД българското право е възприело т.нар. вещен ефект на облигацията. По третата точка трябва да се отчете правилото на чл. 18 ЗЗД, съгласно което прехвърлянето на собственост или учредяването на вещни права върху недвижими имоти трябва да бъдат извършени с нотариален акт[31].
 След направените бележки дотук остава да се анализира как вещнотранслативният режим на недвижимите имоти се синхронизира с режима на действие, който разкрива ДПТЛ.
 6.1. Транслиране на вещни права върху недвижим имот чрез ДПТЛ
 В настоящото изложение ще бъдат разгледани две хипотези, дискутирани в доктрината, при които в полза на бенефициера по договора в негова полза се прехвърля право на собственост върху недвижим имот.
 1) Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице без участието му в нотариалното производство;
 2) Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице с участието му в нотариалното производство;
 Накрая ще се разгледа общ и за двете хипотези проблем, който произтича от чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД.
 6.1.1. Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице без участието му в нотариалното производство
 Споделя се в литературата[32] и в по-новата практика на ВКС[33], че ТЛ придобива правото на собственост или друго вещно право от момента на постигане на съгласието между уговарящия и обещателя. Той придобива правата по договора преди да е заявил, че иска да се ползва от уговорката в негова полза. Съгласно същото становище самото приемане от третото лице на уговореното в негова полза е едностранен неформален акт. Поддържа се, че не е необходим изричен акт за приемане от третото лице, който да бъде вписан. Ако бенефициерът не приеме уговорената в негова полза облага, отказът следвало да бъде формален, подлежащ на вписване.
 Посочената теза не отчита спецификата на действието, което поражда разглежданият договор. А тя се изразява в това, че когато страните (стипулант и промитент) изповядат сделката пред нотариуса, съставеният нотариален акт учредява, на първо място, правото на ТЛ да се съгласи да се ползва от нея (конститутивен етап на ДПТЛ). Съгласието на третото лице е conditio iuris за тази сделка. Следователно транслативното действие на договора е в зависимост от осъществяването на това условие[34]. Остава да се разгледат възможните хипотези при тези отношения.
 Първата от тях касае възможността бенефициерът да откаже да се ползва от уговорката. В този случай той упражнява потестативнто право, конституирано от сделката, с което парира възможността да придобие правото, уговорено в негова полза. В този случай не настъпва разместване на блага и първоначалният титуляр на вещното право запазва собствеността си, стига страните да не решат друго. Това е така, защото сделката остава валидна, понеже conditio iuris няма обратно действие. Страните могат да решат промитентът да прехвърли имота на стипуланта, да заменят ТЛ или да прекратят договора. Важен въпрос, който възниква тук, е дали отказът на бенефициера да се впише в имотния регистър? В разгледаното становище по-горе се дава положителен отговор, но в действителност трябва да се отговори отрицателно. Бенефициерът не се отказва от правото си на собственост, а отказва да придобие собствеността. Ето защо чл. 100 ЗС не касае обсъжданата хипотеза. На следващо място, спор може да възникне и относно периода за изявлението на бенефициера. Ако такъв срок не е уговорен, то приложими са правилата на чл. 69 ЗЗД[35].
 Втората хипотеза касае случая, в който бенефициерът изразява съгласие да се ползва от уговорката. Въпросът е в каква форма следва да се изрази това волеизявление? Не може да се сподели по-горното виждане, че това е неформален акт. Изявлението за съгласие трябва да бъде извършено в писмена форма с нотариално заверен подпис и да се впише в имотния регистър. Изявлението е акт, с който настъпва транслативният ефект по договора, т.е. акт на прехвърляне на вещното право в патримониума на ТЛ. Следователно съгласно чл. 112 буква „а“ ЗС изявлението за съгласие подлежи на вписване.
 6.1.2. Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице с участието му в нотариалното производство
 Втората възможност за прехвърляне на право на собственост в полза на ТЛ касае случая, в който то участва при изповядването на сделката пред нотариуса. В литературата[36] се посочва, че третото лице трябва да бъде индивидуализирано в нотариалният акт, както и да се удостовери изявлението му, че иска да се ползва от сделката. Изрично да се отбележи още, че стипулантът се отказва от правото си да отменя уговорката или да сменя третото лице впоследствие. Видно, чрез посочената конструкция авторите се стремят да приспособят действията на страните и бенефициера по договора към спецификите на чл. 22 ЗЗД.
 Чрез осъществяването на този фактически състав правото на собственост върху недвижим имот се транслира в патримониума на лицето, посочено от страните в договора. Специфичното тук, е че последното се явява лично или чрез представител при сключването на договора и участва в това.
 В разгледания случай не е лишено от основание съждението дали така сключената сделка разкрива характера на ДПТЛ. Възражения могат да се почерпят от следните му специфики. На първо място, при ДПТЛ третото лице няма как да изрази воля по договора едновременно със сключването му между стипуланта и промитента. Това е така, понеже сключеният договор между страните поражда правото на бенефициера да приеме да се ползва от него. Следователно, ако той все още не е сключен или в момента се сключва, за ТЛ не е конституирано правото по договора да приеме или не отстъпеното в негова полза [виж 5.2.]. На второ място, може да се дискутира дали участието на това лице в сключването на договора между стипуланта и промитента не го прави страна. Това е така, защото то участва както в преддоговорните отношения, така и в сключването на самия договор. Получава се така, че от страна на купувача по договора за продажба на недвижим имот субектите са двама, но със спецификата, че единият престира продажбената цена, а другият придобива собствеността върху имота (съсобственост не възниква). Причината за тези техни действия се крие във вътрешните им отношения.
 Следователно такова съглашение е напълно валидно, но може да се дискутира дали продажбата се извършва по силата на ДПТЛ или посредством класически договор за продажба. В посочената по-горе хипотеза смятам, че третото лице не е бенефициер по смисъла на чл. 22, ал. 1 ЗЗД (трето неучастващо лице), а страна по договора. Противното разрешение необосновано привилегирова лицето, което придобива уговореното, тъй като него не би могло да се насочи към него иск за евентуална преддоговорна отговорност (culpa in contrahendo), въпреки участието му в преддоговорните отношения и в самото сключване на договора.
 Може да се посочи, че често пъти границата между отделни видове сделки е тънка. Прекрачването й от страните може да промени характера на самия договор. Освен това страните могат да назоват съглашението помежду си както поискат, но не как те ще го наименуват, а това, какво е неговото съдържание и действие, определя характера на сключената сделка между тях.
 6.2. Практически проблеми, които поражда чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД
 В настоящия параграф остава да се разгледат още два въпроса. Първият е свързан с възможността уговарящият да си запази правото да отмени уговорката. Тази възможност произтича от чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД. Включването на такава клауза в договора представлява прекратително потестативно[37] условие по смисъла на чл. 25 ЗЗД, затова този въпрос се пренася в полето на дискусията относно допустимостта на прекратителни условия при прехвърлителните сделки. В доктрината е изразено становище за тяхната недопустимост, като то се извежда analogia legis[38]. Срещу това виждане се дават и контрааргументи[39]. При липса на изрична законова забрана в тази насока смятам, че de lege lata няма основание нотариусът да откаже удостоверяването на такава клауза. Съгласието за отмяна на уговореното в полза на третото лице вещно право по своята правна същност е нов договор, с който се прекратява едно възникнало правоотношение. Поради това то трябва да се извърши чрез нов нотариален акт, а не чрез поправка на съществуващия[40].
 Вторият въпрос касае възможността уговарящият да си запази правото да замени третото лице (чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД). Запазването на такава възможност от стипуланта представлява потестативно условие, чието действие също е правопрекратяващо. Това е така, тъй като се сключва нов договор, с който се погасява едно възникнало вече правоотношение. Досегашното лице се лишава от правата, които е придобило по сделката, а на негово място стипулантът посочва друго. Ето защо упражняването на това право също трябва да се извърши чрез съставянето на нов нотариален акт. И в двата случая, ако няма уговорен срок за упражняването на това право, бенефициерът може да поиска такъв да бъде определен съгласно правилата на чл. 69 ЗЗД. След изтичането на срока, в който стипулантът е могъл да упражни това право, правното положение на договора окончателно се стабилизира и отпада възможността настоящият бенефициер да бъде заменян.
