text:
7As16/2005
 è. j. 7 As 16/2005-181
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátu slo3⁄4eném z pøedsedkynì JUDr. Eli1ky Cihláøové a soudcù JUDr. Lenky Matyá1ové a JUDr. Václava Novotného v právní vìci 3⁄4alobcù: a) Ing. J. K., a b) M. H., oba zastoupeni advokátem JUDr. Karlem Rujbrem, se sídlem AK nám. Svobody 2, Blansko, za úèasti osoby zúèastnìné P. s. r. o, zast. advokátem Mgr. Stanislavem Kadeèkou, se sídlem AK Goèárova tø. 1000, Hradec Králové, proti 3⁄4alovanému Magistrátu mìsta Brna, odbor územního a stavebního øízení, Malinovského nám. 3, Brno, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobcù a) a b) proti rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 23. 11. 2004, è. j. 29 Ca 279/203-138,
 Kasaèní stí3⁄4ností podanou v zákonné lhùtì se stì3⁄4ovatelé domáhali zru1ení rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 23. 11. 2004, è. j. 29 Ca 279/203-138, kterým byla zamítnuta jejich 3⁄4aloba proti rozhodnutí Magistrátu mìsta Brna (dále jen magistrát ) ze dne 24. 7. 2003, è. j. OÚSØ U 03/34197/©k, jím3⁄4 bylo zamítnuto jejich odvolání a potvrzeno rozhodnutí Úøadu mìstské èásti mìsta Brna, Brno-støed ze dne 30. 4. 2003 è. j. STU/01/0300741/000/002, kterým byla povolena firmì P. I, s. r. o. (dále jen zúèastnìná osoba ) stavba dvou bytových domù na pozemcích p. è. 504, 505, 506 a 507, vjezdu a pøípojky plynovodu na pozemku p. è. 545/15, ostatní pøípojky in3⁄4enýrských sítí na pozemku p. è. 545/6 v1e v k. ú. P. V kasaèní stí3⁄4nosti stì3⁄4ovatelé namítali dùvody podle § 103 odst. 1 písm. a) a b) s. ø. s. Nezákonnost spoèívající v nesprávném posouzení právní otázky soudem v pøedchozím øízen odùvodòují zpùsobem, jakým se krajský soud vypoøádal s námitkami v 3⁄4alobì, o nich3⁄4 z vìt1iny tvrdí, 3⁄4e jsou nekonkrétní a 3⁄4e stì3⁄4ovatelé neuvedli, v èem spatøují jejich dùvodnost. Stì3⁄4ovatelé zejména nesouhlasí se stanoviskem magistrátu ohlednì neexistence negativních prùhledù do okolní sousední zástavby, dovolávají se znaleckých posudkù, z nich3⁄4 vyplývá, 3⁄4e zámìr stavebníka je-z hlediska územního plánování a architektonického øe1ení-nevhodné a nesprávné. Podle názoru stì3⁄4ovatelù územní rozhodnutí (napadené 3⁄4alobou vedenou u KS v Brnì pod sp. zn. 29 Ca 344/2002) nerespektuje po3⁄4adavky stanovené architektonickou studií. Rozhodnutí vydané ve stavebním øízení mù3⁄4e být v souladu s vydaným územním rozhodnutím, nicménì stì3⁄4ovatelé jsou pøesvìdèeni, 3⁄4e krajský soud mìl pøihlédnout k námitkám vzneseným v rámci øízení ve vìci vý1e uvedené, nebo» se jedná o skuteènosti soudu známé z jeho úøední èinnosti. Krajský soud se tìmito skuteènostmi nezabýval, stejnì tak jako se nezabýval otázkou obèanskoprávní námitky vznesené ve stavebním øízení a odkázal pouze na její nekonkrétní popis. V této vìci je v1ak vedeno u Mìstského soudu v Brnì øízení pod sp. zn. 38 C 93/2003 a krajský soud mìl k tomuto øízení pøihlédnout. Stì3⁄4ovatelé vyjádøili nesouhlas s názorem krajského soudu ohlednì otázky oznaèení stavby v napadeném rozhodnutí. Pokud je v rozhodnutí vydaném v územním øízení oznaèená stavba jako V. d. N. a stavební povolení bylo vydáno na B. v. d. N. ulice v B. , nepøipou1tí uvedené jiný výklad ne3⁄4 3⁄4e se mù3⁄4e jednat (v krajním pøípadì) o dvì stavby na tých3⁄4 pozemcích. K otázce stavebnì technických námitek v pøedchozím øízení stì3⁄4ovatel uvedl, 3⁄4e stavebnímu úøadu nebyly pomìry stanovi1tì známy. Podle názoru stì3⁄4ovatelù nelze povolit stavbu dvou bytových domù o 25 bytech s podzemními gará3⁄4emi v lokalitì, která je jednak klidovou zónou a jednak je její vyu3⁄4ití územním plánem uva3⁄4ováno zcela jinak. Stì3⁄4ovatelé rovnì3⁄4 namítali, 3⁄4e napadené stavební povolení je podle tvrzení magistrátu v souladu s pøedchozím územním rozhodnutím, ale toto územní rozhodnutí nerespektuje závazné regulativy stanovené územním plánem a studiemi vypracovanými v rámci shromá3⁄4dìní podkladù k tomuto rozhodnutí. Napadeným rozhodnutím je povolena stavba, která by, pøihlédnuto k pøedchozím zji1tìním, vùbec nemohla být povolena, pokud by rozhodování magistrátu probíhalo standardním zpùsobem. Vzhledem k tomu, 3⁄4e ji3⁄4 pøedchozí rozhodnutí o územním rozhodnutí je napadeno 3⁄4alobou, mìl krajský soud zvá3⁄4it i pøeru1ení øízení do doby rozhodnutí o otázce zákonnosti rozhodnutí v územním øízení, nebo» pokud by tato byla konstatována, závadný stav by bylo témìø nemo3⁄4né dodateènì napravit. Stì3⁄4ovatelé dále namítali vady øízení spoèívající v nesprávných zji1tìních správních orgánù, na kterých krajský soud setrval, a nepøihlédl k tomu, co bylo uplatnìno pøi ústním jednáním. Krajský soud zcela pominul ust. § 81 odst. 1 s. ø. s., podle kterého rozhoduje soud podle skutkového stavu ke dni rozhodnutí. Tento skutkový stav uvádìný stì3⁄4ovatelem b) v1ak krajský soud nehodnotil, ve1kerá jeho tvrzení odmítl jako nedùvodná nebo nekonkrétní, ani3⁄4 by je uvedl do souvislosti s provedenými dùkazy a zji1tìným skutkovým stavem. Vady øízení spatøují stì3⁄4ovatelé mimo jiné i v tom, 3⁄4e bylo upu1tìno od místního 1etøení, aè k takovému postupu nebyly splnìny podmínky. Je-li namítána nesouladnost územního rozhodnutí s podklady rozhodování o tomto, tak v dùsledku toho napadené rozhodnutí ve stavebním øízení nemù3⁄4e být zákonným, i kdyby bylo s rozhodnutím mu pøedcházejícím v souladu. Tyto úvahy v1ak krajský soud zcela pominul a napadené rozhodnutí posuzoval izolovanì. K otázce fikce doruèování uvedl stì3⁄4ovatel a), 3⁄4e v pøedchozím øízení mu bylo v3⁄4dy doruèováno tak, 3⁄4e úlo3⁄4ní doba byla 15 dní, a proto v 3⁄4alobì namítal vady doruèování a nerovný pøístup k úèastníkùm øízení. Odvolání podal pozdì proto nikoli z dùvodu své èásteèné neznalosti, ale také proto, 3⁄4e jej správní orgán uvedl v omyl.
 Magistrát v písemném vyjádøení zdùraznil, 3⁄4e pøedmìtem soudního øízení v dané vìci je rozhodnutí o stavebním povolení, nikoli územní rozhodnutí, k nìmu3⁄4 smìøuje vìt1ina stí3⁄4nostních námitek. Otázka souladu s územním plánem, jako3⁄4 i celkové pohledové vhodnosti zástavby lokality uplatòovaná v pøedmìtném soudním øízení je otázkou vlastní pøípustnosti umístìní stavby, a tím pøedmìtem územního øízení. Otázka pøípustnosti stavby byla i v daném pøípadì øe1ena a pravomocnì rozhodnuta v tomto typu øízení. Ve stavebním øízení se ji3⁄4 vychází z právního stavu stavby v územním øízení umístìné. Magistrát odkázal v této souvislosti na ust. § 61 odst. 1 vìta poslední zákona è. 50/1967 Sb., ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen stavební zákon ), kdy k námitkám, které byly nebo mohly být uplatnìny v rámci územního øízení se ve stavebním øízení ji3⁄4 ex lege nepøihlí3⁄4í. Pokud se jedná o tvrzení, 3⁄4e krajský soud mìl nejprve rozhodnout o zákonnosti územního øízení, resp. rozhodnutí ve vìci stavebního øízení mìl pøeru1it, magistrát odkázal na ust. § 75 odst. 1 s. ø. s., podle kterého soud rozhoduje podle právního stavu, který zde byl v dobì vydání rozhodnutí (zde stavebního povolení). Krajský soud by mohl rozhodnutí správního orgánu zru1it pouze tehdy, jestli3⁄4e poru1il pøi svém postupu zákon. V dobì rozhodování v1ak mìl stavební úøad jako podkladové rozhodnutí pravomocné rozhodnutí o pøípustnosti stavby-kladné územní rozhodnutí o umístìní stavby. Stavební úøad byl ve fázi stavebního øízení, které je pøedmìtem pøezkumu, vázán pravomocným územním rozhodnutím jako jedním ze základních podkladù pro svùj postup /§ 62 odst. 1 písm. a) stavebního zákona/. Námitkou nesouladu stavebního povolení s územním rozhodnutím, který je spatøován v odli1nosti názvu objektu, se magistrát zabýval ji3⁄4 v napadeném rozhodnutí. Podle ust. § 65 odst. 1 s. ø. s. je jedním z pøedpokladù úspì1né 3⁄4aloby zkrácení 3⁄4alobce na jeho právech a v této souvislosti nenalézá magistrát 3⁄4ádné objektivní zkrácení stì3⁄4ovatelù. Proto navrhl, aby kasaèní stí3⁄4nost byla zamítnuta.
