text:
Avtorji: Kristijan Anton Kontarščak, doc. dr. Lidija Robnik, univ. dipl. ekon., Matjaž Kodrič, dr. Nadja Zorko
 Funkcija direktorja ne pomeni samo ugleda, ampak tudi visoko stopnjo odgovornosti.
 Odgovorni ste tako do svojih zaposlenih, družbenikov in delničarjev, kot tudi za izpolnitev obveznosti, ki vam jih nalaga zakonodaja na kadrovskem, finančnem in pravnem področju.
 Nedvomno je delo direktorja izredno zahtevno, odgovorno in stresno, še posebej, ker ste za morebitne napake civilno in kazensko osebno odgovorni v višini več tisoč evrov. Pri svojem delu naletite na številne pasti in tveganja, ki nastanejo zaradi težav z obvladovanjem obširne zakonodaje.
 Strokovne podlage, ki se posodabljajo v skladu z zakonodajo in razvojem prakse
 Vaše ključne koristi:
 Poslovali boste v skladu z aktualno zakonodajo – praktična pojasnila zakonodaje s primeri in takoj uporabni vzorci ter obrazci z opozorili, na kaj mora direktor posebej paziti;
 Izognili se boste nepotrebnim tveganjem – uporabite v praksi preverjene ukrepe za zmanjšanje tveganj in se izognite pastem zaradi težav z obvladovanjem obširne zakonodaje;
 Hiter in enostaven dostop do vsebin kadarkoli in kjerkoli – vsebine, posodobljene v skladu z aktualno zakonodajo, so vam vedno na voljo na vašem osebnem računalniku in mobilni napravi.
 NOVO: portal e-Direktor, na katerem najdete:
 Ažurne zakonodajne in strokovne novosti
 Povezave do aktualnih razpisov za nepovratna sredstva
 Zbir ključnih pravnih predpisov
 Dodatne strokovne vsebine in članke, ki dopolnjujejo vaš tiskan izvod priročnika
 Praktične postopkovnike, vzorce, tabele, primere, sezname in obrazce s pravnega, kadrovskega, finančnega, davčnoračunovodskega, vodstvenega in ostalih ključnih področij
 Dostop do spletnega izvoda priročnika, da ga lahko hitro in enostavno prelistate kadarkoli in kjerkoli
 Kot aktiven naročnik neomejeno dostopajte do:
 Strokovnih informacij za zakonsko skladno poslovanje
 Praktičnih napotkov za izogibanje napakam in kršitvam
 Koristnih opozoril za omejevanje nepotrebnega tveganja
 Navodil, postopkovnikov in obrazcev za lažje opravljanje direktorske funkcije
 Preglejte vzorčne vsebine priročnika
 Primer iz priročnika
 - Dostop do portala E-DIREKTOR
 Splošno o odškodninski odgovornosti
 Pravilo podjetniške presoje
 Odškodninska odgovornost direktorja družbe z omejeno odgovornostjo
 Odškodninska odgovornost subjektov, ki opravljajo negospodarske dejavnosti
 Sklep in sodba Vrhovnega sodišča RS III Ips 75/2008
 Sodba Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 168/2012
 Krivdna odgovornost
 Odgovornost zaradi kršitev pravic iz delovnega razmerja
 Ukrepi za preprečitev odgovornosti
 Predpostavke kazenske odgovornosti direktorja
 Opis najbolj tipičnih kaznivih dejanj zoper gospodarstvo, za katera lahko odgovarja direktor
 Ponareditev ali uničenje poslovnih listin
 Davčna zatajitev
 Izrekanje sankcij
 Odgovornost direktorja kot odgovorne osebe
 Obveznosti v zvezi s sklepanjem pogodb
 Odgovornost za stvarne in pravne napake in produktna odgovornost
 Odgovornost za pravne napake
 Obveznost direktorja za zavarovanje obveznosti
 Stvarna zavarovanja
 Menica in njen pomen v poslovni praksi
 Obveznosti direktorja do drugih organov družbe
 Obveznosti direktorja do skupščine
 Obveznosti direktorja do nadzornega sveta
 Preprečevanje konfliktov interesov
 Prokurist - njegove pristojnosti in razmerje do poslovodstva
 Obveznosti direktorja pri sklepanju poslov in poslovanju s tveganimi dolžniki
 Tveganja pri poslovanju z družbami v finančnih težavah
 Izpodbijanje pravnih dejanj stečajnega dolžnika
 Kako se zavarovati pred tveganjem neizpolnitve pri poslovanju s tveganim dolžnikom
 Pravne posledice začetka prisilne poravnave z azavarovanje
 Odgovornost direktorja za zagotavljanje varstva kapitala
 Razlika med delniško družbo in družbo z omejeno odgovornostjo
 Prepovedana plačila
 Udeležba tretjih
 Prepoved vračila vložka v koncernskem pravu
 Vračilo prepovedanih plačil
 Omejitev tveganj bodočega poslovanja z delitvijo gospodarske družbe
 Glavne prednosti delitev
 Delitev z ustanovitvijo
 Davčna nevtralnost
 Obveznosti pri sklepanju pogodbe o zaposlitvi in sankcije za prekrške
 Javna objava prostega delovnega mesta oziroma vrste dela
 Izročitev pisnega predloga pogodbe o zaposlitvi in pisne pogodbe o zaposlitvi
 Posebnosti pri zaposlovanju javnih uslužbencev
 Ureditev ključnih vprašanj v pogodbi o zaposlitvi, spremembe pogodbe o zaposlitvi in sprememba delodajalca
 Konkurenčna klavzula – pogodbena prepoved konkurenčne dejavnosti
 Sprememba pogodbe ali sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi zaradi spremenjenih okoliščin
 Temeljne obveznosti delodajalca na podlagi pogodbe o zaposlitvi oz. veljavne zakonodaje z navedbo sankcij za primer kršitve
 Obveznosti glede letnega dopusta
 Obveznosti glede izobraževanja
 Obveznosti pri povračilu stroškov v zvezi z delom
 Obveznosti pri plačilu regresa
 Obveznosti pri plačilu za delo
 Obveznosti delodajalca v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi
 Oblika in vsebina odpovedi
 Vročitev odpovedi in obvestitev zavoda za zaposlovanje
 Odpovedni roki redne odpovedi
 Obveznosti v zvezi z varstvom pri delu
 Splošno o varnosti in zdravju pri delu
 Zakonska ureditev varnosti in zdravja pri delu
 Obveznosti pri zaposlovanju tujcev
 Odškodninska odgovornost delodajalca in delavca
 Obveznosti v zvezi s sindikati
 Obveznosti in odgovornosti ob stavki delavcev
 Obveznosti glede preprečevanja dela in zaposlovanja na črno
 Obveznosti v zvezi z varstvom osebnih podatkov
 Zbiranje osebnih podatkov delavcev in kandidatov za zaposlitev
 Objava in posredovanje osebnih podatkov delavcev
 Nadzor nad delovnimi srestvi
 Zaveze poslovodstva pri zagotavljanju kratkoročne in dolgoročne plačilne sposobnosti podjetja
 Ključna poslovnofinančna načela, ki jih mora poznati poslovodstvo podjetja
 Odgovornost poslovodstva, če družba postane plačilno nesposobna, kapitalsko neustrezna
 Poročanje poslovodstva organom nadzora
 Računovodstvo gospodarske družbe
 Vodenje in hramba poslovnih knjig
 Sestavljanje in hramba letnega poročila
 Priprava konsolidiranega letnega poročila in revidiranje letnega poročila
 Predložitev letnega poročila zaradi objave
 Ukrepi za zmanjšanje tveganj
 Spremembe ZGD-1 in ZGD-1J
 Analiza finančnih poročil in napotki za branje finančnih izkazov
 Komu so namenjene računovodske informacije in kakšen je njihov pomen?
 Najpomembnejše ekonomske kategorije in njihov vpliv na poslovne odločitve
 Analiza računovodskih izkazov in možni ukrepi
 Vrste premoženja podjetja, vrednotenja in optimalna struktura financiranja poslovanja
 Vsebina in oblika bilance stanja, razumevanje aktive in pasive, najpomembnejši koeficienti
 Aktiva (sredstva)
 Pasiva (viri sredstev)
 Analiza bilance stanja - koeficienti iz bilance stanja
 Kazalniki iz izkaza poslovnega izida
 Analiza in razumevanje denarnega toka
 Izkaz denarnih tokov (neposredna metoda) in izračunani kazalniki
 Operativen denarni tok
 Denarni tok iz investiranja
 Denarni tok iz financiranja
 Primeri obračunov in poročanj dohodkov direktorjev
 Novosti na davčnem področju
 Orodja vodenja in skrb za osebni ter profesionalni razvoj
 Zagotavljanje skladnosti poslovanja
 Ton z vrha in ustvarjanje kulturne integritete v podjetju
 Upravljanje tveganj skladnosti
 Skrbni pregled partnerjev, ki na trgu delujejo v imenu podjetja
 Odnos med delavcev in delodajalcem
 Aktivnosti v postopku sklepanja pogodbe o zaposlitvi
 Aktivnosti v postopku izvajanja pogodbe o zaposlitvi
 Aktivnosti v postopku uvedbe disciplinskega postopka
 Aktivnosti v postopku redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga
 Aktivnosti v postopku redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti
 Postopkovnike v zvezi z jamčevanjem za napake in garancije
 Kaznivo dejanje oškodovanja upnikov obravnava 227. člen KZ-1, ki določa, da se tisti, ki pri opravljanju gospodarske dejavnosti ve, da je sam ali kdo drug kot dolžnik postal nezmožen za plačilo, pa iz zadolženega premoženja izplača dolg ali kako drugače namenoma spravi kakšnega upnika v ugodnejši položaj in tako povzroči veliko premoženjsko škodo drugim upnikom, kaznuje z zaporom do petih let.
 Tako kaznivo dejanje se lahko stori zgolj naklepno.
 Za navedeno kaznivo dejanje je značilno, da morajo biti izpolnjeni (poleg krivde) tudi vsi naslednji znaki:
 dejanje se stori pri opravljanju gospodarske dejavnosti;
 direktor ga lahko stori zgolj, če ve, da je družba postala nezmožna za plačilo in je torej insolventna. V tej zvezi je treba opozoriti, da sicer 33. člen ZFPPIPP vsebuje domnevo o tem, kdaj je družba postala insolventna, vendar se ta domneva uporablja zgolj pri uporabi ZFPPIPP in je ni mogoče uporabiti pri ugotavljanju, ali so podani znaki kaznivega dejanja oškodovanja upnikov;
 direktor stori eno izmed naslednjih izvršitvenih dejanj: iz zadolženega premoženja izplača dolg ali kako drugače namenoma spravi kakšnega upnika v ugodnejši položaj. Z izvršitvenim dejanjem se tako privilegirajo posamezni upniki v škodo drugih upnikov. Pri presoji, kdaj je dejanje prepovedano izvršitveno dejanje, si lahko pomagamo z opredelitvijo ravnanj, ki so v skladu z ZFPPIPP prepovedana direktorju po nastopu insolventnosti (glej zgoraj) oziroma ki imajo za posledico izpodbijanje pravnih dejanj v stečaju;
 izvršitveno dejanje iz prejšnje alineje ima za posledico veliko premoženjsko škodo drugim upnikom (več kot 50.000 evrov).
 Z zaporom do pet let se kaznuje tudi tisti, ki ve, da je sam ali kdo drug kot dolžnik postal nezmožen za plačilo, pa zato, da bi izigral in oškodoval upnike, prizna neresnično terjatev, sestavi lažno pogodbo ali s kakšnim drugim goljufivim dejanjem povzroči veliko premoženjsko škodo upnikom.
 Primer kaznivega dejanja oškodovanja upnikov:
 Poslovodja na podlagi računovodskih izkazov ugotovi, da je družba AAA, katere direktor je, insolventna. Eden izmed upnikov je družba BBB, katere edini družbenik je direktor in ki ji družba AAA dolguje 120.000 evrov. Ker ima družba AAA blokiran TRR, direktor z družbo BBB sklene pogodbo, s katero terjatev poplača tako, da AAA na BBB prenese svojo nepremičnino v vrednosti 150.000 evrov. Po tem poslu poslovodja preostalih upnikov ne plačuje. Nad družbo AAA se začne stečajni postopek več kot eno leto po omenjenem poslu in v tem postopku stečajni upniki niso poplačani niti deloma.
 Kristijan Anton Kontarščak, Osebne odgovornosti direktorjev, Založba Forum Media
 Tožeča stranka AAA je kot prodajalec z družbo S., d.o.o., kot kupcem sklenila pogodbo, s katero je prodala pet nepremičnin za skupno ceno 400,000.000 SIT. V pogodbi je bil določen rok za primopredajo 30. 6. 1999. Za morebitno zamudo s primopredajo je bila dogovorjena pogodbena kazen 0,5 odstotka od pogodbene vrednosti za vsak dan zamude.
 Prodajalec je s primopredajo zamudil za devet dni, zaradi česar je kupcu plačal pogodbeno kazen v znesku 18,000.000 SIT.
 Odločitev Vrhovnega sodišča RS:
 Vrhovno sodišče RS je s sodbo III Ips 75/2008 zavrnilo revizijo zoper sodbo. Pri tem je izreklo:
 »20. /.../ Sodišče prve stopnje je svojo odločitev pravilno oprlo na določbo prvega odstavka 258. člena ZGD, ki določa, da morajo člani uprave pri vodenju poslov ravnati s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika, pri čemer se od njih zahteva postrožena – profesionalna skrbnost. Kaj predstavlja „vodenje poslov“ in kakšna vestnost in skrbnost pri tem se zahteva od članov uprave, je treba ugotavljati v vsakem primeru posebej in medsebojno povezano. Opredelitev zahtevane profesionalne skrbnosti lahko – zlasti pri opustitvah – predstavlja tudi podlago za odgovor na vprašanje, kateri so tisti posli, ki jih „vodi“ uprava. Odgovornosti članov uprave za vodenje poslov ni mogoče opirati le na podroben opis njihovih del in nalog, ampak jo je treba pojmovati širše. Revizijsko sodišče pri odločanju v tej zadevi ni prezrlo – tudi primerjalnopravno uveljavljenega – stališča, da bi pretirano stroge zahteve do članov uprave lahko predstavljale hladno prho za potrebno podjetnost, ki je nujno zvezana tudi s tveganji. Vendar je v tem primeru treba upoštevati, da ni šlo za poslovno odločitev, ki bi se pozneje izkazala za zgrešeno, ampak za opustitev dolžne skrbnosti – ki je imela povsem jasne in predvidljive posledice.
 21. Teorija navaja kot naloge uprave planiranje, koordiniranje (organiziranje) in nadzor. To stališče sicer ne pomeni, da bi morala uprava koordinirati delo vseh zaposlenih in nadzorovati vsako ravnanje vsakega zaposlenega ter odgovarjati zanj. To gotovo ne velja za vsa rutinska opravila, ki jih od zaposlenih terja izvajanje dejavnosti gospodarske družbe. Vendar pa se člani uprave ne morejo zgolj s posplošenim sklicevanjem, da izvajanje posameznih opravil ne sodi v delokrog uprave, izogniti odgovornosti za (ne)dosego rezultata pri izpolnjevanju sprejetih obveznosti gospodarske družbe, ki niso del rutine v rednem poslovanju, ampak predstavljajo posle, ki imajo za družbo poseben pomen in lahko povzročajo ekonomske učinke, ki odstopajo od učinkov vsakodnevnega poslovanja družbe. Dezinvestiranje z odprodajo pomembnega dela osnovnih sredstev vsekakor sodi med takšne posle. To še toliko bolj velja v tem primeru, kjer je bila dogovorjena zelo ostra sankcija za nepravočasno izpolnitev obveznosti (pol procenta pogodbene vrednosti za vsak dan zamude), zaradi česar bi morala biti uprava pri organizaciji in nadzoru izvedbe posla še posebej pozorna. V postopku je bilo tudi ugotovljeno, da je bilo za pravočasno in pravilno izpolnitev pogodbene obveznosti treba storiti številna zelo različna opravila. Revizijsko sodišče zato pritrjuje stališču prvostopenjskega sodišča, da je primopredaja celega kompleksa nepremičnin predstavljala posel, za katerega skrbno in vestno vodenje in nadzor nad njim mora odgovarjati uprava. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil toženec že kot član uprave seznanjen z bistvenimi elementi Pogodbe in s kadrovskimi zmogljivostmi tožeče stranke ter da je bilo glede na čas sklenitve posla več kot dovolj časa, da izpelje ustrezne organizacijske ukrepe za zagotovitev pravočasne primopredaje, česar pa ni storil. To pa zadošča za sklep, da v tem primeru toženec ni ravnal s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika.«
 Kaznivo dejanje poslovne goljufije je opredeljeno v 228. členu KZ-1, ki določa, da se tisti, ki pri opravljanju gospodarske dejavnosti – pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe ali posla – preslepi drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, ali s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi delne ali celotne neizpolnitve obveznosti pa si pridobi premoženjsko korist ali nastane za stranko ali koga drugega premoženjska škoda, kaznuje z zaporom do petih let.
 Poslovna goljufija je eno pogostejših kaznivih dejanjih, ki jih storijo direktorji. Čeprav se tega direktorji v praksi pogosto ne zavedajo, govorimo o poslovni goljufiji vedno, ko direktor v imenu družbe naroči določeno storitev ali blago in se pri tem zaveže, da ga bo plačal, pa ga brez nekega utemeljenega razloga pozneje ne plača. Če ga namreč brez utemeljenega razloga na plača, kaže na to, da direktor že ob sklenitvi oziroma pri izvajanju posla ni imel namena izpolniti obveznosti družbe.
 Navedeno kaznivo dejanje se lahko stori zgolj naklepno, in sicer je to obarvani naklep – goljufivi namen, ki ga mora imeti direktor pri izvršitvi navedenega kaznivega dejanja.
 Direktor naroči blago v vrednosti 200.000 evrov in se zaveže, da ga bo plačal naslednji dan po prejemu, pri tem pa ne ve, da je na dan naročila neki drugi partner vložil začasno odredbo, s katero je bilo družbi prepovedano razpolagati s sredstvi družbe na TRR, zato družba ob zapadlosti ni sposobna plačati 200.000 evrov. V tem primeru pri direktorju ni podan goljufiv namen – nasprotni stranki namreč ni prikrival obstoja začasne odredbe, saj sam zanjo ni vedel.
 Da direktor lahko odgovarja za kaznivo dejanje poslovne goljufije, morajo biti podani vsi naslednji znaki:
 kaznivo dejanje se lahko stori zgolj pri opravljanju gospodarske dejavnosti;