 7. Заключение и предложения de lege ferenda
 В изследването се достигна до извода, че съглашението между стипуланта и промитента по ДПТЛ поначало има конститутивно действие, тъй като учредява право в полза на бенефициера да приеме уговореното в негова полза. Съгласието на бенефициера е conditio iuris, с настъпването на който се прехвърля уговореното право в неговия патримониум. Това правило се изведе от самата уредба на договора в закона и е в противоречие с широко застъпеното гледище в теорията за автоматично придобиване на права по договора в полза на трето лице. С цел да бъдат премахнати полемиките по този въпрос, смятам, че съдържанието на нормата в чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД de lege ferenda може да се измени в следния смисъл: третото лице може да заяви на обещателя или на уговарящия, че иска да се ползва от уговорката в негова полза, докато тя не е отменена, а след като заяви това, уговорката не може да бъде отменяна.
 Въпросът за транслативното действие на договора пряко е свързан с вещния ефект на последния. Затова след изясняването му се стигна до решение на въпроса, свързан с вещнопрехвърлителния ефект. Установи се, че прехвърлянето на вещни права е напълно възможно, при няколко специфики. Те се свързват с възможностите, които дава чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД на стипуланта. Те по своя характер са прекратителни условия по смисъла на чл. 25 ЗЗД. При това въпросът за вещноправния режим на изследвания договор неизбежно води до дискусията за допустимостта на прекратителните условия и срокове при транслативните сделки. De lege lata допустимостта им е безусловна, но с оглед принципа за сигурност на гражданския оборот, de lege ferenda може да се добави ал. 3 към чл. 25 ЗЗД с текст в следния смисъл:
 „Когато страните по едно съглашение са уговорили прекратително условие, обратното му действие при неговото осъществяване не засяга правата, придобити от трети лица преди това“.
 [1] Най-обширното изследване на договора в полза на трето лице в българската юридическа книжнина досега е направено от проф. И. Апостолов в неговия дисертационен труд „Правни сделки с действие върху чужд правен кръг“. Вж. Апостолов, И. Правни сделки с действие върху чужд правен кръг. С.: Печатница С. М. Стайков, 1937. Осен него, договорът в полза на трето лице е бил обект на изследване от редица други автори, чиито анализи също ще бъдат отбелязани в изложението.
 [2] Становищата, застъпвани от различните автори, ще бъдат разгледани в съответното изложение.
 [3] Така например в Решение No 268 от 23.06.2011 г. на ВКС по гр. д. No 965/2010 г., IV г. о., ГК се споменава, че с договор в полза на трето лице не могат да се прехвърлят или учредяват вещни права върху недвижими имоти. На другия полюс е Решение No 573 от 25.10.2010 г. на ВКС по гр. д. No 169/2009 г., IV г. о., ГК, в което се поддържа, че прехвърлянето на правото на собственост става със самия договор в полза на трето лице.
 [4] Така например при договора за наем след ползване вещта следва да се върне. Ето защо предмет на договора за наем не може да бъде потребима вещ. При заема за потребление се дължат вещи от същия род, количество и качество. Тоест предмет на този договор са само родово определени заместими вещи; даването в заем на индивидуално определени вещи променя характера на договора (понеже се превръща в заем за послужване).
 [5] Повече информация относно общото учение за договора в римското право виж Андреев, М. Римско частно право. С.: Тракия-М, 1999, 260–275.
 [6] Zimmermann, R. The Law of Obligations. Roman Foundations of the Civilian Tradition. Cape Town, Wetton, Johannesburg: Juta & Co, Ltd., 1992, p. 34.
 [7] Вж. Berger, A. Encyclopedic dictionary of Roman law. The American Philosophical Society. Indipendence Square Philadelphia 6. September 1953, p. 595.
 [8] Zimmermann,R. Op. cit., p. 42.
 [10] Във Френския Code Civil договорът в полза на трето лице е уреден в чл. 1121, а в немското право уредбата му се съдържа в § 328 – Burgerliches Gesetzbuch (BGB).
 [11] Така Меворах, Н, Лиджи, Д., Фархи, Л. Коментар на Закона за задълженията и договорите – чл.чл. 1–333. С., 1920, с. 90.
 [12] Проф. Таджер (Таджер, В. Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял 2. С., 1973, с. 173) разглежда договора в полза на трето лице като пример за рефлексно действие на договора. Разликата обаче между рефлексно действие на договора и действие на договор върху чужд правен кръг е изяснена в теорията (виж Калайджев, А. Облигационно право. Обща част. Шесто прер. и доп. издание. С.: Сиби, 2013, с. 161, бел. под линия No 338) и тя е съществена. Изразява се в това, че при първия случай рефлексното действие настъпва по силата на закона (ex lege), докато при втория случай (действие на договор върху чужд правен кръг) това става по волята на страните.
 [13] Така Калайджев, А. Цит. съч., 158–161; Кожухаров, А. Облигационно право. Общо учение за облигационното отношение. С.: ЮрисПрес, 2002, с. 103; Голева, П. Облигационно право. С.: Фенея, 2013, с. 89.
 [14] Вж. Решение No 3274 от 7.01.1971 г. на ВС по гр. д. No 1020/71 г., I г. о., където се застъпва, че бенефициерът следва да бъде точно определено лице. Това разбиране понастоящем не се поддържа. Няма пречки третото лице по договора да бъде поне определяемо.
 [15]Така Голева, П. Цит. съч., с. 89; Кожухаров, А. Цит. съч., с. 105; Диков, Л. Курс по българско гражданско право. Част III. Облигационно право. С.: Цикло-Печат „Шипка“, 1947, с. 178. Калайджев, А. Цит. съч., с. 165.
 [16] Вж. например Решение No 573 от 25.10. 2010 г. на ВКС по гр. д. No 169/2009 г., ГК, ІV г. о.
 [17] Така Калайджиев, А. Договорът в полза на трето лице. – Пазар и право, 2003, No 9, 30–38.
 [18] Още през 17 век, когато в Холандия за първи път започват да се сключват договори в полза на трети лица, юристите поставили изискване облагодетелстваното лице да декларира съгласието си за това. Вж. Zimmermann, R. Op. cit., p. 34.
 [19] Вж. Русчев, И. Договорът в полза на трето лице. Обща постановка и очертаване на проблемите. Незадоволителността на различните обяснения на договора. – Собственост и право, 2010, No 2, приложение. Също и Велинов, Л. Юридически речник. С.: Отечество, 1994 (в съавторство с Георгиев, Г.). На стр. 155-156 Любен Велинов отбелязва, че „от момента, в който бенефициерът заяви, че приема уговорката, правата преминават върху него“.
 [20] Вж. Русчев, И. Цит. съч. От същия автор вж. и Положението на бенефициера при договора в полза на трето лице. Развитие на доктрината и практиката. – Съвременно право, 2017, No 3, 7–26. Вж. и Топуров, П. Правно положение на бенефициера при договора в полза на трето лице – критични бележки върху теорията за прякото възникване на права. – В: Сборник с доклади от VII национална конференция на докторантите в областта на правните науки. С.: БАН, 2017, 190–197.
 [21] Съвременен тълковен речник на българския език с приложения. В. Търново: Елпис, 1995, с. 1168.
 [22] Вж. Торманов, З. Прекратяване на договора. С.: Сиби, 2013, с. 32.
 [23] Вж. Zimmermann, R. Op. cit., p. 42.
 [24] Тази възможност произтича от чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД.
 [25] В Решение No 385 от 29.02.2012 на Районен съд – Русе по гр. д. No 5680/2011 г. също е застъпено становището, че ТЛ придобива уговореното право в негова полза чак след като е дало съгласие за това.
 [26] Торманов, З. Цит. съч., с. 31.
 [27] Вж. Решение No 277 от 9.02.1962 г. на ВС по гр. д. No 9982/61 г., IV г. о., както и Решение No 3274 от 7.01.1971 г. на ВС по гр. д. No 1020/71 г., I г. о.