 Soudy v øízení o 3⁄4alobách proti rozhodnutím správních orgánù pøezkoumávají rozhodnutí správních orgánù vydaná v oblasti veøejné správy [§ 4 odst. 1 písm. a) s. ø. s.]. ®alobní legitimaci má podle § 65 odst. 1 s. ø. s. ka3⁄4dý, kdo tvrdí, 3⁄4e byl na svých právech (ve smyslu subjektivního oprávnìní) rozhodnutím, jím3⁄4 se zakládají, mìní, ru1í nebo závaznì urèují práva a povinnosti, zkrácen pøímo nebo v dùsledku poru1ení svých práv v pøedcházejícím øízení, a mù3⁄4e se domáhat zru1ení takového rozhodnutí, popø. vyslovení jeho nicotnosti, nestanoví-li tento nebo zvlá1tní zákon jinak. Nová úprava správního soudnictví zalo3⁄4ila v1ak také dal1í procesní legitimaci, a to pro osoby, které se staly úèastníky øízení pøed správním orgánem, ale nemohou 3⁄4alobu podat podle § 65 odst. 1 s. ø. s. právì pro neexistenci hmotného práva ; byly v1ak zkráceny na právech procesních (která jim nále3⁄4ejí z titulu úèastenství v øízení pøed správním orgánem), a to takovým zpùsobem, 3⁄4e to mohlo mít za následek nezákonné rozhodnutí (§ 65 odst. 2 s. ø. s.). Stane-li se nìkdo úèastníkem správního øízení, mù3⁄4e v nìm svá práva úèastníka (práva procesní) uplatnit a tvrdí-li, 3⁄4e jeho práva byla poru1ena zpùsobem, který mohl mít za následek nezákonné rozhodnutí, mù3⁄4e se domáhat také 3⁄4alobou ochrany u soudu. Takové tvrzení tedy zakládá 3⁄4alobní legitimaci opírající se o ustanovení § 65 odst. 2 s. ø. s.
 Podstatou rozhodování magistrátu v pøípadì stì3⁄4ovatele a) bylo pouze posuzování vèasnosti jeho odvolání, tedy zda má právo na vìcné projednání své vìci v odvolacím øízení èi nikoli. Rozhoduje-li správní orgán o odvolání vìcnì, tvoøí jeho rozhodnutí a rozhodnutí správního orgánu I. stupnì jeden celek a obì jsou rozhodnutími ve vìci samé. Jinak tomu je ale tehdy, kdy odvolací orgán odvolání vìcnì neprojednává, ale zamítá je pro opo3⁄4dìnost. Takové rozhodnutí do hmotných práv úèastníka øízení nezasahuje, nebo» ta jsou ji3⁄4 urèena rozhodnutím správního orgánu I. stupnì, které je zpravidla ji3⁄4 pravomocné. Zasáhnout v1ak mù3⁄4e práva procesní, napø. upøe-li správní orgán nezákonnì právo na projednání vìci v odvolacím øízení. I procesní pravidla pøitom musí být respektována a jsou-li poru1ena, musí existovat mo3⁄4nost dovolat se soudní ochrany, kterou zaruèuje právì 3⁄4alobní legitimace podle § 65 odst. 2 s. ø. s. Obecnou podmínkou ochrany práv soudem je vyèerpání øádných opravných prostøedkù, které zákon ve správním øízení pøipou1tí (§ 5 s. ø. s). Rozumí se tím pøitom vèasné vyèerpání øádných opravných prostøedkù. Taková úprava není samoúèelná a má zásadní dùvody. Pøedev1ím ochrana práv pøed soudem je pùvodní ochranou ve vìcech poru1ených nebo ohro3⁄4ených subjektivních oprávnìní a povinností veøejnoprávního charakteru. Jejím cílem je zji1tìní, zda èinností veøejné správy bylo èi nebylo poru1eno právo. Ka3⁄4dý pøitom aktivnì a dùslednì má dbát svých práv ji3⁄4 v øízení pøed správním orgánem a teprve poté, kdy je taková snaha bezvýsledná, obracet se na soud. Klade se tak dùraz jednak na respektování po3⁄4adavku procesní ekonomie, nebo» je-li tu otevøena právní mo3⁄4nost nápravy nezákonnosti vy11í správní instancí, není vìcný ani právní dùvod dovolat se soudní ochrany, jednak je zdùraznìna nutnost aktivity subjektù veøejnoprávních vztahù pøi ochranì jejich subjektivních oprávnìní. Stì3⁄4ovatel a) øádný opravný prostøedek proti správnímu rozhodnutí sice uplatnil, ale odvolací orgán jej posoudil jako opo3⁄4dìnì podaný.
 V pøípadì stì3⁄4ovatele a) se tak krajský soud zabýval pouze námitkami zpochybòujícími posouzení vèasnosti odvolání, tedy zkoumal, zda magistrát postupoval správnì, kdy3⁄4 odvolání zamítl jako opo3⁄4dìné. Pokud by krajský soud dospìl k závìru, 3⁄4e námitka týkající se vèasnosti odvolání je dùvodná a magistrát postupoval nezákonnì, kdy3⁄4 odvolání pro opo3⁄4dìnost zamítl, ani3⁄4 se jím vìcnì zabýval, rozhodnutí by v tomto výroku zru1il. Stì3⁄4ovatel a) by tak dosáhl vìcného pøezkoumání svého odvolání. Teprve proti tomuto rozhodnutí by pak mohl u soudu brojit námitkami smìøujícími do vìci samé. Jestli3⁄4e v1ak krajský soud poté, kdy postup magistrátu pøezkoumal, dospìl k závìru, 3⁄4e pøi posouzení opo3⁄4dìnosti odvolání nepochybil, stì3⁄4ovatel a) definitivnì ztratil mo3⁄4nost soudního pøezkumu ve vìci samé. Pøedmìtem øízení o kasaèní stí3⁄4nosti se mohlo stát pouze posouzení naplnìní stí3⁄4ního dùvodu podle § 103 odst. 1 písm. a) s. ø. s., a to ve vztahu k posouzení vèasnosti podaného odvolání. Nejvy11í správní soud tak pøezkoumával, zda krajský soud nepochybil v právním posouzení, dospìl-li k závìru, který uèinil ohlednì úèinnosti doruèení rozhodnutí magistrátu, tj. 3⁄4e toto rozhodnutí bylo øádnì doruèeno dne 9. 5. 2003, odvolací lhùta konèila dne 26. 5. 2003, jako3⁄4 i to, 3⁄4e podal-li stì3⁄4ovatel odvolání a3⁄4 dne 2. 6. 2003, uèinil tak opo3⁄4dìnì.
 Podle ust. § 24 odst. 2 zákona è. 71/1967 Sb., ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen správní øád ) nebyl-li adresát písemnosti zasti3⁄4en, aèkoliv se v místì doruèení zdr3⁄4uje, doruèovatel ulo3⁄4í písemnost v místnì pøíslu1né provozovnì dr3⁄4itele po1tovní licence nebo u obecního úøadu a adresáta o tom vhodným zpùsobem vyrozumí. Nevyzvedne-li si adresát písemnost do tøí dnù od ulo3⁄4ení, poslední den této lhùty se pova3⁄4uje za den doruèení, i kdy3⁄4 se adresát o ulo3⁄4ení nedozvìdìl.
 Ze spisového materiálu nevyplynuly 3⁄4ádné skuteènosti, které by nasvìdèovaly tomu, 3⁄4e se stì3⁄4ovatel a) v místì doruèení v relevantním období nezdr3⁄4oval, a stì3⁄4ovatel a) ani 3⁄4ádné jiné skuteènosti, které by mohly zpochybnit správnost postupu pøi doruèování písemnosti magistrátem, neuvedl. Samotná skuteènost, 3⁄4e správní orgán v pøedchozím øízení uplatnil úlo3⁄4ní lhùtu del1í, není rozhodná a nemù3⁄4e mít vliv na zákonnost rozhodnutí. Nejvy11í správní soud proto v této otázce dospìl ke stejnému závìru jako krajský soud a neshledal v jeho právním posouzení pochybení, které by mohlo mít za následek nezákonnost vydaného rozhodnutí.
 Jak ji3⁄4 bylo uvedeno, správní soudnictví slou3⁄4í k zaji1tìní právní ochrany fyzických a právnických osob, které byly rozhodnutím správního orgánu zkráceny na svých subjektivních právech. Proto musí 3⁄4aloba obsahovat nejen tvrzení o tom, 3⁄4e 3⁄4alobce byl zkrácen na svých právech, ale i specifikaci toho, jakými poru1eními zákona v napadeném rozhodnutí byl na svých právech zkrácen, tedy uvedení dùvodù, v èem 3⁄4alobce spatøuje nezákonnost rozhodnutí správního orgánu. Mo3⁄4nost napadení pravomocného správního rozhodnutí, a zejména mo3⁄4nost jeho zru1ení soudem, je bezesporu urèitým zásahem do principu právní jistoty. Proto zákon stanoví, 3⁄4e 3⁄4alobu je mo3⁄4no podat v pomìrnì krátké lhùtì a 3⁄4e jen v této lhùtì je mo3⁄4no 3⁄4alobu roz1íøit, tedy uvádìt dal1í 3⁄4alobní dùvody (§ 71 s. ø. s.). Dále je tøeba zdùraznit, 3⁄4e 3⁄4alobce mù3⁄4e namítat jen tu nezákonnost rozhodnutí, kterou byl zkrácen na svých právech, pøièem3⁄4 zkrácením na právech je pak nutno rozumìt nejen zkrácení na právech hmotnìprávních, ale i na právech procesních (§ 65 s. ø. s.)