 direktor mora preslepiti drugega, kar lahko stori bodisi z aktivnim ravnanjem, to je s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, bodisi z opustitvijo, to je s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo ali ne bodo mogle biti izpolnjene, čeprav bi ob dolžni skrbnosti moral nasprotno stranko opozoriti, da obveznosti ne bodo izpolnjene. Torej mora biti podan goljufivi namen storilca. Preslepitev se lahko zgodi v fazi sklenitve ali izvajanja pogodbe (npr. med izvajanjem pogodbe ena pogodbena stranka ugotovi, da ne bo mogla izpolniti svoje obveznosti, a o tem ne obvesti nasprotne pogodbene stranke). Iz Sodbe I Ips 60/2008 izhaja, da pri tem kaznivem dejanju ni potrebno, da je goljufivi namen pri storilcu podan že od vsega začetka, torej od sklenitve posla, temveč je izvršitev dejanja mogoča tudi med izvajanjem posla. Kaznivo dejanje je storjeno, če storilec preslepi drugega, kar pomeni, da pri njem ustvari zmotno predstavo o kakšnih okoliščinah ali ga pusti v zmoti o obstoju oziroma neobstoju določenih okoliščin. Nastanek škode, ki je posledica storjenega kaznivega dejanja, je vselej pogojen z dejanjem storilca. Abstraktno besedilo tega člena ne zahteva nekega aktivnega ravnanja oškodovanca kot posledico aktivnosti storilca. Dejstvo, da je preslepitev storjena pri opravljanju gospodarske dejavnosti, pomeni, da je oškodovanca lažje preslepiti. Zapeljati v zmoto pri kaznivem dejanju poslovne goljufije lahko pomeni že sama okoliščina, da je storilec sklenil pogodbo s kasnejšim oškodovancem na način, s katerim je zagotavljal, da je posel zanesljiv, čeprav v resnici ni bil;
 zaradi delne ali celotne neizpolnitve obveznosti si direktor pridobi premoženjsko korist ali nastane za stranko ali koga drugega premoženjska škoda.
 Poslovna goljufija je tista goljufija, pri kateri storilec ali več storilcev v gospodarskem poslovanju goljufa osebe znotraj gospodarskega subjekta ali v poslovanju z drugimi gospodarskimi subjekti in fizičnimi osebami goljufa osebe v teh gospodarskih subjektih ali fizične osebe same. Pri tem je treba poudariti, da je glavna značilnost poslovne goljufije povzročitev zmote pri oškodovancu. Ker je zmota psihološki pojem, je treba upoštevati, da so le ljudje lahko v zmoti, ne morejo pa biti v zmoti sami gospodarski subjekti, če jih obravnavamo kot nekakšen depersonaliziran nadpojem, ne da bi pri tem upoštevali, da vse gospodarske in druge odločitve sprejemajo fizične osebe – navadno vodilni uslužbenci, kar je obdolženec bil, ali druge osebe, ki sestavljajo t. i. menedžerski sloj (tako Višje sodišče v Mariboru v sodbi I Kp 624/2008).
 V praksi je bil spoznan za odgovornega obsojenec, ki je pri delavcih oškodovanca (družbi G. d.o.o.) ustvaril zmotno predstavo z lažno zavezo, da bo izpolnil svoje pogodbene obveznosti, torej da bo naročeno in že izdobavljeno sadje in zelenjavo plačal v roku dospelosti, potem ko so mu blago izročili, pa svojih pogodbenih obveznosti ni izpolnil. Torej je s svojo zavezo ustvaril zmotno predstavo in je družbo preslepil in zapeljal, da so mu izročili blago (tako sodba I Ips 92/2007).
 Če je zaradi poslovne goljufije pridobljena velika premoženjska korist ali je nastala velika premoženjska škoda (več kot 50.000 evrov), se storilec kaznuje z zaporom od enega leta do desetih let.
 Če je zaradi poslovne goljufije pridobljena majhna premoženjska korist ali je nastala majhna premoženjska škoda, se storilec kaznuje z denarno kaznijo ali zaporom do enega leta3.
 Kot izhaja iz sodne prakse, lahko o poslovni goljufiji govorimo tudi, če direktor ustvari vtis, da je posel zanesljiv, čeprav ni. Kot izhaja iz sodbe I Ips 123/2008, je obsojenec A. T. dejanje storil s tem, da je v novembru 2002 pri dogovarjanju o sklenitvi pogodbe za opravljanje špediterskega in carinskega poslovanja z družbo T., d. o. o., predstavniku te družbe zamolčal, da je njegova družba B., d. o. o., že od julija 2002 v postopku redne likvidacije. S tem je prikril, da njegova družba B. nima denarja, kot garancijo za plačilo pa je predstavniku družbe T. (B. T.) izročil dve podpisani menici družbe z menično izjavo in ga s tem preslepil, da je dne 2. 12. 2002 podpisal omenjeno pogodbo. Na podlagi opravljenih storitev je B. T. 29. 11. in 13. 12. 2002 izdal računa v skupnem znesku 5,511.394 tolarjev (22.998,64 evra), družba B. pa tega zneska ni poravnala. V tej zadevi je sodišče navedlo, da ne gre pritrditi zahtevi za varstvo zakonitosti obsojenčevega zagovornika, ki meni, da zamolčanje dejstva, da je podjetje v postopku redne likvidacije (torej, da se bo končal postopek likvidacije s poravnanjem vseh obveznosti), ni mogoče upoštevati kot izvršitveno dejanje po prvem odstavku 234. a-člena KZ. Dejstvo, da je gospodarska družba v postopku redne likvidacije, je za poslovnega partnerja vsekakor zelo pomemben podatek o pravnem statusu gospodarske družbe, saj kaže, da posluje družba pod posebnimi pogoji in da bo kmalu prenehala poslovati, pa čeprav s poravnanjem vseh obveznosti, kot izpostavlja zahteva. ... Tega se je zagotovo zavedal tudi obsojenec, ki predstavniku B. T. ni povedal, da je njegova družba že od julija 2002 v postopku redne likvidacije, niti ob ustnem dogovarjanju za poslovno sodelovanje niti ob sklenitvi pisne pogodbe. Še več, A.T. je predložil star izpisek iz sodnega registra z dne 2. 6. 2002, ki ga je pridobil nekaj tednov, preden je bil sprejet sklep o likvidaciji, pri podpisovanju listin pa je uporabil žig, v katerem še ni bilo navedeno, da je družba v postopku likvidacije. Z opisanim ravnanjem je pri A. T. ustvaril vtis, da je dogovorjeni posel zanesljiv, in to še podkrepil z izročitvijo dveh podpisanih menic družbe z menično izjavo.
 V sodbi I Ips 84/2009 je sodišče navedlo, da je storilec tega kaznivega dejanja storil dejanje tako, da je preslepil drugega (pri drugi osebi ustvaril zmotno predstavo o kakšnih okoliščinah) ali ga pustil v zmoti o obstoju oziroma neobstoju določenih okoliščin. Kaznivo dejanje je bilo dokončano s tem, da je nastala za stranko ali koga drugega premoženjska škoda (prepovedana posledica). Nastanek škode pa mora biti vedno pogojen z dejanjem storilca, kar pomeni, da mora biti med goljufivim ravnanjem storilca in nastankom škode podana vzročna zveza. Zakonsko besedilo namreč ne predvideva nekega aktivnega ravnanja oškodovanca kot posledico storilčevih aktivnosti (tako kot pri kaznivem dejanju goljufije, kjer pretežni del aktivnosti, s katerimi nastane škoda, izvrši oškodovanec sam). Okoliščina, da je preslepitev storjena pri opravljanju gospodarske dejavnosti, že sama po sebi pomeni, da je oškodovanca lažje preslepiti. Narava pravnih poslov in odnosov storilcem vsaj v pretežnem številu primerov ne nalaga dolžnosti, da bi pogodbene partnerje obveščali o finančnem in bilančnem stanju svoje gospodarske družbe oziroma podjetja, razen če posamezni gospodarski partner tega izrecno ne zahteva. Kot izhaja iz opisa dejanja, je obsojenec dejanje storil s tem, da je v času od 3. 11. 2003 do 26. 12. 2003 kot odgovorna oseba družbe G., d.o.o., na različnih cestninskih postajah ali bencinskih servisih ali uporabljal ali odredil uporabo treh kreditnih kartic Magna, izdanih na ime družbe, čeprav je vedel, da je družba v finančnih težavah in da obveznosti, nastale z uporabo kreditnih kartic, ob dospetju ne bodo plačane – in tudi niso bile v višini 312.497,62 tolarja (1.304,03 evra), za kolikor je bila oškodovana družba P., d. d. V obravnavanem primeru je obsojenec dejanje storil pri opravljanju gospodarske dejavnosti, saj je kot odgovorna oseba (pravilno zastopnik oziroma poslovodja ali direktor) družbe G. d.o.o. uporabljal oziroma odredil uporabo kreditnih kartic, izdanih na ime gospodarske družbe. Očitek, vsebovan v izreku, se torej izrecno nanaša na poslovanje gospodarske družbe G., katere osnovna dejavnost je bila trgovina, torej gospodarska dejavnost, v katero so bili za doseganje gospodarskih učinkov vključeni tudi prevozi in plačila za cestnine in gorivo.
 Ob kršitvi pogodbe je družba dolžna nasprotni stranki povrniti škodo, ki ji je nastala zaradi kršitve pogodbe. 239. člen OZ določa, da je upnik upravičen zahtevati od dolžnika izpolnitev obveznosti, dolžnik pa je dolžan to izpolniti pošteno v vsem, kot se glasi. Če dolžnik ne izpolni obveznosti ali zamudi z njeno izpolnitvijo, je upnik upravičen zahtevati tudi povrnitev škode, ki mu je zaradi tega nastala. Družba se lahko razbremeni odškodninske obveznosti zgolj, če dokaže, da ni mogla izpolniti svoje obveznosti oziroma da je zamudila z izpolnitvijo svoje obveznosti zaradi okoliščine, nastale po sklenitvi pogodbe, ki je ni mogla preprečiti ne odpraviti in se ji tudi ne izogniti. Razlog za razbremenitev odgovornosti bo tako zgolj takšna nova okoliščina, ki jo družba kot profesionalni udeleženec oziroma njen direktor ob ustrezni skrbnosti ni mogel preprečiti niti odpraviti in se ji tudi ne izogniti.
 Družba A se zaveže družbi B, da bo v treh mesecih zgradila sončno elektrarno. Gradnja traja pet mesecev. Družba A se izgovarja, da je zamuda nastala zaradi velikega povpraševanja pri proizvajalcu sončnih panelov, zaradi česar mu ti niso bili pravočasno dobavljeni in posledično družba ni mogla pravočasno zgraditi sončne elektrarne. Od povprečno skrbnega dobrega gospodarja se pričakuje, da se že pred sklenitvijo posla pozanima, ali bo lahko v določenem roku izpolnil svoje obveznosti in ali mu bodo lahko podizvajalci pravočasno dobavili blago. Glede na navedeno bi bila družba A dolžna že pred sklenitvijo pogodbe preveriti, kakšne so razpoložljive zmogljivosti dobaviteljev sončnih panelov, in temu ustrezno prilagoditi rok za zgraditev sončne elektrarne, ker pa tega ni storila, je odgovorna za zamudo.
 Ko ne more v postopku pogajanj doseči zavarovanja za vsa bodoča tveganja oziroma vseh bodočih tveganj ne more ustrezno vključiti v pogodbo, lahko direktor predlaga, da se v pogodbo vključijo določbe, s katerimi se:
 omeji oziroma izključi odgovornost družbe. V tej zvezi 242. člen OZ določa, da ni mogoče izključiti odgovornosti dolžnika za naklep ali hudo malomarnost, kar pomeni, da je dopustno izključiti oziroma omejiti zgolj odškodninsko odgovornost, ki je posledica majhne malomarnosti. Vendar lahko sodišče na zahtevo zainteresirane stranke razveljavi pogodbeno določilo o izključitvi odgovornosti za lahko malomarnost, če takšen sporazum izhaja iz monopolnega položaja dolžnika ali sploh iz neenakopravnega razmerja med pogodbenikoma;
 določi maksimalni znesek odškodnine, za katerega lahko odgovarja morebitni kršitelj pogodbe, če tako določen znesek ni v očitnem nesorazmerju s škodo ali če za posamezen primer zakon ne določa kaj drugega. Vendar tudi ob limitirani škodi lahko upnik zahteva celotno popolno odškodnino, če je dolžnik kršil pogodbo namenoma ali iz hude malomarnosti.
 Zelo pomembno je tudi, da se direktor družbe zaveda, za kakšen obseg odškodnine lahko odgovarja družba po kršitvi pogodbene obveznosti. 243. člen OZ namreč določa, da ima upnik pravico do povračila navadne škode in izgubljenega dobička, ki bi ga dolžnik moral pričakovati ob kršitvi pogodbe kot možni posledici kršitve pogodbe glede na dejstva, ki so mu bila takrat znana ali bi mu morala biti znana. Višina škode je tako limitirana s tem, kar je kršitelj pogodbe lahko pričakoval kot možno posledico njegove kršitve pogodbe v trenutku, ko je bila pogodba kršena.
 Družba A se družbi B zaveže v enem tednu dostaviti ves potreben beton za gradnjo hiše, pri čemer družba B družbo A seznani, da bo ob zamudi z gradnjo dolžna investitorju plačati veliko pogodbeno kazen. Družba A zamudi z dostavo betona družbi B, zato družba B pravočasno ne zgradi hiše, kar ima za posledico, da je družba B dolžna plačati kupcu hiše oziroma investitorju pogodbeno kazen. Ker je družba A ob kršitvi lahko pričakovala, da bo zaradi zamude treba investitorju plačati tudi pogodbeno kazen, odgovarja tudi za to posledico njene zamude. Če pa za pogodbeno kazen družba A ne bi vedela, bi jo družba B lahko bremenila le za tisto škodo, ki jo je družba A lahko pričakovala ob kršitvi pogodbe.
 Pravilo o pričakovanem obsegu škode ne velja ob prevari ali namerni neizpolnitvi ter neizpolnitvi iz hude malomarnosti – v teh primerih ima upnik pravico zahtevati od dolžnika povračilo celotne škode, ki je nastala zaradi kršitve, ne glede na to, ali je dolžnik vedel za posebne okoliščine, zaradi katerih je škoda nastala.
 Davčni postopek ureja pobiranje davkov davčnih in drugih organov ter pravice davčnih zavezancev. Poleg tega ureja varovanje podatkov, pridobljenih v davčnem postopku, in medsebojno pomoč med državami članicami Evropske unije. V poslovanju je treba ločiti davčni prekršek in davčno napako, saj lahko izvirata iz različnih okoliščin.
 O davčnem prekršku govorimo v naslednjih primerih:
 nenamerne pomote, ki se pojavljajo v računovodskih izkazih,
 matematične ali pisarniške napake v evidencah in računovodskih podatkih in
 spregled ali napačno razumevanje pravil.
 Davčna napaka je definirana kot namerna, napačna predstavitev računovodskih informacij. Obsega lahko:
 prikazovanje, ponarejanje ali spreminjanje evidenc oziroma dokumentov,
 nezakonito prisvajanje sredstev,
 prikrivanje ali opuščanje učinkov poslovnih dogodkov v evidencah in knjigovodskih listinah,
 evidentiranje poslovnih dogodkov, ki se niso zgodili, in
 napačna uporaba računovodskih pravil.
 Pomen davčnega postopka je izvajanje davčne zakonodaje in izpolnjevanje davčnih obveznosti. Poznamo tri načine obdavčitve:
 samoprijava – prijava napačnega obračuna in plačila davka,
 odmerna odločba – Furs določi plačilo davka na podlagi podatkov o dohodkih; zoper odmerno odločbo je mogoč ugovor v 15 dneh (letna napoved dohodnine, prodaja nepremičnine),
 davčni odtegljaj – je dokončen davek in ne gre v letno napoved dohodnine (obresti, kapitalski dobički, najemnine, dividende).
 Pomembno je, kakšen davčni prekršek stori pravna oseba, samostojni podjetnik ali posameznik, ki opravlja dejavnost, če nepravilno obračuna svojo davčno obveznost. Najpogostejši prekršek je, da davčni obračun posledično vsebuje neresnične, nepravilne ali nepopolne podatke.
 Kadar davčni zavezanec pravilno predloži davčnemu organu samoprijavo, ne odgovarja za prekršek. Pravna oseba, samostojni podjetnik posameznik ali posameznik, ki samostojno opravlja dejavnost, od premalo plačanega oziroma neplačanega davka obračuna in plača obresti po evropski medbančni obrestni meri za čas od poteka roka za plačilo do predložitve davčnega obračuna na podlagi samoprijave, za ročnost enega leta, v višini, ki je veljala na dan poteka roka za vložitev davčnega obračuna, povečani za:
 Kot fizična oseba smo kupili delnice (v delniški družbi) ali delež (v družbi z omejeno odgovornostjo) v vrednosti 25.000 evrov in jih v osmih letih prodali po vrednosti 35.500 evrov. Kako je obdavčen kapitalski dobiček fizične osebe?
 Nabavna vrednost: 25.000 € + 250 € (priznana enoodstotna provizija po zakonu o dohodnini) = 25.250 € Prodajna vrednost: 35.500 € - 355 € (priznana enoodstotna prodajna provizija po zakonu o dohodnini) = 35.145 €
 Kapitalski dobiček: 35.145 € - 25.250 € = 9.895 €
 Obdavčitev kapitalskega dobička: 9.895 € x 15 / 100= 1.484,25 € (dokončni davek in se ne vključi v letno napoved dohodnine)
 Neto izplačilo delničarju: 8.410,756 €
 Stopnja davčnega odtegljaja je odvisna od števila let lastništva:
 Kupili smo nepremičnino v vrednosti 100.000 evrov. Ob nabavi smo kot kupci plačali 2-odstotni davek na promet nepremičnin. V času lastništva smo v prenovo nepremičnine vložili 15.000 evrov. Nepremičnino smo po dvanajstih letih prodali za 145.000 evrov. Kakšna je obdavčitev?
 Nabavna vrednost: 100.000 € + 1.000 € (priznana enoodstotna provizija po zakonu o dohodnini) + 2.000 € (davek na promet nepremičnin) + 188 € (priznana vrednost cenitve nepremičnine po zakonu o dohodnini) + 15.000 € (naložba v nepremičnino) = 118.188 €
 Prodajna vrednost: 145.000 € - 1.450 € (priznana enoodstotna prodajna provizija po zakonu o dohodnini) - 188 € (priznana vrednost cenitve nepremičnine po zakonu o dohodnini) = 143.362 €
 Kapitalski dobiček: 143.362 € - 118.188 € = 25.174 € Obdavčitev kapitalskega dobička = 25.174 € x 10/ 100 = 2.517,40 € (dokončni davek in se ne vključi v letno napoved dohodnine)
 Nazaj na: Management in administracija - Priročniki