 [28] Освен че това не е предвидено в самата норма на чл. 22 ЗЗД, никъде в облигационния закон няма подобен текст, който да се прилага по аналогия. Освен това, когато валутното отношение по ДПТЛ е с дарствено намерение, ако се приеме, че волята на бенефициера е ирелевантна, ще се стигне до заобикаляне на договорния режим на дарението по чл. 225 ЗЗД. Виж още Цончев, К. Договор за дарение. С.: Наука и изкуство, 1988, с. 92.
 [29] Бехар, Ж. Вещноправен ефект на договора в полза на трето лице. Нотариален бюлетин, 2003, No 2.
 [30] Апостолов, И. Цит. съч., с. 179.
 [31] Решение No 111/85 г., ОСГК на ВС – „нищожни са договорите, сключени при неспазване на предписаната по време на сключването им форма, освен ако не се признае тяхната действителност с последващ закон, който с изрична разпоредба придава обратна сила на новопредписаната форма“.
 [32] Лазаров, Цв. Придобиване право на собственост върху недвижим имот чрез договор в полза на трето лице. – Собственост и право, 2004, No 7.
 [33] Виж Решение No 573 от 25.10.2010 г. на ВКС по гр. д. No 169/2009 г., ГК, ІV г. о.; Решение No 268 от 23.06.2011 г. на ВКС по гр. д. No 965/2010 г., IV г. о., ГК.
 [34] Не става въпрос за отлагане на действието на самия договор по смисъла на чл. 25 ЗЗД. Сключването на договор под отлагателно условие е различна правна фигура от разглеждания тук. Виж Ставру, Ст. Нотариален акт под условие? – Професионален сайт „Предизвикай правото!“ (ISSN 1314-7854) – http://challengingthelaw.com/veshtno-pravo/notarialen-akt-pod-uslovie/ (22.01.2012 г.; посетен за последно на 27.07.2017 г.).
 [35] В този смисъл виж Решение No 37 от 16.07.2015 г. на ВКС по гр. д. No 6418/2014 г., II г. o.
 [36] Вж. Бъзински, М. Покупка на имот в полза на трето лице с банков кредит. – Собственост и право, 2003, No 2; Бехар, Ж. Цит. съч.
 [37] Условието като модалитет на сделката, чието настъпване зависи от някоя от страните по съглашението, се означава като потестативно. Вж. Таджер, В. Гражданско право на НРБ..., с. 440.
 [38] Вж, Таков, К. Доброволно представителство. С.: Сиби, 2008, 110–111.
 [39] Вж. Торманов, З. Цит. съч., с. 122–124.
 [40] Това е така, защото поправката на нотариалния акт е допустима по отношение на грешки при изписването на букви, цифри и др. под., но не и по отношение на формираната и изразена от страните по договора воля. В този смисъл вж. Решение No 158 от 19.06.2015 г. на ВКС по гр. д. No 6479/2014 г., IV г. о., ГК.
 Предишна статияБалансова или пазарна е стойността на дела в хипотезите на чл. 97, ал. 2 ТЗ и чл. 125, ал. 3 ТЗ?
 Следваща статияНамира ли приложение защитата на кредитора по чл. 135 ЗЗД по отношение на извършени от поръчителя разпоредителни действия?
 Здравейте, Казвам се Сюлейман Башов и съм студент по право в Юридическия факултет при УНСС. Интересите ми в областта на правната наука са разнородни и не търпят граници. Освен в областта на гражданското и търговското право, интерес за мен представлява наказателното право и криминологията. Интересувам се още от история, философия, икономика, политически науки... Вярвам, че познанията върху последните разкриват в по-широк план същността на правото, тъй като излизат извън характерната за него догматика и абстракция. Първите си стъпки в правната наука направих, когато бях в трети курс. Тогава написах първата си статия, която впоследствие бе публикувана и в специализирания печат. Сега съм щастлив, че имам възможността да бъда автор в ChallengingTheLaw, защото това е не просто сайт, а идея, обединяваща хора, които търсят. А както се казва - това, което търсиш, търси теб!
 Добри Тенев Sun, 11 February, 2018 at 20:05
 Здравейте, г-н Башов. Поздравления за статията! Забелязах една дребна неточност и искам да Ви информирам за нея. В бележка под линия No 10 сте посочили, че в Code Civil договорът в полза на трето лице е уреден в чл. 1121. От самото приемане на Code civil през 1804 г. до промените от 10 февруари 2016 г. относно договорите, общия режим на задълженията и тяхното доказване действително основният текст, посветен на договора в полза на трето лице, беше в разпоредбата на чл. 1121. След промените от 10 февруари 2016 г. обаче уредбата на договора в полза на трето лице е ситуирана в Глава IV: Действие на договорите (Chapitre IV : Les effets du contrat), Раздел 2: Действие на договора по отношение на трети лицa (Section 2 : Les effets du contrat ? l’?gard des tiers), Подраздел 2: Обещаване действието на трето лице и договор в полза на трето лице (Sous-section 2 : Le porte-fort et la stipulation pour autrui), и по-точно от чл. 1205 до чл. 1209. Съгласно действащата уредба разпоредбата на чл. 1121 е следната: “Договорът се счита за сключен в момента, в който приемането достигне до предложителя. Счита се сключен на мястото, където приемането е пристигнало” (Le contrat est conclu d?s que l’acceptation parvient ? l’offrant. Il est r?put? l’?tre au lieu o? l’acceptation est parvenue).
 Добри Тенев Sun, 11 February, 2018 at 22:18
 Договорът в полза на трето лице винаги е бил интересна тема за мен. От чисто любопитство поставям няколко въпроса за дискусия, по които ще се радвам да споделите Вашето лично мнение. Някои от тях са пряко във връзка със статията, а други са малко по-далечни. Те са:
 1. Какви ще бъдат правните последици ако бенефициерът е определен твърде общо или изобщо не е определен?
 2. Може ли трето лице да бъде и едно неродено лице (напр. бъдещо дете) или невъзникнало лице (напр. все още неучредено дружество)?
 3. Към кой момент следва да лицето да е определяемо (ако изобщо възприемем, че трябва) – 1) към момента на съгласието на съвпадането на съгласието на уговарящия и обещателя, 2) към момента на изпълнението на договора или пък 3) (?) договорът е подставен под някакво условие ако възприемем, че трето лице може да бъде неродено/невъзникнало, действието ще се породи от момента на възникването му?
 4. De lege lata могат ли наследниците на уговарящия след неговата смърт да отменят уговорката в полза на трето лице и какъв е ефектът й? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока?
 5. Може ли отмяната да бъде направена със завещание, и ако да, от кой момент поражда действие?
 6. Може ли наследниците на бенефициера да приемат уговорката в негова полза след смъртта му (да/не или пък зависи от договора, напр. защото може да е с оглед личността на бенефициера)? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока?
 7. Как бихте коментирали тезата, че без съгласието на бенефициера договорът е с незаършен фактически състав (и какво всъщност различава от гледище на практиката тезата за условието, която подкрепяте, от тази)? А че при същата хипотеза може ли договорът да се квалифицира като нищожен поради липса на съгласие?
 8. Възмезден или безвъзмезден е договорът в полза на трето лице?
 Няколко дребни коментара:
 В първата хипотеза, която разглеждате в т. 5 от изложението, ако задължението е изпълняемо и не е с оглед на личността, отказът на бенефициера да приеме уговорката в негова полза би следвало да се счита като забава на кредитора, тъй като за него е безразлично кой ще изпълни задължението – дали неговият длъжник или едно трето лице. И обратно – ако се дава нещо различно от дължимото или пък задължението все още не е изпълняемо, дори и бенефириерът да откаже, последният няма да изпадне в забава, задължението няма да бъде погасено и не може по никакъв начин той да бъде задължен да приеме. Абсурдно е според мен в тази хипотеза да говорим за непосрествено действие, защото то е в колизия принципни положения относно изпълнението. Може би в тази хипотеза по-скоро е налице поемане на изпълнението, а не договор в полза на трето лице.