 Ze spisu nevyplynulo, a stì3⁄4ovatel b) to ani netvrdil, 3⁄4e by byl vlastníkem pozemkù, u nich3⁄4 je spornou otázka vlastnictví. Právo vlastnické je jedním ze základních práv, je výluèným právem vìcným, nále3⁄4í pouze osobì vlastníka; pouze ta také mù3⁄4e být na tomto právu dotèena. Nedùvodná je proto námitka týkající se vlastnického práva k pozemku a s tím související magistrátem a ani poté soudem neøe1ená obèanskoprávní námitka podle § 137 stavebního zákona. Mezi úèastníky stavebního øízení nebylo v prùbìhu stavebního øízení 3⁄4ádných soukromoprávních sporù vyplývajících z vlastnických nebo jiných práv k pøedmìtným pozemkùm a stavbám. Stì3⁄4ovatel ve stavebním øízení poukazoval na øízení o urèení vlastnictví k pozemkùm, na kterých má být realizovaná stavba, vedené u Mìstského soudu v Brnì pod sp. zn. 48 C 94/2001 a pøitom bylo zji1tìno, 3⁄4e se jedná o ji3⁄4 pravomocnì skonèené øízení ve zcela jiné vìci. Pokud tedy následnì argumentoval a3⁄4 v 3⁄4alobì urèovací 3⁄4alobou vedenou pod sp. zn. 38 C 93/2003, je tato argumentace irelevantní. Bez ohledu na tuto skuteènost je v1ak pøedev1ím nutno konstatovat, 3⁄4e podání urèovací 3⁄4aloby mù3⁄4e vnést toliko urèitou pochybnost o osobì vlastníka pozemku, v 3⁄4ádném pøípadì v1ak nemù3⁄4e tato skuteènost, a to i kdyby následnì bylo urèeno vlastnictví jiného subjektu, nijak zasáhnout do práv stì3⁄4ovatele b), která nemohou být, a ani nejsou, toto3⁄4ná s právy vlastníka pozemku, resp. stavebníka, v jeho3⁄4 prospìch bylo stavební povolení vydáno. Pouze tento by mohl být dùsledky urèovací 3⁄4aloby dotèen na svých právech.
 Nedùvodnou shledal Nejvy11í správní soud i námitku týkající se odli1nosti oznaèení stavby v územním rozhodnutí a stavebním povolení, kdy3⁄4 ze spisového materiálu není pochyb o tom, 3⁄4e se jedná o toto3⁄4ný objekt. K této námitce stì3⁄4ovatele b) se magistrát rovnì3⁄4 vyjádøil, pøitom pøipustil nevhodnost pou3⁄4ívané terminologie, která v1ak nemohla mít vliv na zákonnost rozhodnutí. Rovnì3⁄4 v tomto pøípadì Nejvy11í správní soud konstatuje, 3⁄4e nesprávným nebo nepøesným oznaèením stavby nemohl být stì3⁄4ovatel dotèen na svých právech. Ze stejného dùvodu tak nemohly mít úspìch ani ostatní námitky týkající se stavebnì technického rázu, které stì3⁄4ovatel uplatòoval a s nimi3⁄4 se magistrát vypoøádal.
 Stì3⁄4ovatel dále namítal, 3⁄4e jakkoli by bylo stavební povolení vydáno v souladu s pøedchozím územním rozhodnutím, toto územní rozhodnutí nerespektuje závazné regulativy stanovené územním plánem. Stì3⁄4ovatel namítal, 3⁄4e krajský soud za situace, kdy byla podána 3⁄4aloba o pøezkoumání územního rozhodnutí o umístìní stavby, mìl øízení pøeru1it. Nejvy11í správní soud konstatuje, 3⁄4e pøedmìtem soudního pøezkumu krajským soudem byla a mohla být pouze zákonnost napadeného správního rozhodnutí. Územní rozhodnutí bylo pravomocným podkladem pro povolení stavby. Podle ust. § 62 stavebního zákona ve stavebním øízení stavební úøad pøezkoumává, zda pøedlo3⁄4ená dokumentace splòuje podmínky územního rozhodnutí. Magistrát postupoval v souladu s citovaným ustanovením, jako3⁄4 i s ust. § 61 odst. 1 stavebního zákona, podle kterého k pøipomínkám a námitkám, které byly nebo mohly být uplatnìny v územním øízení nebo pøi projednávání regulaèního plánu, jako3⁄4 i územního plánu zóny nebo územního projektu zóny, se nepøihlí3⁄4í. Byla-li pøedlo3⁄4ená dokumentace, na základì které bylo vydáno stavební povolení v souladu s vydaným územním rozhodnutí, nelze shledat rozhodnutí magistrátu nezákonným.
 Ustanovení § 48 odst. 1 s. ø. s. stanoví povinnost pøeru1it øízení, nastane-li nìkterá z taxativnì stanovených podmínek uvedených pod písm. a) a3⁄4 e). V souzené vìci nenastala 3⁄4ádná z tìchto skuteèností., proto nelze vytýkat soudu, 3⁄4e øízení nepøeru1il. Odstavec 2 citovaného ustanovení umo3⁄4òuje, aby pøedseda senátu øízení pøeru1il, a to mimo jiné i v pøípadì, zjistí-li, 3⁄4e probíhá jiné øízení, jeho3⁄4 výsledek mù3⁄4e mít vliv na rozhodování soudu o vìci samé nebo takové øízení sám vyvolá. Jak ji3⁄4 bylo vý1e uvedeno, v projednávané vìci pøezkoumával krajský soud zákonnost rozhodnutí ve vìci vydaného stavebního povolení, proto pøedmìtem posuzovaných skuteèností mohly být toliko ty, které byly v souvislosti s vydáním stavebního povolení relevantní, tj. bylo-li stavební povolení vydáno v souladu s pravomocným územním rozhodnutím o umístìní stavby. Je-li v pøípadech uvedených v odst. 2 citovaného ustanovení ponecháno na úvaze pøedsedy senátu, zda øízení pøeru1í èi nikoliv, nelze krajskému soudu vytýkat, 3⁄4e tak neuèinil.
 V prùbìhu øízení o kasaèní stí3⁄4nosti Nejvy11í správní soud zjistil, 3⁄4e krajský soud rozsudkem dne 27. 4. 2006 è. j. 31 Ca 76/2006-120 rozhodl o 3⁄4alobì stì3⁄4ovatelù ve vìci územního rozhodnutí, a to tak, 3⁄4e rozhodnutí správních orgánù obou stupòù zru1il a vìc vrátil k dal1ímu øízení. Dùvodem, pro který tak soud uèinil, bylo poru1ení procesních práv úèastníkù øízení spoèívající v nesprávném postupu správního orgánu I. stupnì, který stanovil pro podání pøipomínek a námitek úèastníkùm krat1í lhùtu ne3⁄4 15 dnù, resp. nestanovil lhùtu 3⁄4ádnou, nebo» informace týkající se územnì plánovací dokumentace, na jejím3⁄4 základì bylo rozhodnuto, byly úèastníkùm doruèeny souèasnì s rozhodnutím orgánu I. stupnì. Krajský soud proto dospìl k závìru, 3⁄4e procesní pochybení, které nebylo odvolacím orgánem odstranìno, mù3⁄4e zpùsobovat nezákonnost rozhodnutí, nebo» úèastníkùm øízení bylo zcela znemo3⁄4nìno vyjádøit se k podkladùm rozhodnutí, èím3⁄4 byla nespornì poru1ena zásada rovnosti úèastníkù øízení. Za situace, kdy nebyla konstatována nezákonnost vydaného územního rozhodnutí a vìc byla zru1ena pro procesní vady, nepova3⁄4uje Nejvy11í správní soud ani v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti za nutné, ale ani z dùvodu procesní ekonomie dùvodné, postupovat podle ust. § 48 odst. 2 s. ø. s. a øízení o kasaèní stí3⁄4nosti pøeru1it. Nejvy11í správní soud by tak zjevnì musel uèinit a3⁄4 do doby nového rozhodnutí správního orgánu, které lze následnì napadnout odvoláním, resp. 3⁄4alobou u soudu. Takový postup v pøípadì, kdy není jednoznaènì rozhodnuto o nezákonnosti vìci samé by byl v rozporu s principem proporcionality, jako3⁄4 i s principem právní jistoty.
 Poru1ení procesních práv stì3⁄4ovatele b) nelze dovozovat jen z toho, 3⁄4e ve1keré jeho námitky nebyly akceptovány, bylo-li prokázáno, 3⁄4e se jimi správní orgán zabýval. Ze správního spisu je zøejmé, 3⁄4e stì3⁄4ovateli, stejnì jako ostatním úèastníkùm, bylo zahájení øízení øádnì oznámeno, vèetnì mo3⁄4nosti doplnìní podkladù, vznesení námitek, jako3⁄4 i mo3⁄4nosti nahlédnout do spisu, který obsahoval podkladové materiály a stanoviska orgánù státní správy, která byla jako souèást dokumentace k dispozici v prùbìhu øízení. Namítá-li stì3⁄4ovatel b) poru1ení procesních pravidel magistrátem, je nutno tuto námitku odmítnout. Správní orgán I. stupnì, jako3⁄4 i magistrát, se øádnì vypoøádal se v1emi námitkami stì3⁄4ovatele b). Podle § 47 odst. 3 správního øádu je povinností správního orgánu v odùvodnìní rozhodnutí uvést, které skuteènosti byly podkladem pro rozhodnutí, jakými úvahami byl veden pøi hodnocení dùkazù a pøi aplikaci právních pøedpisù, na základì kterých rozhodoval. V projednávané vìci odùvodnìní rozhodnutí magistrátu uvedené nále3⁄4itosti obsahuje. Odùvodnìní rozhodnutí správního orgánu je podle názoru Nejvy11ího správního soudu vìcné a reagující zcela adekvátnì na námitky úèastníkù správního øízení. Namítá-li proto stì3⁄4ovatel b), 3⁄4e se magistrát, a poté ani soud, nezabýval v1emi jeho námitkami, je nutno takovou námitku oznaèit za nedùvodnou.