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 11.10.2008
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 260/14
 Žaloba podaná 30. júla 2008 – Tresplain Investments/ÚHVT – Hoo Hing (Golden Elephant Brand)
 (Vec T-303/08)
 (2008/C 260/26)
 Jazyk žaloby: angličtina
 Účastníci konania
 Žalobkyňa: Tresplain Investments Ltd (Hongkong, Čína) (v zastúpení: D. McFarland, barrister)
 Žalovaný: Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory)
 Ďalší účastník konania pred odvolacím senátom: Hoo Hing Holdings Ltd (Romford, Spojené kráľovstvo)
 Návrhy žalobkyne
 —
 zrušiť rozhodnutie prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) zo 7. mája 2008 vo veci R 889/2007-1 a
 —
 zaviazať ÚHVT na náhradu trov konania.
 Žalobné dôvody a hlavné tvrdenia
 Zapísaná ochranná známka Spoločenstva, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti: obrazová ochranná známka „Golden Elephant Brand“ pre tovary v triede 30 – prihláška ochrannej známky Spoločenstva č. 241 810.
 Majiteľ ochrannej známky Spoločenstva: žalobkyňa.
 Účastník, ktorý sa domáha vyhlásenia neplatnosti: ďalší účastník konania pred odvolacím senátom.
 Práva z ochrannej známky účastníka, ktorý sa domáha vyhlásenia neplatnosti: nezapísaná obrazová ochranná známka „GOLDEN ELEPHANT“, ktorá sa používala v Spojenom kráľovstve.
 Rozhodnutie výmazového oddelenia: zamietnutie návrhu na vyhlásenie neplatnosti.
 Rozhodnutie odvolacieho senátu: zrušenie rozhodnutia výmazového oddelenia.
 Žalobné dôvody: porušenie článkov 73 a 74 ods. 1 nariadenia Rady č. 40/94, keďže odvolací senát nesprávne prihliadol k údajným skutočnostiam, právnym predpokladom a domnienkam, ktoré účastníci konania neuviedli alebo neodôvodnili, ale súčasne odmietol prihliadnuť k iným skutočnostiam, dôkazom a tvrdeniam, ktoré žalobkyňa predložila; porušenie článku 8 ods. 4 nariadenia Rady č. 40/94, keďže odvolací senát sa dopustil pochybenia v tom, že konštatoval, že existovala pravdepodobnosť zámeny medzi dotknutými ochrannými známkami a v dôsledku toho aj pravdepodobnosť ujmy.