 Споделям предложението, което давате de lege ferenda за неотменимост на уговорката в полза на трето лице след като е приета. То има опора в Code civil – съгласно разпоредбата на чл. 1206, ал. 3 уговорката в полза на трето лице става неотменима от момента, в който приемането достигне до обещателя (La stipulation devient irr?vocable au moment o? l’acceptation parvient au stipulant ou au promettant).
 Сюлейман Башов Mon, 12 February, 2018 at 20:22
 На първо място благодаря за задълбочения прочит на статията, а след това и за интересните въпроси по нея. Смятам, че поставените въпроси дори заслужават самостоятелно разглеждане в отделни статии, тъй като наистина провокират по-задълбочен и аргументиран анализ. Тук в общи линии ще маркирам моите отговори, без претенция за изчерпателност, като си запазвам правото да ги допълня ?
 По отношение на първия въпрос, трябва да бъдат отделно разгледани хипотезите, в които бенифициерът е определен твърде общо, и случаите в които изобщо не е определен. Например възможно при една по-конкретна хипотеза направеното, макар и твърде общо определяне да прави третото лице поне определяемо, както е възможно да се окаже, че“твърде общото определяне“ всъщност не посочва изобщо третото лице. В първия случай, идентично на хипотезата, в която третото лице е определяемо, договорът ще е напълно действителен и годен да породи своите последици, за които обещателят се е съгласил спрямо уговарящия. Това е така, тъй като макар определянето на ТЛ да е твърде общо, но е определяемо. Респ. обещателят макар и да не знае към момента на съгласието конкретното лице, на което ще трябва да изпълни, има яснота по отношение възможният кръг от субекти, спрямо които в един последващ момент ще трябва да престира (например в момента на изпълнението). По друго е положението, когато третото лице, въобще не е определено / определяемо. Предвид характера на ДПТЛ, една от предпоставките за неговата валидност е изразеното съгласие на страните да облагодетелстват лице, което не е страна по договора и не участва в сключването му. При това положение когато такова лице въобще не е посочено, няма как да възникне задължение за промитента да изпълни договора. В теорията се срещат становища, че когато третото лице не е определено, договорът оставал да действа между страните, но тъй като съм размишлявал и над други хипотеза в хода на работата ми върху доклада, изкушавам се да вмъкна следните мои чудения. От една страна съм размишлявал, че в случая сключеният договор може да се определи като предварителен договор за сключване на бъдещ договор в полза на трето лице. От друга страна съм мислил и в насоката, че в такава хипотеза ще сме изправени пред незавършена сделка, тъй като от самата уредба в ЗЗД, която казва, че „може да се договоря в полза на трето лице“, следва да се заключи, че когато законът допуска сключването на подобно съглашение, елемент от последното е и посочването на трето лице. респ.при липсата на такова, сделката би била с незавършен фактически състав. Разбира се и двете становища се нуждаят от задълбочено разглеждане и аргументиране.
 Във връзка с втория въпрос. На общо основание е напълно допустимо третото лице да бъде както все още неродено дете, така и неучредено все още ЮЛ. Характерното тук е, че действието на договора е в зависимост на сбъдването на това отлагателно условие.
 По третия въпрос, смятам че третото лице трябва да бъде определяемо поне към момента на изпълнението на договора. Ако към този момент ТЛ не е определено, изпадаме в горната хипотеза, където бе разгледан случая в който бенифициерът въобще не е определен.
 4. De lege lata могат ли наследниците на уговарящия след неговата смърт да отменят уговорката в полза на трето лице и какъв е ефектът й? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока?
 В случая, смятам че от значение е каузалитета на вътрешното отношение между стипуланта и бенифициера. Когато договорът е бил сключен с дарствено намерение и в резултат на това разпореждане се е стигнало до засягане на запазената част на наследници не мисля, че има пречки последните да предявят иск за запазената част, НО това е нещо различно от правото да отменят уговорката. Смятам, че de lege lata такава възможност няма, не мисля и че е необходима, тъй като до колкото (и ако) определено разпореждане от наследодателя в полза на трето лице, засяга запазената част от наследството на наследниците, същите могат да се възползват от иска по ЗН.
 5. Може ли отмяната да бъде направена със завещание, и ако да, от кой момент поражда действие?
 Интересно хрумване, действително не се бях замислял. В тази хипотеза стига стипулантът да си е запазил правото по чл. 22 ал. 1, изр. трето ЗЗД (т.е. да си е запазил правото да отмени уговорката или да замени третото лице), това му право се включва в неговата правна сфера, а съгл. чл. 14 ЗН, завещателят може да се разпорежда чрез завещанието с цялото си имущество. Респ. в завещанието си, стипулантът може да реши да замени бенифициера, съответно да отмени уговорката, с което ще увеличи наследствената маса. Важно тук да се допълни е, че когато стипулантът си е запазил правото по чл. 22, ал. 1 изр. 3 от ЗЗД, бенифициерът би трябвало да има правото да поиска срок, в който уговарящия да може да упражни това си право, респ. ако такъв срок е имало и е изтекъл, не би могъл чрез завещание да го упражни, тъй като е погасено.
 6. Може ли наследниците на бенефициера да приемат уговорката в негова полза след смъртта му (да/не или пък зависи от договора, напр. защото може да е с оглед личността на бенефициера)? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока? –
 Действително, когато договорът не е бил intuito personae, наследниците могат да приемат уговорката, тъй като правото да се приеме е имуществено, респ. наследимо. По въпроса дали има нужда в закона уредба в тази насока, ще отговора отрицателно, тъй като са приложими общите правила и не би следвало законът да изпада в казуистика.
 7. Как бихте коментирали тезата, че без съгласието на бенефициера договорът е с незаършен фактически състав (и какво всъщност различава от гледище на практиката тезата за условието, която подкрепяте, от тази)? А че при същата хипотеза може ли договорът да се квалифицира като нищожен поради липса на съгласие?
 Тезата, че без съгласието на бенифициера, ДПТЛ е с незавършен ФС, беше застъпена от мен, в статията „Договор в полза на трето лице. Понятие и действие“ – бр. 10/2016 г. на Соб. и право. В настоящият доклад, който е доразвитие и изчистване на някои положения и становища, изразени в цитираната статия обаче смятам че застъпената тогава теза е погрешна. Това е така, защото същата няма легална опора. Когато чл. 22 ЗЗД казва, че може да се договаря в полза на трето лице, текстът има предвид лице, което не е страна по договора и не участва в сключването на последния. Следователно съгласието на третото лице не е елемент от фактическия състав на тази сделка, но е условие за действието на уговорката. Като такова, то е предвидено в самата законова уредба, за това е и условие на закона, а не отлагателно условие по смисъла на чл. 25. По същата причина не може да се квалифицира сключеният договор като нищожен, поради липса на съгласие, тъй като съгласието изхожда от страните – уговарящия и обещателя (а бенифициерът не е страна). Иначе в практиката не се подкрепя изложеното становище от моя страна, както сте посочили, тъкмо обратното, в най-новата практика на ВКС, се споделя че ДПТЛ поражда пряк и автоматичен ефект в патримониума на бенифициера, респ. неговото съгласие не било условие за настъпването на тези последици.
 8. Възмезден или безвъзмезден е договорът в полза на трето лице?
 Тук трябва да се разграничи каузата на договора, и каузата на уговорката. Уговорката, чиято кауза се крие във валутното отношение между стипуланта и бенифициера може да бъде както възмездна, така и безвъзмездна, например по-горе бе разгледан случай на разпореждането от стипуланта с дарствено намерение. Самият договор може да бъде сключен както възмезден, така и безвъзмезден.