 Vzhledem k tomu, 3⁄4e Nejvy11í správní soud neshledal námitky ve vztahu k napadenému rozsudku dùvodnými, kasaèní stí3⁄4nost v souladu s ust. § 110 odst. 1 s. ø. s. zamítl. Ve vìci bylo v souladu s ust. § 109 odst. 1 vìta první s. ø. s. bez jednání.
 Výrok o náhradì nákladù øízení se opírá o ustanovení § 60 odst. 1 vìta první ve spojení s § 120 s. ø. s., podle kterého, nestanoví-li tento zákon jinak, má úèastník, který mìl ve vìci plný úspìch právo na náhradu nákladù øízení pøed soudem, které dùvodnì vynalo3⁄4il proti úèastníkovi, který ve vìci úspìch nemìl. Nejvy11í správní soud 3⁄4ádnému z úèastníkù náhradu nákladù nepøiznal, proto3⁄4e stì3⁄4ovatelé v øízení úspìch nemìli a magistrátu 3⁄4ádné náklady s tímto øízením nevznikly.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
19.5.2016
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 129/45
 EEE JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS
 Nr. 61/2015
 2015 m. kovo 20 d.
 kuriuo iš dalies keičiamas EEE susitarimo XIII priedas (Transportas) [2016/744]
 EEE JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 98 straipsnį,
 kadangi:
 (1)
 į EEE susitarimą turi būti įtraukta 2014 m. spalio 28 d. Komisijos direktyva 2014/100/ES, kuria iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/59/EB, įdiegianti Bendrijos laivų eismo stebėsenos ir informacijos sistemą (1);
 (2)
 todėl EEE susitarimo XIII priedas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas;
 PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
 1 straipsnis
 EEE susitarimo XIII priedo 55a punktas (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/59/EB) papildomas šia įtrauka:
 „—
 32014 L 0100: 2014 m. spalio 28 d. Komisijos direktyva 2014/100/ES (OL L 308, 2014 10 29, p. 82).“
 2 straipsnis
 Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE priede skelbtinas Direktyvos 2014/100/ES tekstas islandų ir norvegų kalbomis yra autentiškas.
 3 straipsnis
 Šis sprendimas įsigalioja 2015 m. kovo 21 d., jei buvo pateikti visi pranešimai pagal EEE susitarimo 103 straipsnio 1 dalį (*).
 4 straipsnis
 Šis sprendimas skelbiamas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE skyriuje ir EEE priede.
 Priimta Briuselyje 2015 m. kovo 20 d.
 EEE jungtinio komiteto vardu
 Pirmininkas
 Gianluca GRIPPA
 (1) OL L 308, 2014 10 29, p. 82.
 (*) Konstitucinių reikalavimų nenurodyta.


type: caselaw

text:
 29.5.2017
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 168/30
 Žaloba podaná dne 31. března 2017 – Printeos v. Komise
 (Věc T-201/17)
 (2017/C 168/39)
 Jednací jazyk: španělština
 Účastnice řízení
 Žalobkyně: Printeos, SA (Alcalá de Henares, Španělsko) (zástupci: H. Brokelmann a P. Martínez-Lage Sobredo, advokáti)
 Žalovaná: Evropská komise
 Návrhová žádání
 Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
 —
 v souladu s čl. 266 prvním pododstavcem SFEU a alternativně s čl. 266 prvním pododstavcem, článkem 268 a čl. 340 druhým pododstavcem SFEU, jakož i čl. 41 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie, uložil Komisi povinnosti uhradit:
 a)
 peněžitou náhradu ve výši odpovídající vyrovnávacím úrokům z částky 4 729 000 eur v sazbě Evropské centrální banky pro její operace refinancování, zvýšené o dva procentní body, za období od 9. března 2015 do 1. února 2017, tedy ve výši 184 592,95 eura, nebo v takové úrokové sazbě, kterou Tribunál uzná za vhodnou, a
 b)
 úroky z prodlení z částky vyrovnávacích úroků, vypočítané podle předchozího písmene, za období od 1. února 2017 do data, kdy Komise skutečně uhradí částku požadovanou v předchozím písmeni v rámci výkonu případného rozsudku, kterým bude vyhověno této žalobě, v sazbě Evropské centrální banky pro její operace refinancování, zvýšené o tři a půl procentního bodu, nebo v takové úrokové sazbě, kterou Tribunál uzná za vhodnou;
 —
 podpůrně, v souladu s článkem 263 SFEU zrušil rozhodnutí Komise ze dne 26. ledna 2017 spočívající v tom, že žalobkyni má být vrácena jen jistina pokuty, kterou neoprávněně zaplatila z titulu výkonu „rozhodnutí Obálky“, a to bez jakýchkoli úroků;
 —
 v každém případě uložil Komisi náhradu nákladů tohoto řízení.
 Žalobní důvody a hlavní argumenty
 V projednávaném řízení podává žalobkyně primárně návrh na náhradu škody, jehož předmětem je přiznání peněžité náhrady odpovídající úrokům, které jí měla Komise uhradit spolu s jistinou pokuty, kterou žalobkyně neoprávněně zaplatila z titulu výkonu rozhodnutí Komise ze dne 10. prosince 2014 týkajícího se řízení podle článku 101 Smlouvy o fungování Evropské unie a článku 53 Dohody o EHP (Věc AT.39780 – Obálky) (dále jen „rozhodnutí Obálky“), v důsledku zrušení tohoto rozhodnutí rozsudkem Tribunálu ze dne 13. prosince 2016 ve věci T-95/15, Printeos S.A. a další v. Komise (dále jen „rozsudek Printeos“). Podpůrně se žalobkyně domáhá zrušení rozhodnutí Komise ze dne 26. ledna 2017, kterým byla zamítnuta její žádost o uhrazení shora označených úroků.
 1.
 Na podporu žaloby na náhradu škody žalobkyně tvrdí, že základem žádosti o peněžitou náhradu je čl. 266 první pododstavec SFEU, jelikož Komise tím, že žalobkyni neuhradila příslušné úroky, nevykonala shora citovaný rozsudek Printeos v plném rozsahu, nebo alternativně čl. 266 druhý pododstavec a čl. 340 druhý pododstavec SFEU, jakož i čl. 41 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie, a to z důvodu škody způsobené „rozhodnutím Obálky“ a nevykonáním rozsudku Printeos v plném rozsahu.
 V této souvislosti tvrdí, že protiprávní jednání Komise postrádá právní základ, protože nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. 2002, L 357, s. 1; Zvl. vyd. 01/04, s. 145), na které Komise odkázala ve svém rozhodnutí ze dne 26. ledna 2017, bylo již zrušené, a protože je třeba mít za to, že nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012 ze dne 29. října 2012 o prováděcích pravidlech k nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie (Úř. věst. 2012, L 362, s. 1), je v rozporu s články 266 a 340 SFEU, jakož i s čl. 41 odst. 3 a článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie.
 2.
 Na podporu podpůrné žaloby na neplatnost žalobkyně uvádí, že rozhodnutí Komise ze dne 26. ledna 2017 vychází z právního základu, který již byl zrušený, který nebyl použitelný a který v každém případě měl být považován za protiprávní, čímž v této souvislosti zároveň vznáší námitku protiprávnosti.