type: other

text:
ConJur - Pablo Luciano: O AGU como ministro de Estado, um mal-estar
 O advogado-geral da União como ministro de Estado: um mal-estar
 31 de julho de 2020, 9h12 Imprimir Enviar
 Ao editar a Medida Provisória no 870, de 1o de janeiro de 2019, o governo do presidente Jair Bolsonaro estabeleceu a organização básica dos órgãos da Presidência da República e dos ministérios. Convertida na Lei no 13.844, de 19 de junho de 2019, essa norma traz a previsão de que, para além dos titulares dos ministérios, são considerados ministros também os chefes da Casa Civil, da Secretaria de Governo, da Secretaria-Geral e do Gabinete de Segurança Institucional da Presidência da República, bem como o advogado-geral da União (AGU) e o presidente do Banco Central do Brasil (artigo 20).
 Relativamente ao AGU, a Lei no 13.844 repete literalmente disposição que já constava no regramento anterior, pertinente ao governo do presidente Michel Temer (Lei no13.502, de 1o de novembro de 2017), ao dispor que a condição de ministro perdurará "até que seja aprovada emenda constitucional para incluí-lo no rol das alíneas c e d do inciso I do caput do artigo 102 da Constituição Federal".
 Na prática, tanto o governo anterior quanto o atual explicitaram que a condição de ministro do AGU é um arranjo que causa certo mal-estar e precisa ser cuidadosamente alterado, sem, porém, implicar numa redução de garantias jurídico-processuais ao titular do elevado cargo da estrutura estatal brasileira. Isso porque, diferentemente do que ocorre relativamente ao procurador-geral da República (PGR), que exerce função simétrica à do AGU e aos ministros de Estado, não há previsão expressa na Constituição que atribua foro perante o Supremo Tribunal Federal ao AGU nos crimes comuns e de responsabilidade (artigo 102, I, "c"), nos Habeas Corpus, na qualidade de paciente, e nos mandados de segurança e habeas datas contra seus atos (artigo 102, I, "d"). Assim, a pura e simples exclusão da qualidade de ministro do AGU, que hoje é objeto de lei, teria por reflexo indesejado submetê-lo à primeira instância em assuntos penais comuns [1], em mandados de segurança, em habeas data, e em Habeas Corpus na condição de paciente.
 As origens da condição de ministro de Estado do AGU remontam há cerca de 20 anos. Com efeito, inovando no particular, o governo Fernando Henrique Cardoso editou a MP no 2.049-22, de 28 de agosto de 2000, que, alterando dispositivos da Lei no 9.649, de 27 de maio de 1998, estabeleceu pela primeira vez que o AGU seria ministro de Estado.
 Antes da MP no 2.049-22, de 2000, reconhecia-se ao AGU apenas tratamento análogo ao de ministro de Estado, por força do parágrafo único do artigo 1o da Lei no 8.682, de 14 de julho de 1993, da época do governo Itamar Franco, que dispunha que "o cargo de advogado-geral da União confere ao seu titular todos os direitos e prerrogativas de ministro de Estado, bem assim o tratamento a esse dispensado". Dizia-se, então, que o AGU tinha “status” de ministro, sem ser propriamente um ministro.
 Bem por isso, nos autos da Petição no 2.048/MC, o ministro Sepúlveda Pertence, por decisão monocrática de 8 de agosto de 2000 [2], não conheceu de interpelação criminal contra o então AGU, porque considerou que a equiparação de direitos proporcionada pela Lei no 8.682, de 1993, deveria "ter repercussão na esfera administrativa, financeira e protocolar, não se projetando, na dimensão estritamente constitucional". Para Sepúlveda Pertence, "somente quem é ministro de Estado (MP no 1.498/96, artigo 13, parágrafo único) — e não quem a este foi meramente equiparado para efeitos administrativos, financeiros e protocolares — submete-se à disciplina constitucional própria desses qualificados agentes auxiliares do Chefe do Poder Executivo da União, notadamente no que se refere (...) (b) à definição do órgão judiciário competente para apreciar mandados de segurança e habeas corpus (CF, artigo 105, I, b e c)".
 Foi nesse contexto que o AGU, que até então era apenas equiparado para alguns fins, tornou-se ministro de Estado, por força da já mencionada MP no 2.049-22, de 2000, num arranjo que buscava suprir uma incômoda lacuna da Constituição, que deixara de conferir ao titular do cargo foro por prerrogativa de função no STF nas questões penais comuns e em ações mandamentais, e que não havia sido contornada integralmente pela Lei no 8.682, de 1993.
 Com efeito, desde o governo Itamar Franco já se divisava a inconveniência dessa falta de amparo jurídico adequado ao AGU, chefe de uma das três das funções essenciais à Justiça estatal. Não se concebia como o AGU poderia dispor de um rol de prerrogativas mais restrito do que o que dispõe, por exemplo, o PGR, que chefia uma instituição tão permanente e tão essencial à Justiça quanto a AGU. E, ao mesmo tempo, hesitava-se em atribuir à condição de ministro ao AGU, dado o inconveniente da intensa relação de subordinação que os ministros de Estado em regra travam com o presidente da República.
 Então, inicialmente, pela legislação ordinária, buscou-se equipar o AGU a ministro de Estado, o que de algum modo foi importante em termos financeiros, administrativos e protocolares, mas logo se verificou a insuficiência desse procedimento, como se viu. Era preciso ampliar a proteção jurídica, porém por motivos variados não se encaminhou no sentido de aditar as competências do STF por meio de emenda à Constituição, que tem um caminhar mais dificultoso e lento para aprovação. Optou-se pelo caminho da medida provisória no ano de 2000, uma via célere e eficaz, e juridicamente cabível, para a concessão de foro por prerrogativa de função ao AGU no STF, ainda que por vias heterodoxas.
 Entretanto, como tive a oportunidade de discorrer mais alongadamente em artigo específico publicado em 2014 [3], de acordo com a Constituição, nem a Advocacia-Geral da União pode ser considerada um ministério, nem o AGU é tratado como uma espécie de ministro de Estado. Semelhantemente, na Lei Complementar no 73, de 10 de fevereiro de 1993, que vem a ser a Lei Orgânica da AGU, não se tem a condição de ministro para o AGU, nem a de ministério para a instituição.
 Em publicação de 2013, já havia pontuado que a condição de ministro dada pela legislação infraconstitucional ao AGU terminava por causar estranheza, pois baralhava a noção de que, de acordo com a Constituição, a Advocacia-Geral da União é uma das funções essenciais à Justiça, ao lado do Ministério Público, da Defensoria Pública e da advocacia em geral, as quais não exercem funções de governo, não integram os poderes, nem concorrem diretamente para a definição política dos rumos do Estado, mas são indispensáveis constitucionalmente à consagração do ideal de Justiça [4]. Já os ministros de Estado, conforme discorri em outra publicação em coautoria também em 2013 [5], "são auxiliares da Presidência da República, no exercício do poder Executivo (artigo 76) e na direção superior da administração federal (artigo 84, II), escolhidos entre brasileiros maiores de 21 anos e no exercício dos direitos políticos (artigo 87)", enquanto que para ser AGU exige-se mais: é preciso ser cidadão maior de 35 anos, de notável saber jurídico e reputação ilibada (CF, artigo 131, §1o).
 Porém, apesar dessa conformação institucional distante do ideal, com o passar dos anos a AGU vem se tornando mais conhecida socialmente. A popularização dos assuntos jurídicos acaba despertando maior interesse no entendimento das funções da AGU. Nessa linha, tem ganhado corpo no ambiente político-jurídico o reconhecimento de que, apesar da condição de ministro do AGU, em realidade, diferente da noção que se tem de um ministério, a AGU é uma instituição permanente do Estado brasileiro, vocacionada a defender as políticas públicas, independentemente de quem exerça momentaneamente as funções de governo. É dizer: as políticas públicas de hoje, independentemente do governo de amanhã, seguirão sendo defendidas com profissionalismo pelos advogados que compõem a AGU.
 De todo modo, ainda que necessária, permanece o incômodo da colocação do AGU como ministro de Estado, como se fosse um agente subalterno ao titular do Palácio do Planalto de turno, assim como os demais ministros. Não existisse esse incômodo, não teriam os governos Michel Temer e Jair Bolsonaro, com respaldo do Congresso Nacional, condicionado a manutenção dessa condição ministerial do AGU à aprovação de emenda constitucional que lhe confira prerrogativa de foro perante o STF, só pelo fato de ser AGU, e em linha de simetria com o PGR. A redação do artigo 20 da Lei no 13.844, de 2019, representa com perfeição essa latente inconveniência desse mal necessário.
 Institucionalmente, portanto, desde 1993 há um mal-estar na condição de ministro de Estado do AGU. Há um incômodo que perpassa várias décadas, vários governos, várias legislaturas e várias gestões na AGU, que precisa ser contornado pelo Congresso Nacional via projeto de emenda à Constituição, que certamente contará com o apoio do atual governo e da generalidade da comunidade jurídica, para o fim de conferir ao AGU foro por prerrogativa de função perante o STF, eliminando a necessidade de que a legislação comum o considere ministro de Estado para esse fim específico. A questão é formal, mas não é meramente formal. A cuidadosa exclusão da condição de ministro de Estado do AGU, com manutenção do foro de que já dispõe no STF, concorrerá para consolidar ainda mais o ideal republicano de advocacia de Estado.
 [1] Em se tratando de crime de responsabilidade, a Constituição prevê que o AGU responderá perante o Senado Federal (artigo 52, II).
 [2] https://jurisprudencia.stf.jus.br/pages/search/despacho78813/false. Acesso em 29 de julho de 2020.
 [3] https://www.conjur.com.br/2014-jun-14/advocacia-geral-uniao-instituicao-transversal-aos-poderes. Acesso em 29 de julho de 2020.
 [4] https://www.conjur.com.br/2013-ago-20/pablo-luciano-advocacia-publica-vitima-serie-equivocos. Acesso em 29 de julho de 2020.
 [5] https://www.conjur.com.br/2013-jul-30/advocacia-geral-uniao-nao-submetida-vontade-presidencia. Acesso em 29 de julho de 2020.
 Revista Consultor Jurídico, 31 de julho de 2020, 9h12