 Сюлейман Башов Sun, 11 February, 2018 at 22:22
 Благодаря за отзива и уточнението! Всъщност срещнах в статията и че на две места буквата “й” е излязла като “?”. Вярвам, че може да се оправи бързо неточността! 🙂


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
20150731024616752015/C 270/172352015CJC27020150817SK01SKINFO_JUDICIAL20150521141522Vec C-235/15: Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Curtea de Apel Constanţa (Rumunsko) 21. mája 2015 – Maria Bosneaga/Instituția Prefectului – Județul Constanța – Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor
 ---documentbreak--- C2702015SK1420120150521SK0017142152Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Curtea de Apel Constanţa (Rumunsko) 21. mája 2015 – Maria Bosneaga/Instituția Prefectului – Județul Constanța – Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor
 (Vec C-235/15)2015/C 270/17Jazyk konania: rumunčina
 Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania
 Curtea de Apel Constanţa
 Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom
 Žalobkyňa: Maria Bosneaga
 Žalovaná: Instituția Prefectului – Județul Constanța – Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor
 Prejudiciálna otázka
 Bráni článok 110 ZFEÚ zavedeniu povinnosti v zmysle článku 4 písm. d) mimoriadneho nariadenia vlády č. 9/2013 zaplatiť ekologickú daň z ojazdených motorových vozidiel pochádzajúcich z územia Európskej únie pri zápise na príslušnom orgáne v súlade so zákonom nadobudnutia vlastníckeho práva k motorovému vozidlu v prípade vozidla, pri ktorom príslušný súdny orgán nariadil vrátenie dane alebo ktorého registráciu nariadil bez zaplatenia osobitnej dane za automobily a motorové vozidlá alebo dane za znečisťovanie životného prostredia motorovými vozidlami alebo dane z emisií škodlivých látok z motorových vozidiel?


text:
 21.6.2008
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 158/2
 Domstolens dom (andra avdelningen) av den 8 maj 2008 (begäran om förhandsavgörande från Finanzgericht Düsseldorf, Tribunal de grande instance de Nanterre (Tyskland, Frankrike)) – Zuckerfabrik Jülich AG (tidigare Jülich AG) mot Hauptzollamt Aachen
 (Förenade mål C-5/06 och C-23/06 – C-36/06) (1)
 (Socker - Produktionsavgift - Tillämpningsbestämmelser för kvotsystemet - Fastställelse av det överskott som kan exporteras - Fastställelse av den genomsnittliga förlusten)
 (2008/C 158/03)
 Rättegångsspråk: tyska och franska
 Hänskjutande domstol
 Finanzgericht Düsseldorf, Tribunal de grande instance de Nanterre (Tyskland, Frankrike)
 Parter i målet vid den nationella domstolen
 Sökande: Zuckerfabrik Jülich AG (tidigare Jülich AG) (C-5/06), Saint Louis Sucre SNC C-23/06), Société des Sucreries du Marquenterre SA (C-24/06), SA des Sucreries de Fontaine Le Dun, Bolbec Auffray (SAFBA) (C-25/06), SA Lesaffre Frères, Tereos, som trätt i stället för Sucreries, Distilleries des Hauts de France (C-27/06), SA Sucreries & Distilleries de Souppes – Ouvré fils (C-28/06), SA Sucreries de Toury och Usines Annexes(C-29/06), Tereos (C-30/06), Tereos, som trätt i stället för SAS Sucrerie du Littoral Groupe SDHF (C-31/06), Cristal Union (C-32/06), Sucrerie Bourdon (C-33/06), SA Sucrerie de Bourgogne (C-34/06), SAS Vermendoise Industries (C-35/06) och SA Sucreries och Raffineries d'Erstein (C-36/06)
 Svarande: Hauptzollamt Aachen (C-5/06), Directeur général des douanes et droits indirects och Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers (C-23/06–C-36/06)
 Saken
 Begäran om förhandsavgörande – Finanzgericht Düsseldorf – Tolkningen av artikel 15 i rådets förordning (EG) nr 1260/2001 av den 19 juni 2001 om den gemensamma organisationen av marknaden för socker (EGT L 178, s. 1) – Giltigheten av artikel 6.4 i kommissionens förordning (EG) nr 314/2002 av den 20 februari 2002 om tillämpningsföreskrifter för kvotsystemet inom sektorn för socker (EGT L 50, s. 40), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1140/2003 av den 27 juni 2003 (EUT L 160, s. 33) – Giltigheten av kommissionens förordning (EG) nr 1775/2004 av den 14 oktober 2004 om fastställande av produktionsavgifter för socker under regleringsåret 2003/04 (EUT L 316, s. 64) – Det är endast den kvantitet som kan bli föremål för exportbidrag som ska beaktas för att fastställa det överskott som kan exporteras av den totala exportvolymen socker, isogkukos och insulinsirap och för att fastställa den genomsnittliga förlusten per ton socker.
 Domslut
 Enligt artikel 15.1 c i rådets förordning (EG) nr 1260/2001 om den gemensamma organisationen av marknaden för socker ska vid beräkningen av det överskott som kan exporteras som omfattas av denna artikel samtliga produktkvantiteter som har exporterats dras av från konsumtionen, oberoende av om bidrag faktiskt betalats ut eller inte.
 Artikel 15.1 d i samma förordning ska tolkas så att samtliga produktkvantiteter som har exporterats och som omfattas av denna artikel ska beaktas vid fastställandet av såväl det överskott som kan exporteras som den genomsnittliga förlusten per ton av produkten, oberoende av om bidrag faktiskt betalats ut eller inte.
 Kommissionens förordning (EG) nr 1762/2003 av den 7 oktober 2003 om fastställande av produktionsavgifter för socker under regleringsåret 2002/2003 och kommissionens förordning (EG) nr 1775/2004 av den 14 oktober 2004 om fastställande av produktionsavgifter för socker under regleringsåret 2003/04 är ogiltiga.
 Det har vid prövningen av kommissionens förordning (EG) nr 1837/2002 av den 15 oktober 2002 om fastställande av produktionsavgifterna och koefficienten för tilläggsavgiften för regleringsåret 2001/2002 inom sockersektorn inte framkommit några omständigheter som medför att förordningen ska ogiltigförklaras.
 (1) EUT C 74 av den 25 mars 2006.


type: wikipedia

text:
William E. Burrows is an American author and journalism professor emeritus. Born in Philadelphia, Pennsylvania on March 27, 1937, he was educated at Columbia University and became assistant professor of journalism in 1974.
 Life
 Burrows grew up in Rego Park, NY and graduated from Forest Hills High School. He holds a BA and an MA from Columbia University.
 He worked as a reporter for newspapers such as The New York Times, The Washington Post, Foreign Affairs, and The Wall Street Journal. In 1970, he moved to Mallorca, Spain where he worked as a travel writer. He moved back to the United States in 1973 and joined the Journalism department at New York University. He was tenured in 1981. In 1983, he founded The Science and Environmental Reporting Program (SERP) of New York University.
 Burrows specializes in space and national security issues and his latest book is The Asteroid Threat. He published Deep Black, a seminal work on reconnaissance and espionage in 1986.
 He is the co-founder of the Alliance to Rescue Civilization. He is also Director Emeritus of the Science, Health, and Environmental Reporting Program at New York University. He is the author of twelve books and numerous articles in The New York Times, The Washington Post, The Wall Street Journal, The Richmond Times-Dispatch, Foreign Affairs, Harvard Magazine, Harper's and other publications. His most recent book, The Asteroid Threat: Defending Our Planet From Deadly Near-Earth Objects, was published on June 10, 2014. Burrows was the only non-scientist on the National Research Council's Near-Earth Object Survey and Detection Panel. In recognition of his distinguished career and expertise, a Main Belt asteroid has been named after him, and he is a recipient of the American Astronautical Society John F. Kennedy Astronautics Award, among other honors.
 He is divorced and has one daughter, Lara Julie Burrows, a physician.
 Works
 The Asteroid Threat: Defending Our Planet From Deadly Near-Earth Objects, Prometheus Books, 2014,
 Vigilante, Harcourt Brace Jovanovich, 1976,
 Deep Black, Berkley Books, 1988,
 Exploring space: voyages in the solar system and beyond, Random House, 1990,
 William E. Burrows, Robert Windrem, Critical mass: the dangerous race for superweapons in a fragmenting world, Simon and Schuster, 1994,
 By Any Means Necessary: America's Secret Air War, Arrow, 2003,
 Richthofen: A True History of the Red Baron, Harcourt, Brace & World, 1969.
 The Infinite Journey, New York: Discovery Books, 2000
 Mission to Deep Space, New York: W. H. Freeman/Scientific American, 1993.