type: legislation

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 52005PC0651
 Návrh nařízení Rady kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 4056/86, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článkům 85 a 86 Smlouvy v námořní dopravě, a mění nařízení (ES) č. 1/2003, pokud jde o rozšíření jeho rozsahu působnosti na kabotáž a trampovou dopravu {SEK(2005) 1641} /* KOM/2005/0651 konecném znení - CNS 2005/0264 */
 [pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ |V Bruselu dne 14.12.2005KOM(2005) 651 v konečném znění2005/0264 (CNS)NávrhNAŘÍZENÍ RADYkterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 4056/86, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článkům 85 a 86 Smlouvy v námořní dopravě, a mění nařízení (ES) č. 1/2003, pokud jde o rozšíření jeho rozsahu působnosti na kabotáž a trampovou dopravu(předložená Komisí) {SEK(2005) 1641}DŮVODOVÁ ZPRÁVAOBECNěNámořní doprava je klíčová v rozvoji hospodářství EU. Prvořadým zájmem je, aby pravidla platná pro odvětví přihlížela k dnešním tržním podmínkám. V souladu s lisabonskou agendou je třeba odstranit současné překážky obchodování EU, které brání rozvoji hospodářské soutěže, inovaci a růstu. Je třeba zjednodušit právní předpisy. Předpisy musí být hospodárné. Kromě toho Komise právě provádí širokou konzultaci o nové komplexnější námořní politice zaměřené na rozvoj prosperujícího námořního hospodářství. Předložený návrh sleduje uvedené cíle.Nařízení Rady č. 4056/861. Nařízením (EHS) č. 4056/86 se stanoví prováděcí pravidla hospodářské soutěže (uvedená v článcích 81 a 82 Smlouvy) v námořní dopravě.2. Nařízení původně plnilo dvě funkce. Obsahovalo procesní ustanovení k uplatnění pravidel ES týkajících se hospodářské soutěže v odvětví námořní dopravy. Tato funkce je po dni 1. května 2004 nadbytečná, protože pro námořní dopravu začala platit obecná prováděcí pravidla hospodářské soutěže obsažená v nařízení Rady (ES) č. 1/2003. Zadruhé, nařízení vymezuje určitá konkrétní hmotněprávní soutěžní ustanovení v námořním odvětví a především stanoví blokovou výjimku pro konference pravidelné námořní dopravy, která konferencím za určitých podmínek dovoluje určovat ceny a regulovat kapacitu.3. Služby v kontejnerové přepravě představují přibližně 40 % hodnoty zahraničního obchodu EU 25 po moři. To znamená, že 18 % dovozu a 21 % vývozu z EU 25 je ovlivňováno schopností dopravců určovat společně ceny podle blokové výjimky pro liniové konference.Shrnutí nařízení č. 4056/864. Trh v odvětví pravidelné námořní dopravy se od přijetí nařízení č. 4056/86 změnil zásadním způsobem. Pokračující trend využívat při dopravě kontejnery vedl ke zvýšení počtu a velikosti celolodních kontejnerových plavidel a k růstu významu světových sítí námořních tras. Přispělo to k růstu oblíbenosti konsorcií a aliancí jakožto prostředku ke společnému hrazení nákladů. Růst významu uvedených provozních ujednání byl provázen poklesem důležitosti konferencí. Tento pokles se projevil zejména v obchodování mezi EU a Spojenými státy, a sice z velké části v důsledku rozhodnutí Komise uplatňujících články 81 a 82 ES a podporujících hospodářskou soutěž a v důsledku změn právních předpisů Spojených států. Tato situace zvýhodnila uzavírání jednotlivých smluv o poskytování služeb na úkor přepravy podle sazebníku stanoveného konferencemi.5. Uživatelé (zasilatelé a odesilatelé nákladu) usilují o navázání dobrých zákaznických vztahů s dopravci, o vzájemné poskytování náhrad v závislosti na splnění závazků a o nalezení integrovaných logistických řešení. Systematicky přezkoumali systém konferencí a dospěli k názoru, že neposkytuje přiměřené, účinné a spolehlivé služby vyhovující jejich potřebám. Proto vyzývají ke zrušení konferencí.6. Ostatní subjekty a mezinárodní organizace se rovněž zabývaly otázkou výhod zachování systému konferencí. V dubnu roku 2002 zveřejnila OECD zprávu[1], ve které vyzvala členské státy k odstranění antimonopolní výjimky pro společná jednání o cenách a sazbách a k zachování výjimek vyplývajících z ostatních operativních ujednání mezi liniovými dopravci. Austrálie provedla rovněž šetření v rámci odvětví a nedávno dospěla k podobným závěrům[2].7. Vzhledem k těmto souvislostem zahájila Komise přezkoumání nařízení č. 4056/86 s cílem určit, zda by bylo možné dosáhnout spolehlivých námořních služeb méně omezujícími prostředky, než jakými jsou průřezové určovaní cen a regulace kapacity. Po vydání konzultačního dokumentu v březnu roku 2003 následovalo v prosinci roku 2003 veřejné slyšení a v říjnu roku 2004 byla přijata Bílá kniha. Nashromáždilo se mnoho připomínek od všech zúčastněných stran. Evropský parlament[3], Hospodářský a sociální výbor[4] a Výbor regionů[5] předložily k problematice svá stanoviska. Konala se tři jednání s odborníky členských států z oblasti hospodářské soutěže a dopravy. Komise uzavřela smlouvy na vypracování tří studií nezávislými poradci o otázkách spojených se zrušením blokové výjimky pro konference. Všechny dokumenty byly zveřejněny na internetové adrese generálního ředitelství pro hospodářskou soutěž[6].Předmět úpravy8. Cílem navrhovaného nařízení je zrušit nařízení č. 4056/86 v celém rozsahu a zrušit především blokovou výjimku pro liniové konference (články 3 až 8, 13 a 26). V souladu s celkovou politikou ES snížit množství právních předpisů Společenství a zjednodušit je se zároveň zrušují některá nadbytečná ustanovení (články 2 a 9).9. Navrhovaným nařízením se mění nařízení Rady č. 1/2003 proto, aby se kabotáž a trampová doprava staly předmětem úpravy společných prováděcích pravidel hospodářské soutěže.Právní základ10. Právním základem navrhovaného nařízení je článek 83 Smlouvy. Původní návrh Komise týkající se nařízení č. 4056/86 vycházel také z bývalého článku 87 Smlouvy [nyní článek 83]. Rada považovala článek 87 za vhodný právní základ nařízení, nicméně doplnila jej o ustanovení bývalého čl. 84 odst. 2 Smlouvy [nyní čl. 80 odst. 2 Smlouvy], protože článek 9 nařízení se zabýval případnými kolizemi s právem třetích zemí. Komise si formálně vyhradila právo vyjádřit svůj postoj a uvedla, že článek 87 Smlouvy představuje vhodný právní základ nařízení jakožto celku, včetně článku 9.11. Opatření Společenství sice obvykle vychází ze stejného právního základu jako původní opatření, nicméně nedodržení tohoto postupu je dostatečně odůvodněno tehdy, jestliže lze právní základ původního opatření považovat za nesprávný. Ve světle judikatury Soudu je čl. 84 odst. 2 Smlouvy jako právní základ nařízení č. 4056/86 nefunkční a nadbytečný, protože cíl a obsah nařízení č. 4056/86, včetně článku 9, se týkají práva hospodářské soutěže. Návrh nařízení týkající se zrušení nařízení č. 4056/86 by proto měl vycházet pouze ze článku 83 Smlouvy.Kabotáž a trampová dopravaObecné poznámky12. Kabotáž a mezinárodní trampová doprava představují v současné době jediná zbývající odvětví, pro která neplatí prováděcí pravidla Společenství týkající se hospodářské soutěže[7]. Nedostatek účinných donucovacích pravomocí pro uvedená odvětví představuje z hlediska regulace nezvyklý stav.13. Návrh zahrnout uvedené služby do působnosti společných prováděcích pravidel týkajících se hospodářské soutěže nepředstavuje v průmyslu žádnou zásadní změnu, protože hmotněprávní pravidla hospodářské soutěže stanovená v článcích 81 a 82 Smlouvy již platí.Kabotáž14. Nařízení č. 4056/86 neobsahuje vysvětlení, proč kabotáž nepatří do jeho oblasti působnosti. Jediný nepřímý odkaz lze nalézt v bodě odůvodnění č. 6, v němž se uvádí, že cílem nařízení je zabránit nadměrné regulaci odvětví, z čehož vyplývá, že kabotáž ve většina případů nemá dopad na obchod v rámci Společenství. Touto skutečností však nelze dostatečně odůvodnit, proč by kabotáž již od samého počátku měla být vyjmuta z oblasti působnosti nařízení č. 1/2003.Trampová doprava15. Nepravidelná doprava hromadného a samostatného zboží dnes pokrývá celou škálu velmi různorodých a ekonomicky důležitých služeb, z nichž většina má jednoznačnou evropskou dimenzi. Ve čtvrtém bodě odůvodnění nařízení č. 4056/86 se uvádí, že vyloučení je důsledkem toho, že uvedené služby působí na volném a soutěžním trhu. Předpokládá se však, že to platí pro veškeré deregulované služby, aniž by bylo nutno vylučovat takové služby z působnosti prováděcích předpisů.16. Zahrnutí uvedených služeb do oblasti působnosti prováděcího nařízení posílí právní jistotu. Podle nařízení č. 4056/86 jsou průmysl i orgány pro hospodářskou soutěž povinny vyčlenit značné zdroje k posouzení, zda služba splňuje všech pět kritérií uvedených v čl. 1 odst. 3 písm. a) nařízení[8] dříve, než bude určeno, jaké se přijme opatření a kdo jej přijme.Pokyny pro odvětví trampové dopravy17. Během konzultace byla v různých připomínkách zdůrazněna nutnost vypracovat pokyny pro odvětví trampové dopravy, jak používat pravidla ES týkající se hospodářské soutěže. Komise v Bílé knize uvedla, že bude uvažovat o vydání určitých pokynů, jejichž podoba se musí teprve určit. Za tímto účelem Komise jedná s provozovateli trampové dopravy, aby důkladně porozuměla problematice. Komise je odhodlána pokračovat v těchto jednáních s cílem zjistit, zda uvedené dohody představují novou otázku, která musí být zodpovězena pomocí