type: contracts

text:
 11.8.2016
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 216/3
 UMOWA
 między Unią Europejską a Republiką Wysp Marshalla dotycząca zniesienia wiz krótkoterminowych
 UNIA EUROPEJSKA, zwana dalej „Unią” lub „UE”, oraz
 REPUBLIKA WYSP MARSHALLA, zwana dalej „Wyspami Marshalla”,
 zwane dalej łącznie „Umawiającymi się Stronami”,
 MAJĄC NA CELU dalszy rozwój przyjaznych stosunków między Umawiającymi się Stronami oraz pragnąc ułatwić podróże poprzez zapewnienie bezwizowego wjazdu i pobytu krótkoterminowego dla swoich obywateli,
 UWZGLĘDNIAJĄC rozporządzenie Parlamentu Europejskiego i Rady (UE) nr 509/2014 z dnia 15 maja 2014 r. zmieniające rozporządzenie Rady (WE) nr 539/2001 wymieniające państwa trzecie, których obywatele muszą posiadać wizy podczas przekraczania granic zewnętrznych, oraz te, których obywatele są zwolnieni z tego wymogu (1), m.in. poprzez przeniesienie 19 państw trzecich, w tym Wysp Marshalla, do wykazu państw trzecich, których obywatele są zwolnieni z obowiązku wizowego podczas pobytu krótkoterminowego w państwach członkowskich,
 MAJĄC NA UWADZE, że zgodnie z art. 1 rozporządzenia (UE) nr 509/2014 zwolnienie z obowiązku wizowego w odniesieniu do tych 19 państw ma zastosowanie od dnia wejścia w życie umowy dotyczącej zwolnienia z obowiązku wizowego, która zostanie zawarta z Unią,
 PRAGNĄC zagwarantować przestrzeganie zasady równego traktowania wszystkich obywateli UE,
 BIORĄC POD UWAGĘ, że osoby podróżujące w celu prowadzenia działalności zarobkowej podczas pobytu krótkoterminowego nie są objęte niniejszą Umową i dlatego dla tej kategorii osób obowiązują w dalszym ciągu odpowiednie przepisy prawa unijnego, prawa krajowego państw członkowskich i prawa krajowego Wysp Marshalla dotyczące obowiązku wizowego lub zwolnienia z takiego obowiązku oraz dostępu do zatrudnienia,
 BIORĄC POD UWAGĘ Protokół w sprawie stanowiska Zjednoczonego Królestwa i Irlandii w odniesieniu do przestrzeni wolności, bezpieczeństwa i sprawiedliwości oraz Protokół w sprawie dorobku Schengen włączonego w ramy Unii Europejskiej, załączone do Traktatu o Unii Europejskiej i Traktatu o funkcjonowaniu Unii Europejskiej, a także potwierdzając, że postanowienia niniejszej Umowy nie mają zastosowania do Zjednoczonego Królestwa i Irlandii,
 UZGODNIŁY, CO NASTĘPUJE:
 Artykuł 1
 Cel
 Niniejsza Umowa przewiduje, że obywatele Unii i obywatele Wysp Marshalla mogą podróżować bez wiz na terytorium drugiej Umawiającej się Strony przez okres nieprzekraczający 90 dni w każdym okresie 180-dniowym.
 Artykuł 2
 Definicje
 Do celów niniejszej Umowy:
 a)
 „państwo członkowskie” oznacza każde państwo członkowskie Unii, z wyjątkiem Zjednoczonego Królestwa i Irlandii;
 b)
 „obywatel Unii” oznacza obywatela państwa członkowskiego w rozumieniu definicji zawartej w lit. a);
 c)
 „obywatel Wysp Marshalla” oznacza każdą osobę posiadającą obywatelstwo Wysp Marshalla;
 d)
 „strefa Schengen” oznacza obszar bez granic wewnętrznych obejmujący terytoria państw członkowskich w rozumieniu definicji zawartej w lit. a), stosujących w pełni dorobek Schengen.
 Artykuł 3
 Zakres stosowania
 1. Obywatele Unii posiadający ważny paszport zwykły, dyplomatyczny, służbowy, urzędowy lub specjalny wydany przez państwo członkowskie mogą wjechać na terytorium Wysp Marshalla i przebywać na nim bez wizy przez okres pobytu określony w art. 4 ust. 1.
 Obywatele Wysp Marshalla posiadający ważny paszport zwykły, dyplomatyczny, służbowy, urzędowy lub specjalny wydany przez Wysp Marshalla mogą wjechać na terytorium państw członkowskich i przebywać na nim bez wizy przez okres pobytu określony w art. 4 ust. 2.
 2. Ust. 1 niniejszego artykułu nie ma zastosowania do osób podróżujących w celu prowadzenia działalności zarobkowej.
 W przypadku tej kategorii osób każde państwo członkowskie może indywidualnie podjąć decyzję o nałożeniu obowiązku wizowego na obywateli Wysp Marshalla lub o jego zniesieniu, zgodnie z art. 4 ust. 3 rozporządzenia Rady (WE) nr 539/2001 (2).
 W przypadku tej kategorii osób Wyspy Marshalla mogą podjąć decyzję o nałożeniu obowiązku wizowego na obywateli poszczególnych państw członkowskich lub o jego zniesieniu, zgodnie ze swoim prawem krajowym.
 3. Zniesienie wiz przewidziane niniejszą Umową obowiązuje bez uszczerbku dla przepisów Umawiających się Stron dotyczących warunków wjazdu i pobytu krótkoterminowego. Państwa członkowskie i Wyspy Marshalla zastrzegają sobie prawo do odmowy wjazdu i pobytu krótkoterminowego na ich terytorium, jeśli którykolwiek z powyższych warunków nie jest spełniony.
 4. Zniesienie wiz obowiązuje niezależnie od środka transportu wykorzystywanego do przekroczenia granic Umawiających się Stron.
 5. Kwestie nieobjęte niniejszą Umową są regulowane prawem unijnym, prawem krajowym państw członkowskich i prawem krajowym Wysp Marshalla.
 Artykuł 4
 Czas pobytu
 1. Obywatele Unii mogą przebywać na terytorium Wysp Marshalla przez okres nieprzekraczający 90 dni w każdym okresie 180-dniowym.
 2. Obywatele Wysp Marshalla mogą przebywać na terytorium państw członkowskich stosujących w pełni dorobek Schengen przez okres nieprzekraczający 90 dni w każdym okresie 180-dniowym. Okres ten jest obliczany niezależnie od jakiegokolwiek pobytu w państwie członkowskim, które nie stosuje jeszcze w pełni dorobku Schengen.
 Obywatele Wysp Marshalla mogą przebywać na terytorium każdego państwa członkowskiego, które nie stosuje jeszcze w pełni dorobku Schengen, przez okres nieprzekraczający 90 dni w każdym okresie 180-dniowym, niezależnie od okresu pobytu obliczanego dla terytorium państw członkowskich stosujących w pełni dorobek Schengen.
 3. Niniejsza Umowa nie ma wpływu na możliwość przedłużenia przez Wyspy Marshalla i państwa członkowskie okresu pobytu ponad okres 90 dni zgodnie z ich prawem krajowym oraz prawem unijnym.
 Artykuł 5
 Terytorialny zakres stosowania
 1. W przypadku Republiki Francuskiej niniejszą Umowę stosuje się tylko do jej europejskiego terytorium.
 2. W przypadku Królestwa Niderlandów niniejszą Umowę stosuje się tylko do jego europejskiego terytorium.
 Artykuł 6
 Wspólny komitet ds. zarządzania Umową
 1. Umawiające się Strony powołują wspólny komitet ekspertów (zwany dalej „komitetem”), w skład którego wchodzą przedstawiciele Unii i przedstawiciele Wysp Marshalla. Unię reprezentuje Komisja Europejska.
 2. Komitet wykonuje między innymi następujące zadania:
 a)
 monitorowanie wykonania niniejszej Umowy;
 b)
 proponowanie zmian lub uzupełnień niniejszej Umowy;
 c)
 rozstrzyganie sporów dotyczących interpretacji lub stosowania niniejszej Umowy.
 3. Posiedzenia komitetu zwoływane są w każdym przypadku, gdy jest to niezbędne, na wniosek jednej z Umawiających się Stron.
 4. Komitet uchwala swój regulamin wewnętrzny.
 Artykuł 7
 Stosunek między niniejszą Umową a istniejącymi dwustronnymi umowami między państwami członkowskimi a Wyspami Marshalla dotyczącymi zniesienia wiz
 Niniejsza Umowa jest nadrzędna wobec wszelkich dwustronnych umów lub ustaleń zawartych między poszczególnymi państwami członkowskimi a Wyspami Marshalla w zakresie, w jakim dotyczą one kwestii objętych niniejszą Umową.
 Artykuł 8
 Postanowienia końcowe
 1. Niniejsza Umowa zostaje ratyfikowana lub zatwierdzona przez Umawiające się Strony zgodnie z ich wewnętrznymi procedurami i wchodzi w życie pierwszego dnia drugiego miesiąca następującego po dacie późniejszego z dwóch powiadomień, w których Umawiające się Strony dokonają wzajemnej notyfikacji o zakończeniu tych procedur.
 Niniejszą Umowę stosuje się tymczasowo od dnia następującego po dniu jej podpisania.
 2. Niniejsza Umowa zostaje zawarta na czas nieokreślony, z zastrzeżeniem możliwości jej wypowiedzenia zgodnie z ust. 5.
 3. Niniejszą Umowę można zmienić za pisemnym porozumieniem Umawiających się Stron. Zmiany wchodzą w życie po dokonaniu przez Umawiające się Strony wzajemnej notyfikacji o zakończeniu ich wewnętrznych procedur, które są niezbędne w tym celu.
 4. Każda z Umawiających się Stron może zawiesić stosowanie wszystkich lub niektórych postanowień niniejszej Umowy, w szczególności ze względu na porządek publiczny, ochronę bezpieczeństwa narodowego, ochronę zdrowia publicznego, nielegalną imigrację lub ponowne wprowadzenie obowiązku wizowego przez jedną z Umawiających się Stron. O decyzji w sprawie zawieszenia stosowania niniejszej Umowy powiadamia się drugą Umawiającą się Stronę nie później niż dwa miesiące przed jej planowanym wejściem w życie. Z chwilą ustania powodów zawieszenia stosowania niniejszej Umowy Umawiająca się Strona, która zawiesiła stosowanie niniejszej Umowy, niezwłocznie informuje o tym fakcie drugą Umawiającą się Stronę i przywraca stosowanie niniejszej Umowy.
 5. Każda z Umawiających się Stron może wypowiedzieć niniejszą Umowę za pisemnym zawiadomieniem drugiej Strony. Niniejsza Umowa przestaje obowiązywać po upływie 90 dni od daty takiego zawiadomienia.
 6. Wyspy Marshalla mogą zawiesić stosowanie niniejszej Umowy lub wypowiedzieć niniejszą Umowę wyłącznie w odniesieniu do wszystkich państw członkowskich.
 7. Unia może zawiesić stosowanie niniejszej Umowy lub wypowiedzieć niniejszą Umowę wyłącznie w odniesieniu do wszystkich swoich państw członkowskich.
 Sporządzono w dwóch egzemplarzach w językach: angielskim, bułgarskim, chorwackim, czeskim, duńskim, estońskim, fińskim, francuskim, greckim, hiszpańskim, litewskim, łotewskim, maltańskim, niderlandzkim, niemieckim, polskim, portugalskim, rumuńskim, słowackim, słoweńskim, szwedzkim, węgierskim i włoskim, przy czym teksty w każdym z tych języków są jednakowo autentyczne.
 Съставено в Женева на двадесет и седми юни през две хиляди и шестнадесета година.
 Hecho en Ginebra el veintisiete de junio de dos mil dieciséis.
 V Ženevě dne dvacátého sedmého června dva tisíce šestnáct.
 Udfærdiget i Genève den syvogtyvende juni to tusind og seksten.
 Geschehen zu Genf am siebenundzwanzigsten Juni zweitausendsechzehn.
 Kahe tuhande kuueteistkümnenda aasta juunikuu kahekümne seitsmendal päeval Genfis.
 Έγινε στη Γενεύη στις είκοσι εφτά Ιουνίου δύο χιλιάδες δεκαέξι.
 Done at Geneva on the twenty seventh day of June in the year two thousand and sixteen.
 Fait à Genève, le vingt sept juin deux mille seize.
 Sastavljeno u Ženevi dvadeset sedmog lipnja godine dvije tisuće šesnaeste.
 Fatto a Ginevra, addì ventisette giugno duemilasedici.
 Ženēvā, divi tūkstoši sešpadsmitā gada divdesmit septītajā jūnijā.
 Priimta du tūkstančiai šešioliktų metų birželio dvidešimt septintą dieną Ženevoje.
 Kelt Genfben, a kétezer-tizenhatodik év június havának huszonhetedik napján.
 Magħmul f'Ġinevra fis-sebgħa u għoxrin jum ta' Ġunju fis-sena elfejn u sittax.
 Gedaan te Genève, zevenentwintig juni tweeduizend zestien.
 Sporządzono w Genewie dnia dwudziestego siódmego czerwca roku dwa tysiące szesnastego.
 Feito em Genebra, em vinte e sete de junho de dois mil e dezasseis.
 Întocmit la Geneva, la douăzeci și șapte iunie două mii șaisprezece.
 V Ženeve dvadsiateho siedmeho júna dvetisícšestnásť.
 V Ženevi, dne sedemindvajsetega junija leta dva tisoč šestnajst.
 Tehty Genevessä kahdentenakymmenentenäseitsemäntenä päivänä kesäkuuta vuonna kaksituhattakuusitoista.
 Som skedde i Genève den tjugosjunde juni år tjugohundrasexton.
 За Европейския съюз
 Рог la Unión Europea
 Za Evropskou unii
 For Den Europæiske Union
 Für die Europäische Union
 Euroopa Liidu nimel
 Για την Ευρωπαϊκή Ένωση
 For the European Union
 Pour l'Union européenne
 Za Europsku uniju
 Per l'Unione europea
 Eiropas Savienības vārdā –
 Europos Sąjungos vardu
 Az Európai Unió részéről
 Għall-Unjoni Ewropea
 Voor de Europese Unie
 W imieniu Unii Europejskiej
 Pela União Europeia
 Pentru Uniunea Europeană
 Za Európsku úniu
 Za Evropsko unijo
 Euroopan unionin puolesta
 För Europeiska unionen
 За Република Маршалови острови
 Por la República de las Islas Marshall
 Za Republiku Marshallovy ostrovy
 For Republikken Marshalløerne
 Für die Republik Marshallinseln
 Marshalli Saarte Vabariigi nimel
 Για τη Δημοκρατία των Νήσων Μάρσαλ
 For the Republic of the Marshall Islands
 Pour la République des Îles Marshall
 Za Republiku Maršalove Otoke
 Per la Repubblica delle Isole Marshall
 Māršala salu vārdā –
 Maršalo Salų Respublikos vardu
 A Marshall-szigeteki Köztársaság részéről
 Għar-Repubblika tal-Gżejjer Marshall
 Voor de Republiek der Marshalleilanden
 W imieniu Republiki Wysp Marshalla
 Pela República das Ilhas Marshall
 Pentru Republica Insulelor Marshall
 Za Republiku Marshallových ostrovov
 Za Republiko Marshallovi otoki
 Marshallinsaarten tasavallan puolesta
 För Republiken Marshallöarna
 (1) Dz.U. UE L 149 z 20.5.2014, s. 67.
 (2) Rozporządzenie Rady (WE) nr 539/2001 z dnia 15 marca 2001 r. wymieniające państwa trzecie, których obywatele muszą posiadać wizy podczas przekraczania granic zewnętrznych, oraz te, których obywatele są zwolnieni z tego wymogu (Dz.U. L 81 z 21.3.2001, s. 1).
 WSPÓLNA DEKLARACJA W ODNIESIENIU DO ISLANDII, NORWEGII, SZWAJCARII I LIECHTENSTEINU
 Umawiające się Strony przyjmują do wiadomości ścisłe związki między Unią Europejską a Norwegią, Islandią, Szwajcarią i Liechtensteinem, w szczególności na mocy umów z dnia 18 maja 1999 r. i 26 października 2004 r. dotyczących włączenia tych państw we wprowadzanie w życie, stosowanie i rozwijanie dorobku Schengen.
 W związku z tym pożądane jest, aby władze Norwegii, Islandii, Szwajcarii i Liechtensteinu, z jednej strony, oraz władze Wysp Marshalla, z drugiej strony, zawarły niezwłocznie dwustronne umowy dotyczące zniesienia wiz krótkoterminowych na podobnych warunkach, jak niniejsza Umowa.
 WSPÓLNA DEKLARACJA W SPRAWIE WYKŁADNI KATEGORII OSÓB PODRÓŻUJĄCYCH W CELU PROWADZENIA DZIAŁALNOŚCI ZAROBKOWEJ, O KTÓREJ MOWA W ART. 3 UST. 2 NINIEJSZEJ UMOWY
 Pragnąc zapewnić spójną wykładnię, Umawiające się Strony uzgadniają na potrzeby niniejszej Umowy, że kategoria osób prowadzących działalność zarobkową obejmuje osoby wjeżdżające w celu wykonywania działalności zawodowej lub pracy za wynagrodzeniem na terytorium innej Umawiającej się Strony jako pracownik lub dostawca usług.
 Kategoria ta nie obejmuje:
 —
 przedsiębiorców, tj. osób podróżujących w celu rozmów biznesowych (bez zatrudnienia w państwie drugiej Umawiającej się Strony),
 —
 sportowców lub artystów wykonujących działalność na zasadzie ad hoc,
 —
 dziennikarzy wysłanych przez media działające w ich państwie zamieszkania oraz
 —
 stażystów wewnątrzkorporacyjnych.
 Wdrażanie niniejszej deklaracji jest monitorowane przez wspólny komitet w ramach jego obowiązków na mocy art. 6 niniejszej Umowy, który może zaproponować zmiany niniejszej deklaracji, jeżeli uzna je za konieczne w oparciu o doświadczenia Umawiających się Stron.
 WSPÓLNA DEKLARACJA DOTYCZĄCA INTERPRETACJI OKRESU 90 DNI W KAŻDYM OKRESIE 180-DNIOWYM NA PODSTAWIE ART. 4 NINIEJSZEJ UMOWY
 Umawiające się Strony uznają, że okres nieprzekraczający 90 dni w każdym okresie 180-dniowym, o którym mowa w art. 4 niniejszej Umowy, oznacza albo ciągły pobyt albo kilka następujących po sobie pobytów, których łączny czas trwania nie przekracza 90 dni w każdym okresie 180-dniowym.
 Pojęcie „każdy” oznacza stosowanie ruchomego 180-dniowego okresu odniesienia, zakładającego sprawdzenie wstecz, dla każdego dnia pobytu, ostatniego 180-dniowego okresu w celu ustalenia, czy wymóg dotyczący nieprzekroczenia 90 dni w każdym okresie 180-dniowym pozostaje spełniony. Oznacza to między innymi, że nieobecność przez nieprzerwany okres 90 dni umożliwia kolejny pobyt nieprzekraczający 90 dni.
 WSPÓLNA DEKLARACJA DOTYCZĄCA INFORMOWANIA OBYWATELI O UMOWIE DOTYCZĄCEJ ZNIESIENIA WIZ
 Uznając znaczenie zasady przejrzystości dla obywateli Unii Europejskiej i obywateli Wysp Marshalla, Umawiające się Strony zgadzają się zapewnić rozpowszechnienie pełnych informacji o treści i skutkach umowy dotyczącej zniesienia wiz i związanych z nią kwestiach, takich jak warunki wjazdu.