 On Reporting the News, New York: New York University Press, 1977.
 Legacy
 Asteroid 9930 Billburrows was named for him.
 References
 External links
 Burrows' profile at the ARC official website
 Lifeboat Foundation profile
 New York University faculty
 American science writers
 Columbia University alumni
 Living people
 People from Rego Park, Queens
 Forest Hills High School (New York) alumni
 1937 births


text:
Vodík () je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku H a protónové číslo 1. Vo voľnej prírode sa atómy vodíka nenachádzajú, pri zrode atómového vodíka sa okamžite spája do molekuly H2. Zaraďuje sa do prvej aj do siedmej skupiny periodickej sústavy, lebo má vlastnosti prvkov prvej aj siedmej skupiny. Latinský názov pochádza z gréčtiny (hydór = voda, gennaó = vytváram); slovenský názov je odvodený rovnakou logikou. Vodík objavil Henry Cavendish v roku 1766.
 Vlastnosti
 Fyzikálne vlastnosti
 Vodík je najjednoduchší chemický prvok , je číry bezfarebný plyn bez chuti a zápachu. Je najľahší plyn vôbec (14,5-krát ľahší ako vzduch). Molekulárny vodík je pomerne stabilný a vďaka vysokej energii väzieb je takisto málo reaktívny. Jeho tepelná vodivosť je sedemkrát väčšia ako vzduchu. Molekuly sú extrémne malé a preto ľahko prechádzajú poréznymi látkami.
 Rozpustnosť
 Vo vode sa vodík rozpúšťa nepatrne: V 1 litri vody sa pri 0 °C a tlaku 0,1 MPa rozpustí 22 ml plynného vodíka. Lepšie sa rozpúšťa v nikli, paládiu a v platine. Pri rozpúšťaní v týchto kovoch sa molekuly vodíka štiepia na atómy. Atomárny vodík je reaktívnejší než molekulárny, preto reakcia vodíka za prítomnosti týchto kovov prebieha rýchlejšie. Nikel, paládium a platina sú preto výbornými katalyzátormi.
 Chemické vlastnosti
 Chemické vlastnosti sú podmienené stavbou atómu a postavením v periodickej tabuľke.
 Pri zlučovaní vodíka sa elektrónový obal mení dvojako:
 Pribratím jedného elektrónu, nadobudne elektrónový obal konfiguráciu najbližšieho vzácneho plynu hélia, čím sa mení na anión H−.
 Stratou jediného elektrónu sa atóm vodíka mení na protón. Protón (katión vodíka H+) sa vo vodných roztokoch viaže na voľný elektrónový pár kyslíka a tým sa vytvorí hydroxóniový katión H3O+
 H+ + H2O → H3O+
 Reakcie s nekovmi
 Pri obyčajnej teplote sa vodík zlučuje s fluórom za vzniku fluorovodíka HF, a to aj v tme. S chlórom tvorí chlorovodík HCl iba na slnečnom svetle pomocou ultrafialového žiarenia alebo keď zmes zapálime. V zmesi so vzduchom alebo kyslíkom sa zlučuje po zapálení na vodu.
 2 H2 + O2 → 2H2O
 Reakcia prebieha veľmi prudko, výbušne. Teplota vodíkového plameňa je veľmi vysoká (až 2 800 °C). Preto sa používa na zváranie a rezanie kovov. Pri vyšších teplotách a za prítomnosti katalyzátorov sa vodík zlučuje s dusíkom na amoniak.
 3 H2 + N2 → 2 NH3
 Z neho sa ďalej vyrába kyselina dusičná a dusíkaté hnojivá.
 Reakcie s kovmi
 S alkalickými kovmi a s kovmi alkalických zemín sa vodík zlučuje na tuhé hydridy, v ktorých vodík je aniónom H−, napríklad hydrid sodný NaH alebo hydrid vápenatý CaH2.
 S väčšinou prvkov sa zlučuje až pri zvýšenej teplote alebo za prítomnosti katalyzátorov.
 Napríklad:
 H2 + Cl2 → 2 HCl
 N2 + 3 H2 → 2 NH3
 H2 + S → H2S
 2 H2 + O2 → 2 H2O + E
 Reakcie vodíka bývajú sprevádzané uvoľňovaním tepla (exotermická reakcia) a niekedy aj svetelným efektom – horením.
 Významné sú redukčné vlastnosti vodíka, ktoré sa využívajú pri výrobe niektorých kovov z ich oxidov:
 CuO + H2 → Cu + H2O
 WO3 + 3 H2 → W + 3 H2O
 Naproti tomu atomárny vodík (tzv. vodík v stave zrodu) je veľmi reaktívny a reaguje s celým radom látok už pri nízkych teplotách.
 Väčšinou sa viaže kovalentnou väzbou. Vodík je typický nekov, ktorý tvorí vodíkové mostíky s dusíkom, kyslíkom a fluórom.
 Využitie
 Vodík má rad významných využití. Ako napríklad postavenie vo výrobe rôznych chemických zlúčenín (amoniak NH3, kyselina dusičná HNO3, metylalkohol CH3OH, rôzne dusíkaté hnojivá), výroba niektorých kovov (redukciou z ich oxidov) alebo stužovanie tukov.
 Používa sa na zváranie a rezanie kovov (kyslíkovo-vodíkovým plameňom). Naďalej sa využíva v zmiešanom pomere s dusíkom ako ochranná atmosféra pri vypaľovaní polotovarov práškovej metalurgie. Tekutý vodík sa používa ako raketové palivo, ale môže byť zdrojom energie i pre iné zariadenia. Vodík sa prepravuje a uchováva v tlakových fľašiach označených červeným pruhom.
 Výroba
 Laboratórna príprava
 V laboratóriu sa môže vodík pripravovať reakciou neušľachtilých kovov s kyselinami alebo hydroxidov v tzv. Kippovom prístroji
 Zn + 2HCl → ZnCl2 + H2
 Zn + 2 NaOH + 2 H2O → Na2[Zn(OH)4] + H2
 Ďalej môžeme vodík získať elektrolýzou vody, ktorá obsahuje malé množstvo H2SO4 alebo NaOH na zvýšenie vodivosti. Elektrolýza sa uskutočňuje v Hoffmanovom prístroji, kde sa vodík vylučuje na katóde.
 2 H3O+ + 2e− → 2 H2O + H2
 2 Na + 2 H2O → 2 NaOH + H2
 3 Fe + 4 H2O → Fe3O4 + 4 H2
 Priemyselná výroba
 Priemyselne sa môže vodík tak ako v laboratóriu vyrábať niekoľkými rôznymi metódami.
 Parný reforming zemného plynu je najrozšírenejší a v súčasnosti najlacnejší priemyselný spôsob výroby vodíku. Prebieha pri teplotách 700-1100 °C. Horúca vodná para reaguje s metánom za vzniku syntézneho plynu: CH4 + H2O → CO + 3 H2
 Metódou je termický rozklad metánu pri veľmi vysokej teplote (1 200 °C): CH4 → C + 2 H2
 Reakciou vodného plynu s vodnou parou za prítomnosti katalyzátorov a pri teplote 300 °C môžeme získať veľmi čistý vodík, ktorý sa používa napríklad k stužovaniu : CO + H2 + H2O(g) → CO2 + 2 H2
 Reakcia vodnej pary s horúcim koksom za teploty 1 000 °C (vzniká vodný plyn): C(s) + H2O(g) → CO(g) + H2(g)
 Vznik vodíka ako vedľajšieho produktu pri výrobe hydroxidu sodného (NaOH) – elektrolýza vodného roztoku NaCl: 2 NaCl + 2 H2O → 2 NaOH + H2 + Cl2
 Výskyt
 99.9844 %
 Vodík je najrozšírenejším prvkom v celom vesmíre a tretí najrozšírenejší na Zemi. Vyskytuje sa voľne, aj viazaný v zlúčeninách. Voľný vodík sa nachádza napríklad v plynnom obale hviezd. Na Zemi sa voľný vodík pri bežných podmienkach nevyskytuje, a preto je viazaný iba v zlúčeninách. Najväčšie množstvo vodíka je viazané vo vode, ktorá pokrýva väčšinu zemského povrchu, ale je viazaný i v rôznych organických i anorganických zlúčeninách. Je to tiež významný biogénny prvok.