judikatury Soudu a praxe Komise, resp. uvést, v čem jsou dohody nové.18. Komise hodlá vydat pokyny, ve kterých budou vysvětlena pravidla hospodářské soutěže použitelná pro námořní odvětví obecně a konkrétně pro trampovou dopravu. Přestože takové pokyny mohou být formálně vydány pouze po zmocnění Komise na základě nařízení č. 1/2003, Komise spolu se zástupci průmyslu právě provádí šetření, zda je nezbytné a vhodné vypracovat neformální pokyny dříve, než dojde ke změnám nařízení č. 1/2003.Technické dohody19. V článku 2 nařízení (EHS) č. 4056/86 se uvádí, že zákaz stanovený v čl. 81 odst. 1 Smlouvy se nevztahuje na dohody, jejichž cílem a účinkem je výlučně dosažení technického zlepšení a technická spolupráce, protože neomezují hospodářskou soutěž.20. Pokud dohoda omezuje hospodářskou soutěž způsobem uvedeným v čl. 81 odst. 1, ustanovení článku 2 se nepoužijí. Proto je nezbytné provést hodnocení každé jednotlivé technické dohody, i když je uvedena v článku 2. Revize používání uvedeného článku ukazuje, že jeho uplatňování nebylo jednoduché a že článek působil v neprospěch průmyslu. Dopravci si smysl článku 2 často vykládali široce, zatímco Komise a Soud prvního stupně jsou toho názoru, že dohody, které nejsou čistě technického charakteru a zahrnují i určitý druh obchodní spolupráce, spadají do působnosti ustanovení čl. 81 odst. 1[9], a nepatří tedy do oblasti působnosti článku 2. Následovalo zahájení soudního řízení.21. Byl vznesen argument, že článek 2 by měl být zachován, i když má charakter prohlášení, protože by mohl být vodítkem zejména při modernizačním procesu, kdy musí podniky samy vyhodnotit, zda jejich dohody odpovídají čl. 81 odst. 1 Smlouvy. Soud a Komise se vyjadřují jasně k otázce omezeného rozsahu působnosti ustanovení, jehož záměr spočívá pouze v potvrzení, že dohody, které prvoplánově neomezují hospodářskou soutěž, nespadají do působnosti čl. 81 odst. 1 Smlouvy a jako takové nejsou zakázané[10]. Z tohoto důvodu článek 2 nepřispívá k právní jistotě. Zároveň by se měla připomenout i skutečnost, že Rada v roce 2004 z obdobných důvodů zrušila i podobné ustanovení o technických dohodách v odvětví letecké dopravy[11].Bloková výjimka pro liniové konference22. Bloková výjimka je velmi velkorysá a ojedinělá. Velkorysá je proto, že dovoluje liniovým konferencím zapojit se do činností, které by obvykle představovaly jednoznačné omezování hospodářské soutěže (kolektivní určovaní cen a regulace kapacity) a které pravděpodobně nesplňují podmínky vymezené v čl. 81 odst. 3[12]. Ojedinělá je proto, že je upravena nařízením Rady[13], které bylo přijato, přestože Komise neměla žádné zkušenosti s udělováním jednotlivých výjimek v odvětví. Navíc nestanoví žádné prahy podílů na trhu a je udělena bez časového omezení.23. Přijetí uvedeného mimořádně velkorysého nařízení o blokové výjimce lze vysvětlit pouze v historických a politických souvislostech. Bylo výsledkem jednání, která usilovala o sblížení protichůdných požadavků Úmluvy OSN o Kodexu jednání liniových konferencí přijaté Konferencí OSN o obchodu a rozvoji (UNCTAD)[14], k níž přistoupily některé členské státy, a požadavků Smlouvy o EHS.24. Zástupci průmyslu usilovali o rozšiřující výklad při používání ustanovení o blokové výjimce tak, aby se vztahovala na veškerou činnost považovanou dopravci za prospěšnou nebo nezbytnou k přizpůsobení se proměnlivým tržním podmínkám. Vedlo to k celé řadě rozhodnutí přijatých Komisí a následně k soudnímu řízení, kdy Soud potvrdil, že bloková výjimka se i přes svůj mimořádný charakter nemůže odchýlit od ustanovení o hospodářské soutěži zakotvených ve Smlouvě a musí být vykládána přesně[15].25. V odůvodnění k udělení blokové výjimky pro liniové konference se v podstatě předpokládá, že konference s sebou přinesou stabilitu a zajistí vývozcům spolehlivé služby, kterých nelze dosáhnout méně omezujícími prostředky.26. Po důkladném přezkoumání Komise dospěla k závěru, že pravidelná námořní doprava není ojedinělá, protože struktura jejích nákladů se zásadním způsobem neodlišuje od ostatních průmyslových odvětví. Proto nelze prokázat, že průmysl je třeba chránit před hospodářskou soutěží.27. V současné tržní situaci nejsou splněny čtyři kumulativní podmínky uvedené v čl. 81 odst. 3 Smlouvy, nezbytné k odůvodnění výjimky pro liniové konference při určování cen a regulování kapacity.28. Ke splnění první podmínky čl. 81 odst. 3 Smlouvy je třeba zajistit, aby konkrétní ekonomický prospěch měl svůj původ v určovaní cen a v regulování kapacity prováděném prostřednictvím konferencí. Je třeba zavést přímý kauzální vztah mezi údajnou stabilitou a spolehlivou námořní dopravou.29. Dopravci považují spolehlivost služby za hlavní užitek konferencí. V rámci současného trhu však konference nejsou schopny prosadit svůj vlastní sazebník a nespravují dostupnou kapacitu trhu. Většina nákladu je mezi dopravci a uživateli upravena spíše smluvně než na základě sazebníku stanoveného konferencemi. Podíl smluvně ošetřeného nákladu je velmi vysoký – nad 90 % v transatlantickém obchodě a 75 % v obchodě mezi Evropou a Austrálií. Totéž platí pro obchodování mezi Evropou a Dálným Východem. Za současných tržních podmínek je tedy cenová stabilita a spolehlivost služeb upravena konkrétními smlouvami o poskytování služeb.30. Druhá podmínka stanovená v čl. 81 odst. 3 Smlouvy vyžaduje, aby liniové konference postoupily spravedlivý podíl ekonomického prospěchu spotřebitelům, pokud takový prospěch dosáhnou. Uživatelé (zasilatelé a odesilatelé nákladu) však nemají žádný prospěch z určování cen konferencemi a vyzývají k jejich zrušení. Přestože se sazebník stanovený konferencemi již neuplatňuje, může v určitých případech sloužit jako orientační pomůcka pro stanovení rámce jednotlivých smluv. Kromě toho konference stále navrhují přirážky, přičemž přirážky a stejná úroveň poplatků nebo vyrovnávacích koeficientů často používají subjekty, které nejsou jejich členy. Tyto poplatky a přirážky činí v průměru 30 % z ceny dopravy.31. Podle třetí podmínky uvedené v čl. 81 odst. 3 Smlouvy je v zásadě třeba prověřit, zda existují méně omezující možnosti, než je určování cen prostřednictvím konferencí, které by zajistily spolehlivou liniovou přepravu ve prospěch spotřebitelů.32. V současné době je liniová doprava zajišťována několika způsoby. Nezávislí dopravci působí mimo rámec konferencí při všech hlavních obchodních transakcích s Evropou. Zvýšila se četnost uzavírat ujednání o spolupráci mezi pravidelnými námořními linkami, která nezahrnují určování cen[16], jako je zakládání konsorcií a aliancí. Tato ujednání představují významný podíl na trhu ve všech hlavních oblastech obchodu. Za určitých podmínek je konsorciím podle nařízení Komise (ES) č. 823/2000 ze dne 19. dubna 2000[17] udělena bloková výjimka ze zákazu stanoveného v článku 81 Smlouvy kvůli racionalizaci, kterou vnášejí do činnosti společností, které jsou členy konsorcia, a kvůli úsporám nákladů, jež konsorcia umožňují při provozu plavidel a využívání přístavních zařízení. Přeprava většiny nákladu je navíc mezi dopravci a zasilateli upravena na smluvním základě. Omezení dovolená podle nařízení č. 4056/86 (určování cen a regulace kapacity) proto nelze pominout při zajišťování spolehlivé námořní dopravy.33. V neposlední řadě je třeba uvést čtvrtou podmínku čl. 81 odst. 3 Smlouvy požadující, aby nebyla vyloučena hospodářská soutěž ve vztahu k podstatné části trhu. Konference působí vedle konsorcií, aliancí a nezávislých provozovatelů. Z tohoto důvodu se zdá, že čtvrtá podmínka čl. 81 odst. 3 Smlouvy je splněna. Poněvadž čtyři podmínky vymezené v čl. 81 odst. 3 Smlouvy jsou kumulativní a první tři podmínky nejsou splněny z výše uvedených důvodů, lze otázku, zda čtvrtá podmínka je či není splněna, nechat otevřenou.34. Vzhledem k těmto skutečnostem budou pravděpodobně dopravci členy konference týkající se obchodu a ostatní budou zřejmě členy jiné konference. Mohou být členy konferencí a konsorcií nebo aliancí na stejném trhu, čímž znásobí užitek dvou blokových výjimek. Každopádně si se svými soutěžiteli vyměňují z obchodního hlediska citlivé informace, což jim umožňuje přizpůsobovat své chování na trhu. Poplatky a přirážky, které tvoří v průměru 30 % z ceny dopravy, samozřejmě nejsou předmětem hospodářské soutěže. Vzhledem k rostoucímu počtu vazeb mezi dopravci se míra, do jaké je konkrétní konference vystavena účinné hospodářské soutěži, posuzuje podle jednotlivých případů.Kolize práva35. Liniové konference jsou tradičně tolerovány na celém světě. Žádná jurisdikce zatím zcela nezrušila jejich antimonopolní imunitu, resp. výjimku. Pokud by EU byla první, kdo by zrušil blokovou výjimku pro liniové konference, vznikla by otázka, zda by tím nedošlo k mezinárodní kolizi práva.36. Komise nezastává názor, že by zrušením blokové výjimky pro liniové konference takové nebezpečí vzniklo. Ke kolizi právních předpisů by došlo pouze tehdy, pokud by jedna pravomoc vyžadovala něco, co by druhá pravomoc zakazovala . Komisi není známa žádná jurisdikce, která by takový závazek ukládala provozovatelům námořní dopravy.37. Jestliže se zruší bloková výjimka pro liniovou konferenci, všem dopravcům (z EU i ze světa), kteří jsou v současné době členy konferencí, by