text:
ΟΑΕΔ: Αλλαγές στο επίδομα ανεργίας- Τελευταίες ειδήσεις τώρα - Τηλεγράφημα
  Τελευταία ενημέρωση: 23-08-2017 | 12:50:20 - Πρώτη δημοσίευση: 21-08-2017 | 11:52:58
 ΟΑΕΔ ΕΙΔΗΣΕΙΣ: Αναστολή και όχι διακοπή της επιδότησης ανεργίας προβλέπεται σε περιπτώσεις σποραδικής απασχόλησης ανέργων, σύμφωνα με διευκρινιστική ανακοίνωση του ΟΑΕΔ (oaed.gr). Ωστόσο, τα 70 ημερομίσθια ανά δωδεκάμηνο, προσδιορίζονται ως κριτήριο για την απώλεια δικαιωμάτων των εγγεγραμμένων ανέργων.
 Οπως αναφέρει η διοίκηση του Οργανισμού, η επιδότηση αναστέλλεται και με νέα αίτηση του δικαιούχου επανέρχεται με την ολοκλήρωση της περιστασιακής του απασχόλησης.
 Αναλυτικότερα, σύμφωνα με το άρθρο 92 του νόμου 4461/2017 για την «περιστασιακή εργασία των εγγεγραμμένων ανέργων»:
 Σε ό,τι αφορά στους επιδοτούμενους ανέργους:
 Α) Κατά τη διάρκεια της τακτικής επιδότησης ανεργίας τους, πραγματοποιούν ορισμένες ημέρες εργασίας, με την έναρξη της απασχόλησης, επέρχεται – αυτοματοποιημένα – η αναστολή της επιδότησης ανεργίας τους και πιστώνεται το αναλογούν – έως την έναρξη της εργασίας – επίδομα στον λογαριασμό του επιδοτούμενου.
 Β) Με την καταγγελία ή τη λήξη της σύμβασης (έστω κι αν πρόκειται για εργασία μιας ημέρας), επαναχορηγείται – μετά από αίτηση του ανέργου – το υπόλοιπο της επιδότησης του, χωρίς συμψηφισμό της αμοιβής του με το επίδομα ανεργίας, όπως συνέβαινε έως τώρα.
 Διαβάστε επίσης: ΟΑΕΔ- OAED: Τελευταία μέρα της διορίας για τις θέσεις στην υγεία
 Γ) Εφόσον δεν υπερβούν τα 70 ημερομίσθια ανά δωδεκάμηνο, δεν μηδενίζει ο προηγούμενος σωρευμένος χρόνος ανεργίας που είχαν συγκεντρώσει ως την ημέρα έναρξης της περιστασιακής εργασίας τους.
 Σε ό,τι αφορά στους μη επιδοτούμενους ανέργους:
 Α) Δίνεται η δυνατότητα σε περίπου ένα εκατομμύριο εγγεγραμμένους ανέργους, εκ των οποίων 550.000 είναι μακροχρόνια άνεργοι, να διατηρήσουν τον προηγούμενο σωρευμένο χρόνο ανεργίας και ως εκ τούτου την ιδιότητα του μακροχρόνια ανέργου, εφόσον απασχοληθούν με περιστασιακή εργασία μέχρι και 70 ημερομισθίων ανά δωδεκάμηνο.
 Β) Διατηρούν το δικαίωμα στις παροχές των μακροχρονίως ανέργων (επίδομα, μοριοδότηση, διευκολύνσεις κλπ.).
 OAED.GR ΕΠΙΔΟΜΑ ΑΝΕΡΓΙΑΣ ΝΕΑ ΟΑΕΔ ΟΑΕΔ 2017 ΟΑΕΔ ΕΙΔΗΣΕΙΣ ΟΑΕΔ ΕΠΙΔΟΜΑ ΑΝΕΡΓΙΑΣ 2017-08-21
 ΟΑΕΔ: Τι αλλάζει στο επίδομα ανεργίας- Τελευταίες ειδήσεις τώρα
 ΟΑΕΔ: Πότε χάνεται το επίδομα ανεργίας
 Ταμείο ανεργίας: Δικαιούχοι και δικαιολογητικά για το επίδομα ανεργίας
 ΟΑΕΔ: Οριστικός πίνακας Πιστοποιημένων Ιδιωτών ΙΕΚ Αττικής
 Ετικέτες: OAED.GR ΕΠΙΔΟΜΑ ΑΝΕΡΓΙΑΣ ΝΕΑ ΟΑΕΔ ΟΑΕΔ 2017 ΟΑΕΔ ΕΙΔΗΣΕΙΣ ΟΑΕΔ ΕΠΙΔΟΜΑ ΑΝΕΡΓΙΑΣ
 Προηγούμενο: Aρκούδα επιτέθηκε σε κυνηγό στη Φλώρινα
 Επόμενο: Υψηλός και σήμερα ο κίνδυνος πυρκαγιών -Ποιες περιοχές αφορά


text:
7.9.2015
 IT
 Gazzetta ufficiale dell’Unione europea
 C 294/69
 Ricorso proposto il 19 maggio 2015 — Almaz-Antey/Consiglio
 (Causa T-255/15)
 (2015/C 294/84)
 Lingua processuale: l’inglese
 Parti
 Ricorrente: OAO Concern PVO Almaz-Antey (Mosca, Russia) (rappresentanti: C. Stumpf e A. Haak, avvocati)
 Convenuto: Consiglio dell’Unione europea
 Conclusioni
 La ricorrente chiede che il Tribunale voglia:
 —
 annullare la decisione (PESC) 2015/432 del Consiglio, del 13 marzo 2015, che modifica la decisione 2014/145/PESC, concernente misure restrittive relative ad azioni che compromettono o minacciano l’integrità territoriale, la sovranità e l’indipendenza dell’Ucraina (GU 2015, L 70, pag. 47) e il regolamento di esecuzione (UE) 2015/427 del Consiglio, del 13 marzo 2015, che attua il regolamento (UE) n. 269/2014, concernente misure restrittive relative ad azioni che compromettono o minacciano l’integrità territoriale, la sovranità e l’indipendenza dell’Ucraina (GU 2015, L 70, pag. 1), nei limiti in cui tali misure riguardano la ricorrente;
 —
 condannare il Consiglio alle spese.
 Motivi e principali argomenti
 A sostegno del ricorso, la ricorrente deduce cinque motivi.
 1.
 Primo motivo, vertente sul fatto che il Consiglio avrebbe omesso di fornire una motivazione adeguata o sufficiente per l’inserimento della ricorrente negli elenchi di persone, entità e organismi sottoposti a misure restrittive in considerazione della situazione in Ucraina.
 2.
 Secondo motivo, vertente sul fatto che il Consiglio avrebbe commesso un errore manifesto, laddove ha ritenuto soddisfatti i criteri per l’inserimento della ricorrente negli elenchi delle misure impugnate.
 3.
 Terzo motivo, vertente sul fatto che la decisione del convenuto viola il principio di proporzionalità.
 4.
 Quarto motivo, vertente sul fatto che l’intera motivazione del convenuto non soddisfa i requisiti per l’applicazione delle misure restrittive.
 5.
 Quinto motivo, vertente sul fatto che il Consiglio avrebbe violato, senza giustificazione e in maniera sproporzionata, i diritti fondamentali della ricorrente, compresi i suoi diritti della difesa e il diritto a una tutela giurisdizionale effettiva.


type: wikipedia

text:
Reuss (vanemas saksa keeles Reuß) on kahe endise Saksamaa vürstiriigi nimi, mis ühendati Tüüringi liidumaaga 1920. aastal.
 Oma viimastel aastatel koosnesid vürstiriigid kahest osast, mida eraldasid Saksi-Weimar-Eisenachi osad. Lõunapoolne ja suurem osa, Oberland, piirnes Saksimaaga idas, Baieriga lõunas, Saksi-Meiningeni ja Schwarzburg-Rudolstadtiga läänes ja loodes Preisimaaga.
 Teine osa, Unterland Gera ümbruses, piirnes idas ja läänes Saksi-Altenburgiga ning põhjas Preisimaaga.
 Vürstiriiki valitsenud Reussi dünastia on teada 12. sajandini. Kõik selle meessoost liikmed kandsid nime Heinrich, seda Saksa keisri Heinrich VI auks.
 Suguvõsa Plaueni liin jagunes umbes 1300. aastal vanemaks haruks (suri välja 1572) ja nooremaks haruks. Viimane hakkaski kasutama nime Reuss. See nimi tulenes Heinrich Venelasest, kes pärast Venemaa külastamist naitus ühe Galiitsia printsessiga.
 See haru võttis vastu luteri usu ja jagunes 1564. aastal kolme liini:
 vanem Reuss;
 keskmine Reuss (suri välja 1616);
 noorem Reuss.
 Vanem Reuss sai pealinnaks Greizi ja õigused enamusele Oberlandist. Noorem Reuss sai oma valdusse Unterlandi ja pealinnaks Gera, samuti osa Oberlandist.
 Nii vanem kui ka noorem Reuss said 1673. aastal krahvitiitli. Vanem Reuss sai 1778. aastal vürstitiitli, noorem aga 1806. aastal.
 Mõlemad liinid kuulusid 1815. aastal Saksa Liitu ja said ka 1871. aastal Saksa Keisririigi osaks. Reuss-Schleiz-Gera, Reuss-Ebersdorf ja Reuss-Lobenstein ühinesid 1848 Reussi noorema liini vürstiriigiks.
 Kaks territooriumi, mis said 1918. aastal vabariikideks, ühinesid 4. aprill 1919 Reussi Rahvariigiks.
 See liit lagunes 1. mail 1920, kui moodustati Tüüringi liidumaa.
 Obergreizi krahvide loend
 1673–1681 Heinrich I (isand alates 1629. aastast)
 1681–1697 Heinrich VI
 1697–1722 Heinrich II
 1722–1723 Heinrich IX
 1723–1778 Heinrich XI (Greizi krahv alates 1768, ülendati vürstiks 1778)
 Reußi vanema liini (Reuß-Greizi) vürstide loend
 1778–1800 Heinrich XI (Obergreizi krahv alates 1723, Reuß-Greizi krahv alates 1768)
 1800–1817 Heinrich XIII
 1817–1836 Heinrich XIX
 1836–1859 Heinrich XX
 1859–1902 Heinrich XXII
 1902–1918 Heinrich XXIV (suri 1927. aastal)
 Reuß-Schleizi krahvide loend
 1673–1692 Heinrich I (isand alates 1666. aastast)
 1692–1726 Heinrich XI
 1726–1744 Heinrich I
 1744–1784 Heinrich XII
 1784–1806 Heinrich XLII (ülendati 1806 vürstiks)
 Reuß-Schleizi vürstide loend
 1806–1818 Heinrich XLII (krahv alates 1784. aastast)
 1818–1848 Heinrich LXII (ühendas Reußi noorema liini valdused)
 Reußi noorema liini vürstide loend
 1848–1854 Heinrich LXII (Reuß-Schleizi vürst alates 1818. aastast)
 1854–1867 Heinrich LXVII
 1867–1913 Heinrich XIV
 1913–1918 Heinrich XIV (suri 1928. aastal)
 Reußi vürstliku perekonna peade loend
 1928–1945 Heinrich XLV (teadmata kadunud 1945. aastal, tunnistati surnuks 1962)
 1962–2012 Heinrich IV (alates 1946. aastast Reuß-Köstritzi vürst)
 2012– Heinrich XIV
 Välislingid
 Genealoogia ja pildigalerii
 Genealoogia
 Lipud
 Saksamaa ajaloolised riigid
 Tüüringi


jurisdiction: US

text:
 215 Md. 614 (1957)
 137 A.2d 118
 BELL
 v.
 WARDEN OF MARYLAND HOUSE OF CORRECTION
 [H.C. No. 54, September Term, 1957.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided December 26, 1957.
 Before BRUNE, C.J., and HENDERSON, HAMMOND, PRESCOTT and HORNEY, JJ.
 HORNEY, J., delivered the opinion of the Court.
 Because Digges, J., of the Circuit Court for Charles County, denied his petition for a writ of habeas corpus, William R. Bell has applied to this Court for leave to appeal.
 The petitioner was convicted in the Criminal Court of Baltimore (Warnken, J.) of robbery with a deadly weapon, and was sentenced to an indeterminate period of time not exceeding five years in the Maryland State Reformatory for Males. On July 14, 1954, he was transferred to the House of Correction, and was paroled on September 19, 1955. He was returned from parole on January 28, 1957. He now contends that he should be released from the House of Correction on a writ of habeas corpus. He assigns as reasons why he should be granted the writ the following: (i) that he was apprehended in Alexandria, Virginia, on December 19, 1956, and was "kidnapped" by authorities of the State of Maryland; (ii) that he contested the matter at a hearing before the court in Virginia and the court dismissed the charges against him; (iii) that he was "kidnapped" from the hallway of the Court House in Alexandria and returned to the House of Correction; and (iv) that he was brought into the State of Maryland by unlawful means.
 Even if it is assumed that the petitioner's return to this State from the Commonwealth of Virginia was the result of an illegal act on the part of State authorities, such acts cannot *616 form the basis for the issuance of the writ he seeks. Since he is now in this State, no matter how he happens to be here, he is subject to its laws, and having been lawfully convicted, he cannot complain of the manner by which he was returned here to serve the remainder of his sentence. See Frisbie v. Collins (1952), 342 U.S. 519, 96 L. Ed. 541, reh. den. 343 U.S. 937, 96 L. Ed. 1344; Rigor v. State (1905), 101 Md. 465, 61 A. 631, 4 Ann. Cas. 719; Davis v. Brady (1947), 188 Md. 113, 51 A.2d 827; McGuire v. State (1952), 200 Md. 601, 92 A.2d 582; and Jackson v. Olson (1946), 146 Neb. 885, 22 N.W.2d 124, 165 A.L.R. 932, et seq.
 Application denied, with costs.