 Izotopy
 Vodík má 3 izotopy.
 Prócium
 Tiež nazývaný ľahký vodík je klasický vodík, ktorý je najviac rozšírený vo vesmíre a na Zemi. Obsahuje v atóme jeden protón a jeden elektrón. Neobsahuje neutrón v atómovom jadre.
 Deutérium
 Používa sa aj názov ťažký vodík. Nepodlieha rádioaktívnej premene, v prírode sa bežne vyskytuje. Na 6 500 atómov prócia pripadne jeden atóm deutéria. Jadro deutéria sa volá deuterón - je súčasťou molekuly ťažkej vody D2O.
 Má významné využitie v jadrovom priemysle. Je veľmi účinným moderátorom (látkou spomaľujúcou rýchlosť neutrónov).
 Štruktúra atómu: 1 protón, 1 neutrón, 1 elektrón
 Trícium
 Jadro trícia je nestabilné a rozpadá sa s polčasom rozpadu 12,4 roka pri vyžiarení malého množstva energetického beta žiarenia. Vzniká účinkom kozmického žiarenia na atóm deutéria alebo výbuchom vodíkovej bomby. Používa sa napríklad na značkovanie organických látok pri výskumoch.
 Štruktúra atómu: 1 protón, 2 neutróny, 1 elektrón
 Iné projekty
 Nekovy
 Plyny
 Palivá
 Pohonné hmoty
 Redukčné činidlá


text:
12.9.2009
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 220/23
 Ricorso proposto il 10 luglio 2009 — Commissione delle Comunità europee/Regno del Belgio
 (Causa C-258/09)
 2009/C 220/47
 Lingua processuale: il francese
 Parti
 Ricorrente: Commissione delle Comunità europee (rappresentanti: A. Alcover San Pedro e A..Marghelis, agenti)
 Convenuto: Regno del Belgio
 Conclusioni della ricorrente
 —
 dichiarare che, avendo autorizzato nella Regione vallone il funzionamento di impianti esistenti non conformi ai requisiti previsti degli artt. 3, 7, 9, 10, 13, 14, lett. a) e b) e 15, n. 2 e ciò malgrado la scadenza del 30 ottobre 2007, come previsto dall’art. 5, n. 1, della direttiva del Parlamento europeo e del Consiglio 15 gennaio 2008, 2008/1/CE sulla prevenzione e la riduzione integrate dell’inquinamento (1), il Regno del Belgio è venuto meno agli obblighi ad esso incombenti in forza di predetta direttiva.
 —
 condannare Regno del Belgio alle spese.
 Motivi e principali argomenti
 Il termine per la messa in conformità degli impianti esistenti, il cui utilizzo può avere un’incidenza sulle emissioni nell’aria, nell’acqua e nel suolo nonché sull’inquinamento, è scaduto il 30 ottobre 2007, a norma dell’art. 5, n. 1, della direttiva 2008/1/CE. Orbene, alla data di proposizione del presente ricorso, il convenuto non aveva ancora adottato tutte le misure necessarie per conformarsi a tale requisito nella Regione vallone o, ad ogni modo, non ne aveva informato la Commissione.
 (1) GU L 24, pag. 8.


text:
 Biografia
 Giuseppe Ramiro Marcone fu ordinato sacerdote nel 1906 e nominato abate di Montevergine nel 1918 incarico che resse fino al 1952. Nel 1915 fu chiamato alle armi per lo scoppio della prima guerra mondiale, come cappellano militare con il grado di tenente di complemento.
 Nel 1941, Papa Pio XII inviò Marcone come visitatore apostolico nella Croazia allineata ai nazisti, al fine di aiutare l'Arcivescovo Aloysius Stepinac e l'episcopato croato a "combattere l'influenza malvagia della propaganda neopagana che poteva essere esercitata nell'organizzazione del nuovo stato".
 Marcone ha servito come nunzio in tutto tranne che nel nome. Riferì a Roma sul peggioramento delle condizioni per gli ebrei croati, fece dichiarazioni per conto degli ebrei a funzionari croati e fece uscire alcuni bambini ebrei al sicuro nella Turchia neutrale.
 Quando iniziò la deportazione degli ebrei croati, Stepinac e Marcone protestarono contro Andrija Artuković. Nel suo studio sui soccorritori di ebrei durante l'Olocausto, Martin Gilbert scrisse:"Nella capitale croata Zagabria, a seguito dell'intervento di [Marcone] per conto dei partner ebrei nei matrimoni misti, un migliaio di ebrei croati sopravvissero al guerra.
 Note
 Bibliografia
 Voci correlate
 Chiesa cattolica e Germania nazista
 Collegamenti esterni
 Soccorso agli ebrei durante l'Olocausto


text:
Namhansanseong huwa forti storiku fil-muntanji, 25 km fix-Xlokk ta' Seoul, il-Korea t'Isfel. Jinsab madwar 480 metru 'l fuq mil-livell tal-baħar u huwa allinjat mal-qċaċet tal-muntanja għal difensibbiltà massima. Il-forti, b'tul totali ta' 12-il kilometru, jipproteġi żona vasta użata bħala belt kapitali ta' emerġenza matul id-dinastija Joseon tal-Korea (1392-1910). Id-disinn huwa bbażat fuq l-arkitettura tal-fortijiet tal-Lvant tal-Asja, u jinkorpora aspetti ta' erba' stili kulturali storiċi: id-dinastija Joseon tal-Korea, il-perjodu Azuchi-Momoyama tal-Ġappun, u d-dinastiji Ming u Qing taċ-Ċina. Il-forti ġie żviluppat b'mod estensiv matul is-sekli 16 sa 18, li kien perjodu ta' gwerer kontinwi. L-iżvilupp tekniku tal-armi u tal-armamenti matul dan il-perjodu, bl-użu tal-porvli importati mill-Ewropa, influwenza ferm ukoll l-arkitettura u l-konfigurazzjoni tal-forti. Namhansanseong jirrappreżenta kif it-teoriji varji tal-mekkaniżmi tad-difiża fil-Korea ddaħħlu fis-seħħ bil-kombinament tal-ambjent tal-għajxien ta' kuljum mal-objettivi tad-difiża. Il-forti jindika kif il-Buddiżmu kellu rwol influwenti fil-protezzjoni tal-istat, u sar simbolu tas-sovranità fil-Korea. Il-forti jinsab fin-Namhansan (il-muntanja Han tan-Nofsinhar), u fih fortifikazzjonijiet li jmorru lura għas-seklu 17 u għadd ta' tempji. Jista' jiġi aċċessat minn Seoul permezz tal-istazzjon ta' Namhansanseong tal-linja nru 8 tal-metro ta' Seoul.
 Storja
 L-iżjed karatteristika ovvja ta' Namhansanseong hija l-vantaġġ topografiku tagħha; hemm quċċata ċatta u spazjuża msejħa Gorobong, b'ċentru baxx u ġnub għoljin 'il fuq minn 480 metru 'l fuq mil-livell tal-baħar, li hija wkoll muntanja għolja fuq territorju ċatt tal-madwar li jiffaċilita l-osservazzjoni tat-territorju mill-għoli. Bis-saħħa ta' dawn il-karatteristiċi, Namhansanseong kien intuża bħala post ta' kmand mill-era tar-Renju Silla Unifikat fis-seklu 7. Dan ir-renju kien bena l-fortizza ta' Jujangseong fejn illum jinsab il-forti ta' Namhansanseong sabiex jospita lill-irġiel u sabiex jinħażnu l-provvisti meta kien qed jiġġieled kontra d-dinastija Tang fis-seklu 7. Fis-seklu 13, matul id-dinastija Goryeo, Namhansanseong kien fortizza kontra l-Invażjoni tal-Mongoli. Mis-seklu 17, Namhansanseong, qrib il-belt kapitali ta' Seoul, kiber ferm fid-daqs bħala forti fil-muntanji, u ntuża bħala belt kapitali ta' emerġenza għar-Re tad-dinastija Joseon.