již nebylo dovoleno určovat ceny a regulovat kapacitu dotčeného obchodu. S přihlédnutím k definici konference to znamená, že konference by již nepůsobily na obchodních cestách směřujících do Společenství a ze Společenství. Nic by těmto dopravcům nebránilo v tom, aby zůstali členy konferencí týkajících se ostatního obchodu (tedy celosvětového obchodu bez EU).38. V ustanovení článku 9 nařízení č. 4056/86 je stanoven závazný postup pro případy, kdy uplatňování nařízení vede ke kolizi s právními předpisy třetí země. Ustanovení je nadbytečné, protože postup jím předvídaný je standardní. Jestliže dojde ke střetu v souvislosti s právem hospodářské soutěže, Komise zahájí konzultaci se třetí zemí ve věci snížení účinků rozdílných přístupů a poté případně přijme veškerá nezbytná doplňující opatření.39. Právo hospodářské soutěže se nepoužívá ve všech právních řádech stejně. Rozdílnosti existují a rostoucí význam mezinárodní spolupráce mezi donucovacími orgány působícími v oblasti hospodářské soutěže je široce uznáván. Z uvedených důvodů Komise sleduje duální politiku, rozvoj posílené bilaterální spolupráce s hlavními obchodními partnery Evropského společenství na straně jedné a průzkum způsobů, jak rozšířit multilaterální spolupráci v oblasti hospodářské soutěže na straně druhé. Proto by měl být článek 9 zrušen i vzhledem k celkové politice EU snížit a zjednodušit právní předpisy Společenství.Nutnost náhradního řešení k systému konferencí40. Zástupci průmyslu nejsou jednotní v otázce, zda je nutné vytvořit alternativu k systému konferencí, dojde-li ke zrušení blokové výjimky pro konference. Uživatelé mají za to, že současné náhradní řešení, jako je bloková výjimka pro konsorcia, je dostatečné. Dopravci zastávají naopak stanovisko, že je třeba zavést novou blokovou výjimku.41. Evropské sdružení pro záležitosti liniových přepravců (ELAA), organizace dopravců zastupující 80 % celosvětové kapacity, navrhla, aby bloková výjimka pro konference byla nahrazena informačním systémem pro výměnu údajů. Tento systém by mohl pokrývat celý trh pravidelné námořní dopravy a mít tedy širší záběr než stávající bloková výjimka pro konference.42. Aby takový systém mohl být přijatelný, musí dodržovat judikaturu Soudu a postupy Komise týkající se výměny informací mezi soutěžiteli. Některé prvky návrhu sdružení ELAA jsou pravděpodobně v souladu s uvedenými požadavky. Některé prvky jsou však problematické především proto, že se jejich účinky neodlišují od současných činností konferencí. Přijetí návrhu jako takového by odstranilo všechny kladné účinky vzniklé zrušením systému konferencí v oblasti hospodářské soutěže.43. S cílem nalézt jednoznačné ukazatele a odůvodněné skutečnosti Komise hodlá pokračovat v dialogu se zástupci průmyslu o jejich potřebách pro účely účinného fungování. Vzhledem k tomu, že pravidla hospodářské soutěže se v liniové dopravě nikdy plně nepoužívala, vydá Komise příslušné pokyny k hospodářské soutěži v námořním odvětví s cílem usnadnit přechod na plně soutěžní režim. Pokyny, jež by měly být vyhlášeny koncem roku 2007, se budou zabývat otázkami jako například: nezávislou databází, vytvořením obchodních sdružení a různých obchodních fór, zveřejňováním cenového indexu a společných předpisů pro poplatky a přirážky. Účelem daných pokynů je mimo jiné vysvětlit, jak používat pravidla hospodářské soutěže v liniové dopravě obecně, jak si včas a pravidelně vyměňovat údaje o kapacitě a o využívání a jak tyto údaje zveřejňovat. V září roku 2006 zveřejní GŘ pro hospodářskou soutěž dokument o liniové dopravě jakožto přechodné opatření v rámci přípravy pokynů.Dopad zrušení nařízení č. 4056/86Hospodářské posouzení44. Jak vyplývá z přiloženého posouzení dopadů, zrušení blokové výjimky pro konference a zrušení článků 2 a 9 jsou nejvýhodnější dostupnou alternativou, jak snížit náklady na dopravu a zachovat spolehlivost služeb ve všech oblastech obchodu. Posílí se konkurenceschopnost evropského průmyslu, zejména uživatelů, aniž by byla ohrožena konkurenceschopnost evropských dopravců a zároveň byly splněny nejjednodušší a nejhospodárnější legislativní alternativy stanovené v cílech lisabonské agendy.Mezinárodní účinky45. Čtrnáct členských států využilo možnosti stanovené nařízením Rady č. 954/79 a ratifikovalo Úmluvu OSN o Kodexu jednání liniových konferencí přijatou Konferencí OSN o obchodu a rozvoji (UNCTAD). Kodex se v praxi nepoužívá a od počátku devadesátých let k němu nepřistoupily žádné nové státy.46. Pokud se bloková výjimka pro konference zruší, používání kodexu přestane být slučitelné s pravidly ES týkajícími se hospodářské soutěže. To znamená, že členské státy, které ratifikovaly kodex jednání by musely vypovědět jeho platnost[18]. Zároveň to také znamená, že legislativní orgán Společenství by měl zrušit nařízení č. 954/79 z důvodů zachování soudržnosti. Komise v tomto smyslu předloží návrh.47. Kromě toho bude třeba přizpůsobit vnitrostátní právní či správní předpisy provádějící nařízení č. 954/79. Dva členské státy budou muset rovněž revidovat své mezinárodní smlouvy uzavřené s třetími zeměmi a odkazující na kodex jednání nebo na nařízení č. 4056/86.48. Proto by měl být den použitelnosti uvedených ustanovení nařízení (ES) č. 4056/86 týkajících se blokové výjimky prodloužen o dva roky let. Týká se to čl. 1 odst. 3 písm. b) a písm. c), článků 3 až 8 a 26.49. Zrušení blokové výjimky pro liniové konference by nemělo žádný účinek na mezinárodní smlouvy, které EU uzavřela a které obsahují odkaz na nařízení č. 4056/86 a/nebo na kodex jednání. V současné době se jedná o čtrnáct smluv tohoto charakteru[19]. Vzhledem ke znění ustanovení zastává Komise názor, že uvedené smlouvy není třeba měnit, jestliže Rada rozhodne zrušit nařízení č. 4056/86, protože těmito smlouvami není dotčeno právo dopravců všech smluvních stran působit mimo rámec konferencí.Závěry50. Komise proto navrhuje, aby Rada přijala navrhované nařízení, kterým se zrušuje nařízení č. 4056/86 a mění nařízení č. 1/2003.51. Navrhované nařízení:52. zruší zbývající ustanovení nařízení (EHS) č. 4056/86,53. zruší článek 32 nařízení (ES) č. 1/2003, který z rozsahu působnosti nařízení vylučuje trampovou dopravu a kabotáž.54. Navrhované nařízení předložené Komisí spolu s touto důvodovou zprávou patří do oblasti působnosti Evropského hospodářského prostoru a má pro tento prostor přiměřený význam.55. 2005/0264 (CNS)NávrhNAŘÍZENÍ RADYkterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 4056/86, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článkům 85 a 86 Smlouvy v námořní dopravě, a mění nařízení (ES) č. 1/2003, pokud jde o rozšíření jeho rozsahu působnosti na kabotáž a trampovou dopravu (Text s významem pro EHP)RADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 83 této smlouvy,s ohledem na návrh Komise[20],s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu[21],s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru[22],s ohledem na stanovisko Výboru regionů[23],vzhledem k těmto důvodům:56. Od roku 1986 se používání pravidel hospodářské soutěže v odvětví námořní dopravy řídilo ustanoveními nařízení Rady (EHS) č. 4056/86 ze dne 22. prosince 1986, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článkům 85 a 86 Smlouvy v námořní dopravě[24]. Nařízení (EHS) č. 4056/86 původně plnilo dvě funkce. Obsahovalo procesní ustanovení k uplatňování pravidel Společenství týkajících se hospodářské soutěže v odvětví námořní dopravy. Zadruhé, vymezovalo určitá konkrétní hmotněprávní soutěžní ustanovení v námořním odvětví a především blokovou výjimku pro konference pravidelné námořní dopravy, jež jim za určitých podmínek dovoluje určovat ceny a regulovat kapacitu. Dále stanovilo vyloučení čistě technických dohod z oblasti působnosti čl. 81 odst. 1 Smlouvy a upravilo postup při mezinárodní kolizi práva. Nařízení se nepoužívalo pro námořní dopravu mezi přístavy v jednom a tomtéž členském státě (kabotáž) a pro mezinárodní trampovou dopravu.57. Nařízením Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy[25] bylo změněno nařízení (EHS) č. 4056/86 za účelem zavést pro námořní dopravu společná prováděcí pravidla hospodářské soutěže platná ve všech odvětvích s účinkem ode dne 1. května 2004 s výjimkou kabotáže a mezinárodní trampové dopravy. Konkrétní hmotněprávní soutěžní ustanovení platná pro hospodářskou soutěž v námořním odvětví však i nadále patří do oblasti působnosti nařízení (EHS) č. 4056/86.58. Bloková výjimka pro konference pravidelné námořní dopravy stanovená nařízením (EHS) č. 4056/86 vyjímá ze zákazu uvedeného v čl. 81 odst. 1 Smlouvy dohody, rozhodnutí a jednání ve vzájemné shodě všech nebo části členů jedné nebo více liniových konferencí za splnění určitých podmínek. V odůvodnění k udělení blokové výjimky se v podstatě předpokládá, že konference s sebou přinesou stabilitu a zajistí vývozcům spolehlivé služby, kterých nelze dosáhnout méně omezujícími prostředky. Důkladné přezkoumání situace v průmyslu provedené Komisí však ukázalo, že pravidelná námořní doprava není ojedinělá, protože struktura jejích nákladů se zásadním způsobem neodlišuje od ostatních průmyslových odvětví. Proto nelze prokázat, že průmysl je třeba chránit před hospodářskou soutěží.59. První podmínka k udělení