text:
 31.3.2011
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 85/24
 EEZ APVIENOTĀS KOMITEJAS LĒMUMS
 Nr. 139/2010
 (2010. gada 10. decembris),
 ar ko groza EEZ līguma XIII pielikumu (Transports)
 EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,
 ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, kurā grozījumi izdarīti ar Protokolu, ar ko pielāgo Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, turpmāk “Līgums”, un jo īpaši tā 98. pantu,
 tā kā:
 (1)
 Līguma XIII pielikums tika grozīts ar EEZ Apvienotās komitejas 2010. gada 10. novembra Lēmumu Nr. 123/2010 (1).
 (2)
 Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 11. marta Regula (EK) Nr. 300/2008 par kopīgiem noteikumiem civilās aviācijas drošības jomā un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 2320/2002 (2) tika iekļauta Līgumā ar EEZ Apvienotās komitejas 2009. gada 29. maija Lēmumu Nr. 69/2009 (3) ar valstīm specifiskiem pielāgojumiem.
 (3)
 Līgumā ir jāiekļauj Komisijas 2010. gada 23. aprīļa Regula (ES) Nr. 357/2010, ar kuru groza Komisijas 2010. gada 4. marta Regulu (ES) Nr. 185/2010, ar ko nosaka pasākumus kopēju pamatstandartu īstenošanai aviācijas drošības jomā (4),
 IR NOLĒMUSI ŠĀDI.
 1. pants
 Līguma XIII pielikuma 66.he punktā (Komisijas Regula (ES) Nr. 185/2010) pievieno šādu ievilkumu:
 “—
 32010 R 0357: Komisijas 2010. gada 23. aprīļa Regula (ES) Nr. 357/2010 (OV L 105, 27.4.2010., 10. lpp.).”
 2. pants
 Regulas (ES) Nr. 357/2010 teksts īslandiešu un norvēģu valodā, kas jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ papildinājumā, ir autentisks.
 3. pants
 Šis lēmums stājas spēkā 2010. gada 11. decembrī, ja EEZ Apvienotajai komitejai ir sniegti visi paziņojumi saskaņā ar Līguma 103. panta 1. punktu (5).
 4. pants
 Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un tā EEZ papildinājumā.
 Briselē, 2010. gada 10. decembrī
 EEZ Apvienotās komitejas vārdā –
 priekšsēdētājs
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 (1) OV L 58, 3.3.2011., 81. lpp.
 (2) OV L 97, 9.4.2008., 72. lpp.
 (3) OV L 232, 3.9.2009., 25. lpp.
 (4) OV L 105, 27.4.2010., 10. lpp.
 (5) Konstitucionālās prasības nav norādītas.


text:
 18.12.2004
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 C 314/10
 Prasība pret Grieķijas Republiku, ko Eiropas Kopienu Komisija iesniedza 2004. gada 10. novembrī
 (lieta C-474/04)
 (2004/C 314/20)
 Eiropas Kopienu Tiesā 2004. gada 10. novembrī izskatīšanai ir iesniegta prasība pret Grieķijas Republiku, ko cēla Eiropas Kopienu Komisija, kuru pārstāv Maria Condou-Durande un Carmel O'Reilly, Komisijas Juridiskā dienesta padomdevējas.
 Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:
 —
 atzīt, ka, nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Padomes 2001. gada 28. maija Direktīvu 2001/40/EK par tādu lēmumu savstarpēju atzīšanu, kas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgo personu izraidīšanu (1), vai, jebkurā gadījumā, neinformējot Komisiju par attiecīgajiem aktiem, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šīs direktīvas 8. pantu;
 —
 piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt izdevumus.
 Pamati un galvenie argumenti
 Direktīvas transformēšanai iekšējā tiesību sistēmā noteiktais termiņš beidzās 2002. gada 2. decembrī.
 (1) OV L 149, 2.6.2001., 34. lpp.


text:
 10.7.2008
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 182/32
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EHP
 č. 34/2008
 ze dne 14. března 2008,
 kterým se mění příloha XX (Životní prostředí) Dohody o EHP
 SMÍŠENÝ VÝBOR EHP,
 s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda“), a zejména na článek 98 této Dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Příloha XX Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 15/2008 ze dne 1. února 2008 (1).
 (2)
 Rozhodnutí Komise 2005/381/ES ze dne 4. května 2005, kterým se zavádí dotazník pro podávání zpráv o uplatňování směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (2), by mělo být začleněno do Dohody.
 (3)
 Rozhodnutí Komise 2006/803/ES ze dne 23. listopadu 2006 o změně rozhodnutí 2005/381/ES, kterým se zavádí dotazník pro podávání zpráv o uplatňování směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (3), by mělo být začleněno do Dohody,
 ROZHODL TAKTO:
 Článek 1
 Příloha XX Dohody se mění takto:
 1)
 V bodě 1f (směrnice Rady 96/61/ES) se doplňuje nový text, který zní:
 „—
 32005 D 0381: rozhodnutí Komise 2005/381/ES ze dne 4. května 2005 (Úř. věst. L 126, 19.5.2005, s. 43) ve znění:
 —
 32006 D 0803: rozhodnutí Komise 2006/803/ES ze dne 23. listopadu 2006 (Úř. věst. L 329, 25.11.2006, s. 38).“
 2)
 Za bod 21ao (rozhodnutí Komise 2006/780/ES) se vkládá nový bod, který zní:
 „21ap.
 32005 D 0381: rozhodnutí Komise 2005/381/ES ze dne 4. května 2005, kterým se zavádí dotazník pro podávání zpráv o uplatňování směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 126, 19.5.2005, s. 43), ve znění:
 —
 32006 D 0383: rozhodnutí Komise 2006/803/ES ze dne 23. listopadu 2006 (Úř. věst. L 329, 25.11.2006, s. 38).
 Pro účely Dohody se rozhodnutí upravuje takto:
 Článek 2 se nahrazuje tímto:
 „Pokud jde o státy ESVO, budou zprávy států ESVO Kontrolnímu úřadu ESVO předkládány každoročně do 30. června a budou pokrývat předchozí kalendářní rok od 1. ledna do 31. prosince. První zpráva, která pokryje kalendářní rok 2008, bude předložena do 30. června 2009.“ “
 Článek 2
 Znění rozhodnutí 2005/381/ES a 2006/803/ES v islandském a norském jazyce, která mají být zveřejněna v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie, jsou platná.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 15. března 2008 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody (4).
 Článek 4
 Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne 14. března 2008.
 Za Smíšený výbor EHP
 předseda
 Alan SEATTER
 (1) Úř. věst. L 154 z 12.6.2008, s. 30.
 (2) Úř. věst. L 126, 19.5.2005, s. 43.
 (3) Úř. věst. L 329, 25.11.2006, s. 38.
 (4) Žádné ústavní požadavky nebyly oznámeny.


text:
 6.6.2016
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 200/29
 Recurso interposto em 14 de abril de 2016 — GRID applications/EUIPO (APlan)
 (Processo T-154/16)
 (2016/C 200/41)
 Língua em que o recurso foi interposto: alemão
 Partes
 Recorrente: GRID applications GmbH (Viena, Áustria) (representante: M. Meyenburg, advogado)
 Recorrido: Instituto da Propriedade Intelectual da União Europeia (EUIPO)
 Dados relativos à tramitação no EUIPO
 Marca controvertida: Marca nominativa da UE «APlan» — Pedido de registo n.o 13 374 079
 Decisão impugnada: Decisão da Quarta Câmara de Recurso do EUIPO de 15 de fevereiro de 2016 proferida no processo R 1819/2015-4
 Pedidos
 A recorrente conclui pedindo que o Tribunal Geral se digne:
 —
 anular a decisão impugnada, com a consequência de que o EUIPO deverá aceitar o registo da marca comunitária CTM 13374079 em conformidade com o pedido de registo ou, subsidiariamente, limitado aos bens e serviços das classes 9, 35 e 42 ou, em todo o caso, pelo menos para as classes 9 e 42;
 —
 condenar o EUIPO nas despesas do processo na Câmara de Recurso no IHMI/EUIPO e do presente processo.
 Fundamento invocado
 —
 Violação do artigo 7.o do Regulamento n.o 207/2009.


text:
1 NEM JOGERŐS! Pest Megyei Munkaügyi Bíróság 4.M.787/2004/15. A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A Pest Megyei Munkaügyi Bíróság dr. Tordai Gábor előadó (Független Rendőr Szakszervezet, 1077 Budapest, Király u. 71.) által képviselt B. B. felperesnek a Kft. alperes ellen munkaviszony megszüntetés jogellenessége, stb. iránt indított perében meghozta a következő í t é l e t e t : A bíróság a felperes keresetét e l u t a s í t j a. Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek ,- (tízezer) Ft (8.000,- Ft + 25 % áfa) perköltséget. Az ítélet ellen a kézbesítéstől számított 15 napon belül fellebbezésnek van helye, melyet ennél a bíróságnál kell három példányban beníújtani, a Pest Megyei Bíróságnak címezve. Tájékoztatja a bíróság a peres feleket, hogy a másodfokú bí5róság a fellebbezést tárgyaláson kívül bírálhatja el, ha az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp ban, illetve a 252. (1) és (2) bekezdésében meghatározott okból kell hatályon kívül helyezni, ha a fellebbezés csak a perköltség viselésére vagy összegére vonatkozik, csak a te4ljesítési határidővel kapcsolatos, csak az ítélet indokolása ellen irányul, vagy ha a másodfokú bíróság megítélése szerint az ügy eldöntése tárgyaláson kívül is lehetséges. Ha a bellebbezés csak a perköltség viselésére vagy összegére vonatkozik, csak a teljesítési határidővel kapcsolatos, vagy cssak az ítélet indokolása ellen irányul, a felek tárgyalás tartását kérhetik, illetve a fellebbezési határidő lejárta előtt előterjesztett közös kérelmük alapján a fellebbezés tárgyaláson kívüli elbírálása kérhető. I n d o k o l á s : A bíróság a tárgyalás anyaga alapján az alábbi tényállást állapította meg:
 2 2 A felperes november 1-től határozott időre december 31-ig szóló munkaviszonyt létesített az alperessel. Munkaszerződése szerint munkaköre irodavezető volt, munkabére pedig havi ,- Ft áprilisában a felperes a R. Kft. megkeresésére beleegyezett, hogy ez a cég bemutató csomatot (kozmetikumokat) küldjön az alperesnek, azzal a feltétellel, hogy ha az alperes harminc napon belül visszaküldi a csomagot, akkor azt nem kell kifizetni. A csomag visszaküldésére harminc napon belül nem került sor május 26-án a felperes D. G. munkavállaló jelenlétében veszekedett H. M. alperesi ügyvezetővel, többször azt mondta neki, hogy Baszd meg, ezt akartad?, rácsapott az asztalra, a számítógép klaviatúrájára, ami ettől felemelkedett és az asztalról ledobott a földre egy kupac szállítólevelet. Az alperes május 26-án rendkívüli felmondással megszüntette a felperes munkaviszonyát, amit a munkáltató szerint indokolt a R. cég és az alperes között létrejött jogi helyzet, kárt okozva a cégnek, az ügyvezetővel való tiszteletlen viselkedés (trágár szavak, ordibálás, számlák szétdobálása), a munka nem megfelelő elvégzése (főnöki utasítást nem véve figyelembe más munkát végzett el a felperes), valamint a felperes nem megfelelő viselkedése kollégákkal, ügyfelekkel, több szóbeli figyelmeztetés ellenére. A felperes május 26-án átvételi elismervényt írt alá, mely szerint átvette a munkaviszonya megszűnéséről kiállított igazolásokat. A felperes június 23-tól új munkaviszonyt létesített. A felperes keresetében kérte a rendkívüli felmondás jogellenességének megállapítását, június 1-től december 31-ig járó munkabérének kifizetését ( ,- Ft összegben, havi ,- Ft alapulvételével) és a jogellenességre tekintettel hat havi átlagkeresetének megfelelő összeg kifizetését. Kérte ,- Ft megtérítését azzal, hogy kénytelen volt kifizetni a R. Kft-nek a vissza nem küldött csomag árát, holott gondatlan károkozás esetén a munkavállaló legfeljebb egyhavi átlagkeresetének ötven százaléka erejéig tartozik anyagi felelősséggel. Kérte továbbá az alperes kötelezését arra, hogy havi ,- Ft munkabér után fizesse be az adót, a társadalombiztosítási járulékot és teljesítse a magánnyugdíj pénztári befizetést, mivel az ő havi munkabére nem ,- Ft, hanem ,- Ft volt. Végül kérte május 27-re és május 28-ra járó munkabére kifizetését azzal, hogy ezeken a napokon még munkát végzett az alperesnek az ügyvezető utasítására. Kamatot és perköltséget is igényelt. Előadta, hogy a rendkívüli felmondás indokolása túlságosan általános, nem világos és nem okszerű. Ő valóban beleegyezett, hogy a R. Kft. bemutató csomagot küldjön az alperesnek és a csomagot valóban nem küldte vissza harminc napon belül, a csomagról és a visszaküldési feltételről azonban munkáltatója tudott, kárt pedig nem szenvedett emiatt, mivel ő (a felperes) kifizette a csomag árát. Tiszteletlenül nem viselkedett az ügyvezetővel, csúnya szavakat nem használt, munkavégzése miatt figyelmeztetésben nem részesítették. Hivatkozott arra is, hogy a rendkívüli felmondást megelőzően munkáltatója nem biztosított számára lehetőséget a védekezésre.
 3 3 Az alperes a kereset elutasításaát és perköltség megállapítását kérte. Előadta, hogy a csomag érkezéséről nem tudtak, arról csak akkor szereztek tudomást, amikor a R. Kft. elküldte a számlát; a Kft. perrel fenyegette az alperest, ami veszélyezteti gazdasági érdekeiket. A felperest már többször figyelmeztették, többször hibázott munkavégzése során, rossz hangulatát rendszeresen éreztette az ügyfelekkel, januárban nem megfelelő viselkedést tanúsított L. G. munkatársával szemben, május 26-án pedig D. G. munkavállaló jelenlétében trágár szavakat használt az ügyvezetővel, összegűrte és hozzávágta a számlákat és eltörte a számítógép billentyűzetét. Magatartására tekintettel nem volt elvárható, hogy a rendkívüli felmondás kiadását megelőzően lehetőséget adjanak neki a védekezésre. A felperesenk havi ,- Ft volt a munkabére, május 26. után pedig az alperes már nem utasította őt munkavégzésre; a felperes május 26-án átvette a munkáltató által kiállított igazolásokat, így ezen a napon már tudott munkaviszonya megszűnéséről. A felperes keresete az alábbiak szerint megalapozatlan: Önmagában az a körülmény, hogy a munkáltató a munkaviszony megszüntetését megelőzően nem ad lehetőséget a munkavállalónak a védekezésre, nem teszi jogellenessé a rendkívüli felmondást, ezért azt érdemben vizsgálta a bíróság. Az évi XXII. Munka Törvénykönyve (Mt.) 96. (1) bekezdés szerint a munkáltató, illetve a munkavállaló a munkaviszonyt rendkívüli felmondással megszüntetheti, ha a másik fél a) a munkaviszonyból származó lényeges kötelezettségét szándékosan vagy súlyos gondatlansággal jelentős mértéken megszegi, vagy b) egyébként olyan magatartást tanúsít, ami a munkaviszony fenntartását lehetetlenné teszi. A felperes előzetes munkáltatói engedély nélkül küldetett árumintát az alperes részére egy csomagküldő céggel, aminek harminc napos belül történő visszaküldéséről nem gondoskodott, ez a cselekmény azonban a bíróság megítélése szerint nem ad alapot a rendkívüli felmondásra, figyelemmel arra is, hogy az alperes nem bizonyította, hogy emiatt kára keletkezett. Az alperes nem bizonyította, hogy a felperes nem megfelelően viselkedett a kollégáival és az ügyfelekkel, ami miatt többször figyelmeztették, és nem bizonyította azt sem, hogy munkáját nem végezte megfelelően; felhívás ellenére nem is jelölte meg, hogy a felperes mikori és mely magatartásai voltak ezek, csupán azt említette, hogy a felperes L. G. nevű munkatársával szemben tanúsított januárban nem megfelelő viselkedést, így a rendkívüli felmondásnak ezeket az indokait is alaptalannak találta a bíróság. Az Mt (1) bekezdés c) pont szerint a munkavállaló köteles általában olyan magatartást tanúsítani, hogy ez helytelen megítélését ne idézze elő. D. G. tanú vallomása megerősítette az alperes ügyvezetőjének előadását, mely szerint a felperes május 26-án D. G. jelenlétében megengedhetetlen hangon beszélt az ügyvezetővel anélkül, hogy az ügyvezető erre okot adott volna, rácsapott az asztalra, a klaviatúrára, és szállítóleveleket dobott le az asztalról a földre. A bíróság
 4 4 megítélése szerint ez a magatartás egy munkavállaló részéről megengedhetetlen a felettesével szemben, a felperes viselkedése olyan súlyú kötelességszegés volt, ami indokolta munkaviszonyának azonnali hatállyal történő megszüntetését. A rendkívüli felmondásnak a felperes e magatartására utaló indoka világos volt és okszerű. Mindezek alapján a bíróság elutasította a felperesnek a rendkívüli felmondás jogellenessége és annak anyagi jogi következményei alkalmazása iránti kereseti kérelmét. Mellőzte a bíróság a felperes tanúbizonyítási indítványait a felperes magatartására és az alperessel kialakult problémáira vonatkozóan, mivel a tanúk nem voltak jelen jájus 26-án, s a felperesnek e napon tanúsított magatartására nem szolgálhat mentségül a felek között esetleg fennállt feszültség, esetleges korábbi problémái. Mellőzte a bíróság az alperes további tanú (L. G.) kihallgatása iránti bizonyítási indítványát, mivel a felperes május 26-án tanúsított magatartása kellő indokul szolgált a rendkívüli felmondásra, továbbá mivel az alperes nem tudta bejelenteni L. G. idézhető címét. Elutasította a bíróság azt a kereseti kérelmet, hogy a bíróság kötelezze az alperest adó és társadalombiztosítási járulék befizetésére, valamint magánnyugdíj pénztári befeizetés teljesítésére (magasabb összegű munkabér után), mivel a bíróság csak a peres felek egymás felé fennálló jogairól és kötelezettségeiről dönthet, a munkáltatónak harmadik szerv, intézmény felé fennálló kötelezettségéről nem. Ezért a bíróság nem viszgálta azt sem, hogy milyen összegű volt a felperes havi munkabére, s mellőzte a felperes erre riányuló tanúbizonyítási indítványait. Elutasította a bíróság a felperes május 27-re és május 28-ra előterjesztett munkabér igényét, mivel a felperes május 26-án átvételi elismervényt írt alá, mely szerint átvette a munkaviszonya megszűnéséről kiállított igazolásokat, így ezen a napon tudomást szerzett arról, hogy munkaviszonya megszűnt, s a továbbiakban nem kell munkát végeznie. A felperes további munkavégzésére vonatkozóan a bíróság nem folytatott le bizonyítást, mivel a felperes nem jelölte meg, hogy milyen munkát végzett az alperesnek május 27-én és május 28-án, az alperesi ügyvezető pedig cáfolta, hogy ő utasította a felperest munkavégzésre ezeken a napokon. Mellőzte a bíróság a felperes tanúbizonyítási indítványát a munkaviszonya megszűnéséről kiállított igazolások átvételének időpontjára vonatkozóan, mivel az átvétel időpontját a felperes aláírása bizonyítja. Az Mt (1) bekezdése szerint a munkáltató a munkavállalónak munkaviszonyával összefüggésben okozott kárért vétkességére tekintet nélkül, teljes mértékben felel. A (2) bekezdés szerint mentesül a munkáltató a felelőssége alól, ha bizonyítja, hogy a kárt működési körén kívül eső elháríthatatlan ok, vagy kizárólag a károsult elháríthatatlan magatartása okozta. Az (5) bekezdés szerint a munkáltató működési körébe esnek különösen a munkáltató által feladatai során kifejtett tevékenységgel összefüggő magatartásból, a használt anyag, felszerelés, berendezés és energia tulajdonásából, állapotából, mozgatásából és működéséből eredő okok. Az a magatartás, hogy a felperes a R. Ktf-től az alperes nevében megrendelt egy csomagot, nem tartozik a munkáltató működési körébe, így az alperesnek nincs
 5 5 kártérítési felelőssége abban az esetben sem, ha a felperesnek a csomag harminc napon belül történő visszaküldésének elmulasztása miatt kiadása merült fel. Ezért a bíróság elutasította a felperes kártérítés megfizetése iránti keresetét. Perköltség viselésére a Pp. 78. (1) bekezdés alapján kötelezte a bíróság a pervesztes felperest. Budapest, március 22. az aláírásban akadályozott Gúthy Csaba és Ottinger László ülnökök helyett is Dr. Kaas Johanna sk. a tanács elnöke
 ítéletet: r forintot) és ~ Ft r
 --- ÉRKEZETT 201Z Júl 23. Fővárosi Munkaügyi Bíróság 2011/9. A Fővárosi Munkaügyi Bíróság aradnay és Virág Ügyvédi Iroda (üi.: dr. Radnay Márta 1123 Budapest, Schwartzer F. u. 3. 1. em. 6.) által képviselt