 Barra minn hekk, sistematikament Namhansanseong kien ġie ġestit u operat għal iżjed minn 300 sena mill-kostruzzjoni tiegħu fl-1624. B'mod speċifiku, kien il-post fejn seħħew il-battalji matul l-invażjoni tad-dinastija Qing sabiex tinkiseb eġemonija fil-Lvant tal-Asja matul it-tranżizzjoni bejn id-dinastiji Ming-Qing fiċ-Ċina. Kien is-simbolu spiritwali tad-dinastija Joseon għas-sovranità, kif ukoll post għas-sigurtà militari sas-seklu 20. L-istorja rikka ta' Namhansanseong turi l-iskambju ta' valuri reliġjużi tal-Buddiżmu, tal-Konfuċjaniżmu, folkloristiċi u Kristjani mill-kostruzzjoni tal-forti sa llum il-ġurnata.
 Il-forti tal-muntanji tas-seklu 17, Namhansanseong, inbena bħala belt ippjanata kemm biex isservi bħala belt kapitali ta' emerġenza matul il-gwerra u bħala ċentru amministrattiv fil-paċi. Tipikament kien hemm villaġġi tradizzjonali fl-artijiet ċatti tal-madwar biswit il-fortijiet tal-muntanji li kienu jinbnew għall-kenn f'każ ta' emerġenzi. Namhansanseong kien forti difensiv awtosuffiċjenti u fi ħdanu ġie stabbilit raħal amministrattiv lokali flimkien ma' Palazz ta' Emerġenza. B'hekk, kellu diversi funzjonijiet bħad-difiża, l-amministrazzjoni, in-negozju u r-riti tal-antenati rjali. Għad-differenza tal-fortijiet tal-Ewropa u tal-Ġappun li kienu maħsuba għad-difiża tal-klassi tal-mexxejja biss, Namhansanseong kien struttura difensiva ta' kenn kemm għall-klassi tal-mexxejja kif ukoll għan-nies komuni.
 Mis-seklu 17, Namhansanseong ġie abitat minn iktar minn 4,000 ruħ u ġie ġestit u ppreservat mir-residenti għal ġenerazzjonijiet sħaħ. Il-biċċa l-kbira tal-fortijiet-bliet fil-Korea għaddew minn deformazzjonijiet u bidliet kbar matul iż-żminijiet kolonjali Ġappuniżi u matul il-perjodu ta' industrijalizzazzjoni u ta' urbanizzazzjoni, u dan wassal biex bosta tilfu l-konfigurazzjoni u l-għamliet oriġinali tagħhom. Madankollu, Namhansanseong żamm il-konfigurazzjoni oriġinali tiegħu peress li l-gvern kolonjali Ġappuniż wettaq rilokazzjoni tal-funzjonijiet amministrattivi u qered il-funzjonijiet militari tiegħu fl-istadju bikri tal-kolonizzazzjoni, u b'hekk baqa' jeżisti bħala villaġġ iżolat fil-muntanji.
 Il-karatterisitiċ ta' Namhansanseong inbidlu ferm matul l-istorja tiegħu. Intuża bħala ċentru militari u amministrattiv bil-Palazz ta' Emerġenza u l-uffiċċji amministrattivi mill-1627 sal-1917. Kien iċ-ċentru tal-moviment tar-reżistenza ċivili (Uibyeong) iċċentrat fuq it-tempji tas-suldati-patrijiet Buddisti (Seungyeong) meta d-dinastija Joseon waqgħet u l-perjodu kolonjali Ġappuniż kien qed joqrob fil-bidu tas-seklu 20. Madankollu, il-forti twaqqa' u t-tempji ġew imġiegħla jagħlqu mill-Ġappuniżi fl-1907. Il-fortizza tilfet il-funzjoni tagħha bħala ċentru ta' raħal minħabba r-rilokazzjoni tal-uffiċċju tal-Kontea ta' Gwangju fl-1917, u dan irriżulta fi tnaqqis ta' importanza tal-villaġġ remot fil-muntanji. Imbagħad, il-forti ġarrab telf fil-popolazzjoni u telf materjali matul il-Gwerra Koreana.
 Illum il-ġurnata, Namhansanseong huwa attrazzjoni turistika, wara r-restawr tal-ħitan li sar fuq skala kbira u wara li ġie ddeżinjat bħala park provinċjali fis-snin 70 tas-seklu 20. Kien hemm żieda drammatika fl-għadd ta' ristoranti u diversi faċilitajiet għall-viżitaturi mis-snin 80 tas-seklu 20. Il-Palazz ta' Emerġenza u s-Santwarju tal-Antenati Rjali fi ħdan il-forti ġew irrestawrati ferm abbażi ta' diversi studji fuq Namhansanseong mis-snin 90 tas-seklu 20, u fl-2010 tniżżel fil-lista tas-siti indikattivi tal-Korea t'Isfel. Il-forti tniżżel fil-lista tas-Siti ta' Wirt Dinji tal-UNESCO fl-2014. Il-Kumitat għall-Wirt Dinji tal-UNESCO stqarr li "l-forti Namhansanseong huwa l-unika forti-belt li nbena bħala belt kapitali temporanja għall-ħarsien tas-sovranità u tal-indipendenza tad-dinastija Joseon".
 Sit ta' Wirt Dinji
 Namhansanseong ġie ddeżinjat bħala Sit ta' Wirt Dinji tal-UNESCO fl-2014.
 Il-valur universali straordinarju tas-sit ġie rrikonoxxut abbażi ta' żewġ kriterji tal-għażla tal-UNESCO: il-kriterju (ii) "Wirja ta' skambju importanti ta' valuri umani, tul perjodu ta' żmien jew fi ħdan żona kulturali fid-dinja, dwar l-iżviluppi fl-arkitettura jew it-teknoloġija, l-arti monumentali, l-ippjanar tal-bliet jew id-disinn tal-pajsaġġ"; u l-kriterju (iv) "Eżempju straordinarju ta' tip ta' bini, ta' grupp ta' siti jew ta' pajsaġġ arkitettoniku jew teknoloġiku li joħroġ fid-dieher stadju/i sinifikanti fl-istorja tal-bniedem".
 Ġestjoni tal-konservazzjoni
 Iċ-Ċentru tal-Wirt Dinji ta' Namhansanseong huwa responsabbli għall-ġestjoni u għall-monitoraġġ tal-wirt kulturali ta' Namhansanseong, filwaqt li l-Uffiċċju tal-Park Provinċjali ta' Namhansanseong huwa responsabbli għall-ġestjoni u għall-monitoraġġ tal-faċilitajiet tal-viżitaturi fi ħdan l-inħawi tal-park provinċjali ta' Namhansanseong, f'konformità mal-Pjan Bażiku tal-2012 dwar it-Titjib Komprensiv ta' Namhansanseong.
 Midja u letteratura
 Ir-rumanz Namhansanseong ta' Kim Hoon huwa bbażat fuq it-tieni invażjoni Manchu tal-Korea fl-1636, fejn ir-Re Injo tad-dinastija Joseon ifittex il-kenn tal-forti.
 Il-musical tal-2009 Namhansanseong, ibbażata fuq ir-rumanz bl-istess isem, tiffoka fuq il-ħajjiet tan-nies ordinarji u l-ispirtu ta' sopravivenza tagħhom fi żminijiet diffiċli. Il-protagonista kien Yesung tal-grupp mużikali maskili Super Junior li ħadimha ta' Jung Myung-soo, qaddej li għamilha ta' interpretu. L-ispettaklu ttella' mid-9 ta' Ottubru sal-14 ta' Novembru fit-Teatru tal-Opri u ċ-Ċentru tal-Arti ta' Seongnam.
 Dae Jang Geum (2003)
 Dong Yi (sensiela televiżiva; 2010)
 The Slave Hunters (2010)
 Nobody's Daughter Haewon (2013)
 The Fortress, film tal-2017 tar-reġista Hwang Dong-hyuk; it-titlu bil-Korean huwa isem il-forti stess (Namhansanseong).
 Referenzi
 Siti ta' Wirt Dinji
 Fortizzi
 Korea t'Isfel