text:
 Avis juridique important
 |
 22000D1109(16)
 ETA:n sekakomitean päätös N:o 61/1999, tehty 28 päivänä toukokuuta 1999, ETA-sopimuksen liitteen II (Tekniset määräykset, standardit, testaus ja varmentaminen) muuttamisesta
 Virallinen lehti nro L 284 , 09/11/2000 s. 0041 - 0042
 ETA:n sekakomitean päätösN:o 61/1999,tehty 28 päivänä toukokuuta 1999,ETA-sopimuksen liitteen II (Tekniset määräykset, standardit, testaus ja varmentaminen) muuttamisestaETA:N SEKAKOMITEA, jokaottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen, sellaisena kuin se on mukautettuna Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen mukauttamisesta tehdyllä pöytäkirjalla, jäljempänä "sopimus", ja erityisesti sen 98 artiklan,sekä katsoo seuraavaa:(1) Sopimuksen liite II muutettiin 29 päivänä tammikuuta 1999 tehdyllä ETA:n sekakomitean päätöksellä N:o 3/1999(1).(2) Elintarvikkeissa sallittujen makeutusaineiden erityisistä puhtausvaatimuksista annetun direktiivin 95/31/EY muuttamisesta 4 päivänä syyskuuta 1998 annettu komission direktiivi 98/66/EY(2) on otettava osaksi sopimusta,ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:1 artiklaLisätään sopimuksen liitteessä II olevan XII luvun 46a kohtaan (komission direktiivi 95/31/EY) teksti seuraavasti:", sellaisena kuin se on muutettuna seuraavalla:- 398 L 0066: komission direktiivi 98/66/EY, annettu 4 päivänä syyskuuta 1998 (EYVL L 257, 19.9.1998, s. 35)."2 artiklaDirektiivin 98/66/EY islanniksi ja norjaksi laaditut tekstit, jotka on liitetty tämän päätöksen kielitoisintoihin, ovat todistusvoimaisia.3 artiklaTämä päätös tulee voimaan 29 päivänä toukokuuta 1999, jos sopimuksen 103 artiklan 1 kohdan mukaiset ilmoitukset on tehty ETA:n sekakomitealle.4 artiklaTämä päätös julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisen lehden ETA-osastossa ja ETA-täydennysosassa.Tehty Brysselissä 28 päivänä toukokuuta 1999.ETA:n sekakomitean puolestaF. BarbasoPuheenjohtaja(1) EYVL L 35, 10.2.2000, s. 31.(2) EYVL L 257, 19.9.1998, s. 35.


text:
13. november je 317. dan leta (318. v prestopnih letih) v gregorijanskem koledarju. Ostaja še 48 dni.
 Dogodki
 1002 - angleški kralj Ethelred naroči pokol vseh Dancev v Angliji
 1780 - ustanovljena kraljevina Pandžab
 1805 - francoske čete brez boja zasedejo Dunaj
 1885 - začetek vojne med Srbijo in Bolgarijo
 1887 - Krvava nedelja: londonska policija zatre irske demonstracije
 1918 - Nikola I. odstavljen s črnogorskega prestola, Črna gora se združi s Srbijo
 1942 - sporazum Darlan-Clark
 1944:
 Rdeča armada prodre čez Donavo
 začetek napada Nemcev in domobrancev na osvobojeno ozemlje v Beli krajini
 1945:
 Charles de Gaulle postane začasni francoski predsednik vlade
 Panama in Etiopija postaneta članici OZN
 1946 - Bolivija postane članica UNESCA
 1970 - ciklon v Bholi: tropski ciklon s hitrostjo 200 km/h trči ob naseljeno delto Gangesa v Vzhodnem Pakistanu (današnjem Bangladešu); v največji naravni katastrofi 20. stoletja v eni sami noči umre pol milijona ljudi
 1971 - Mariner 9 vtirjen v orbito okoli Marsa
 1974 - Jaser Arafat prvič nastopi pred Generalno skupščino OZN
 1985 - izbruh ognjenika Nevado del Ruiz stali ledenik in povzroči lahar (plaz iz vulkanskega blata), ki pokoplje kolumbijsko mesto Armero; umre okoli 23.000 ljudi
 1994 - Švedska na referendumu potrdi včlanitev v Evropsko unijo
 2010 - Aung San Suu Kyi, Myanmarska Nobelova nagrajenka je po 15 letih izpuščena iz hišnega zapora
 2015 - teroristični napadi v Parizu
 Rojstva
 354 - Avguštin, krščanski teolog, svetnik, cerkveni učitelj, filozof († 430)
 1312 - Edvard III., angleški kralj († 1377)
 1486 - Johann Eck, nemški katoliški teolog († 1543)
 1560 - Tomaž Hren, slovenski škof († 1630)
 1663 - Árni Magnússon, islandski zgodovinar († 1730)
 1721 - Janez Andrej Strauss, slovenski slikar († 1783)
 1757 - Archibald Alison, škotski nabožni pisatelj in filozof († 1839)
 1813 - Petar II. Petrović Njegoš, črnogorski vladika, pesnik († 1851)
 1817 - Louis James Alfred Lefébure-Wely, francoski skladatelj in orglar († 1869)
 1841 - Oreste Baratieri, italijanski general kolonijalni upravitelj († 1901)
 1843 - Fran Celestin, slovenski književni zgodovinar († 1895)
 1848 - Albert I., monaški knez († 1922)
 1850 - Robert Louis Stevenson, škotski pisatelj († 1894)
 1854 - Whitefield Chadwick, ameriški skladatelj († 1931)
 1940 - Stane Belak-Šrauf, slovenski alpinist († 1995)
 1940 - Saul Kripke, ameriški filozof in logik
 1955 - Whoopi Goldberg, ameriška filmska igralka
 1957 - Stephen Baxter, angleški pisatelj
 1980 - Monique Coleman, ameriška filmska igralka, pevka
 Smrti
 1004 - Abbon iz Fleuryja, benediktanski opat, svetnik (* 945)
 1049 - Eberhard Oglejski, patriarh
 1055 - Welf III., koroški vojvoda, veronski mejni grof
 1093 - Malcolm III., škotski kralj (* 1031)
 1143 - Fulk V., anžujski grof in jeruzalemski kralj (* 1092)
 1154 - Izjaslav II., veliki kijevski knez (* 1096)
 1175 - Henrik Francoski, nadškof Reimsa, sin Ludvika VI. (* 1121)
 1278 - Barnim I., vojvoda Pomeranije (* 1217)
 1319 - Erik VI., danski kralj (* 1274)
 1345 - Konstanca Kastiljska, kastiljska kraljica, portugalska princesa (* 1316)
 1359 - Ivan II., moskovski veliki knez (* 1326)
 1369 - Thomas de Beauchamp, angleški vojskovodja, 11. grof Warwick (* 1313)
 1460 - Henrik Pomorščak, portugalski princ (* 1394)
 1677 - Johann Weikhard Auersperg, avstrijski diplomat, državnik (* 1615)
 1868 - Gioacchino Antonio Rossini, italijanski skladatelj (* 1792)
 1903 - Camille Pissarro, francoski slikar (* 1830)
 1921 - Ignace Goldziher, madžarski judovski orientalist in zgodovinar (* 1850)
 1973 - Elsa Schiaparelli, francoska modna oblikovalka italijanskega rodu (* 1890)
 1974 - Vittorio De Sica, italijanski filmski režiser (* 1901)
 1980 - Jože Zupan, slovenski gledališki, filmski igralec (* 1909)
 2005 - Sergej Vošnjak, slovenski novinar, pisatelj (* 1924)
 Prazniki in obredi
 B13