výjimky podle čl. 81 odst. 3 požaduje, aby omezující dohoda přispívala ke zlepšení výroby nebo distribuce výrobků anebo k podpoře technického či hospodářského pokroku. Pokud jde o účinnost konferencí, liniové konference již nejsou schopny prosazovat svůj sazebník, přestože se jim stále daří určovat poplatky a přirážky tvořící část ceny za dopravu. Rovněž nelze prokázat, že ke stabilnějším sazbám za přepravu nebo ke spolehlivější námořní dopravě spíše vede systém konferencí než plně konkurenční trh. Členové konference stále častěji nabízejí své služby na základě konkrétních smluv o poskytování služeb uzavíraných s jednotlivými vývozci. Konference navíc nespravuje dostupnou přepravní kapacitu, protože to je otázka vlastního rozhodnutí každého dopravce. Za současných tržních podmínek je cenová stabilita a spolehlivost služeb upravena konkrétními smlouvami o poskytování služeb. Uváděný kauzální vztah mezi omezeními (určování cen a regulace dodávek) a požadovanou účinností (spolehlivé služby) se z tohoto důvodu zdá příliš nejasný ke splnění první podmínky uvedené v čl. 81 odst. 3.60. Druhou podmínkou pro udělení výjimky je, že spotřebitelům musí být poskytnuta náhrada za negativní účinky vzniklé omezením hospodářské soutěže. U zásadních omezení (jako je průřezové určování cen, k němuž dochází tehdy, když je dán sazebník stanovený konferencemi a poplatky a přirážky se určují společně) jsou negativní účinky velmi závažné. Nebyly však zjištěny jednoznačné kladné účinky. Uživatelé mají za to, že fungování konferencí je výhodné pro nejméně efektivní členy, a vyzývají k jejich zrušení. Konference dnes nesplňují druhou podmínku uvedenou v čl. 81 odst. 3.61. Třetí podmínkou pro udělení výjimky je, že jednání nesmí příslušným podnikům ukládat žádná omezení, jež nejsou k dosažení cílů nezbytná. Konsorcia jsou smlouvy o spolupráci uzavřené mezi pravidelnými námořními linkami, které nezahrnují určování cen, a jsou proto méně omezující než konference. Uživatelé jsou přesvědčeni, že zajišťují přiměřenou, spolehlivou a výkonnou námořní dopravu. Kromě toho během posledních let značně vzrostlo používání konkrétních smluv o poskytování služeb. Podle definice neomezují takové konkrétní smlouvy o poskytování služeb hospodářskou soutěž a jsou výhodné pro vývozce, protože umožňují adaptaci na zvláštní služby. Dále je třeba uvést, že smlouvy o poskytování služeb mohou přispět k cenové stabilitě, protože cena je stanovena předem a během předem stanovené doby se nepohybuje (obvykle i jeden rok). Z tohoto důvodu nebyl stanoven požadavek, aby omezení hospodářské soutěže, která dovoluje nařízení (EHS) č. 4056/86 (určování cen a regulace kapacity), byla nezbytná k zajištění spolehlivé námořní dopravy pro uživatele, protože tento cíl lze splnit méně omezujícími prostředky. Proto třetí podmínka uvedená v čl. 81 odst. 3 není splněna.62. Čtvrtá podmínka uvedená v čl. 81 odst. 3 stanoví požadavek, aby konference i nadále podléhala účinným konkurenčním omezením. Za současných tržních podmínek působí konference téměř na všech hlavních obchodních cestách a konkurují dopravcům sdruženým v konsorciích a nezávislým linkám. Sice zřejmě funguje cenová konkurence v sazbách pro zámořskou přepravu kvůli slábnoucímu vlivu systému konferencí, neexistuje ale téměř vůbec žádná cenová konkurence ohledně přirážek a dodatečných poplatků. Stanoví je konference, přičemž stejné poplatky jsou často uplatňovány i dopravci, kteří nejsou členy konference. Navíc se dopravci účastní konferencí a jsou členy konsorcií týkajících se stejného obchodu, přičemž si vyměňují obchodně citlivé údaje a kumulují výhody z blokové výjimky pro konference (určování cen a regulace kapacity) a pro konsorcia (operativní spolupráce s cílem poskytnout společnou službu). Vzhledem k rostoucímu počtu vazeb mezi dopravci v rámci stejného obchodu je určení rozsahu, v jakém konference podléhají účinné interní a externí hospodářské soutěži, velmi složitá záležitost. Rozsah lze vymezovat pouze v závislosti na jednotlivých případech.63. Konference pravidelné námořní dopravy již proto neplní čtyři kumulativní podmínky k udělení výjimky podle čl. 81 odst. 3 Smlouvy a z tohoto důvodu je třeba zrušit blokovou výjimku poskytnutou v tomto ohledu takovým konferencím.64. Vyloučení čistě technických dohod a postupů při možném kolizi práva ze zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1 Smlouvy je také nadbytečné. Uvedená ustanovení by proto měla být rovněž zrušena.65. Ve světle výše uvedených skutečností je třeba zrušit nařízení (EHS) č. 4056/86 v celém rozsahu.66. Několik jurisdikcí liniové konference toleruje. Právo hospodářské soutěže se neuplatňuje stejným způsobem ani v tomto odvětví, ani v jiných odvětvích. Vzhledem k celosvětovému charakteru liniové dopravy učiní Komise veškeré odpovídající kroky, aby pomohla odstranit výjimku při určování cen udělenou liniovým konferencím, které existují i jinde, a aby zároveň zachovala výjimku pro operativní spolupráci mezi námořními linkami sdruženými v konsorciích a v aliancích v souladu s doporučeními sekretariátu OECD z roku 2002.67. Kabotáž a mezinárodní trampová doprava byly vyloučeny z působnosti pravidel provádějících ustanovení článků 81 a 82 Smlouvy, původně upravených v nařízení (EHS) č. 4056/86 a následně v nařízení (ES) č. 1/2003. V současné době představují jediná zbývající odvětví, pro něž neplatí prováděcí pravidla Společenství týkající se hospodářské soutěže. Nedostatek účinných donucovacích pravomocí pro uvedená odvětví představuje z hlediska regulace nezvyklý stav.68. Vyloučení trampové dopravy z oblasti působnosti nařízení (ES) č. 1/2003 vycházelo ze skutečnosti, že sazby za tuto dopravu jsou sjednávány volně případ od případu podle podmínek nabídky a poptávky. Takové tržní podmínky však působí i v jiných odvětvích a hmotněprávní ustanovení článků 81 a 82 se vztahují i na uvedenou trampovou dopravu. Nebyl předložen žádný přesvědčivý důvod pro zachování stávajícího vyloučení trampové dopravy z působnosti pravidel provádějících ustanovení článků 81 a 82 Smlouvy. Situace je podobná i u kabotáže. Přestože kabotáž často nemá žádný dopad na obchodování uvnitř Společenství, neznamená to, že by měla být již od počátku vyloučena z oblasti působnosti nařízení (ES) č. 1/2003.69. Poněvadž mechanismy zakotvené v nařízení (ES) č. 1/2003 jsou při uplatňování pravidel hospodářské soutěže ve všech odvětvích přiměřené, oblast působnosti uvedeného nařízení je třeba změnit tak, aby se nařízení vztahovalo i na kabotáž a na trampovou dopravu.70. Nařízení (ES) č. 1/2003 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno.71. Poněvadž členské státy zřejmě budou muset upravit své mezinárodní závazky ve světle zrušení systému konferencí, ustanovení nařízení (EHS) č. 4056/86 týkající se blokové výjimky pro liniové konference je třeba u konferencí, které plní požadavky stanovené nařízením (EHS) č. 4056/86, používat po přechodnou dobu i po dni vstupu v platnost tohoto nařízení,PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:Článek 1Nařízení (EHS) č. 4056/86 se zrušuje.Ustanovení uvedená v čl. 1 odst. 3 písm. b) a c), článků 3 až 7, čl. 8 odst. 2, článku 26 nařízení (EHS) č. 4056/86 se však používají nadále u konferencí pravidelné námořní dopravy, které plní požadavky stanovené nařízením (EHS) č. 4056/86 ke dni vstupu v platnost tohoto nařízení, a to po přechodnou dobu dvou let ode dne platnosti tohoto nařízení.Článek 2Zrušuje se článek 32 nařízení (ES) č. 1/2003.Článek 3Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie .Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.V BruseluZa Radupředseda [1] DSTI/DOT (2002) 2, 16.4.2002.[2] Přezkum části X zákona o obchodních postupech z roku 1974 (Trade Practices Act): Mezinárodní pravidelná nákladní námořní doprava, zpráva o průzkumu provedeném komisí pro produktivitu vydaná vládou dne 23. února 2005.[3] Zpráva výboru pro dopravu a turismus vypracovaná z vlastního podnětu, A6-0314/2005 24 (v konečném znění). října 2005.[4] TEN/208 – CESE 1650/2004 – 16. prosinec 2004.[5] CdR 485/2004, 13. dubna 2004.[6] http://europa.eu.int/comm/competition/antitrust/legislation/maritime/.[7] Ustanovení čl. 32 písm. a) a b) nařízení č. 1/2003.[8] Doprava hromadného nebo samostatného zboží plavidly používanými jedním nebo více zasilateli na základě nájemní smlouvy uzavřené na cestu nebo na čas, nebo na základě jiné formy smlouvy o nepravidelné nebo neohlášené plavbě, přičemž sazby za přepravu jsou volně sjednávány případ od případu v souladu s podmínkami nabídky a poptávky.[9] Rozhodnutí Komise ve věci FEFC (Úř. věst. L 378, 31.12.1994, s. 17 odst. 66) a ve věci FETTCSA (Úř. věst. L 268, 20.10.2000, s. 1 odst. 146-147) s ohledem na ustanovení o technických dohodách obsažených v článku 3 nařízení (EHS) č. 1017/68 a v čl. 2 odst. 1 nařízení (EHS) č. 4056/86. Soud prvního stupně viz případ T-229/94 Deutsche Bahn AG v. Komise [1997], Sb. rozh. II-1689, odst. 37 v souvislosti s podobnou výjimkou pro technické dohody stanovenou v článku 3 nařízení (EHS) č. 1017/68.[10] V této souvislosti viz oznámení Komise týkající se průřezových pokynů (Úř. věst. C 3, 6.1.2001, s. 2), odst. 24.[11] Viz nařízení Rady č. 411/2004 ze dne 26.2.2004 (Úř. věst. L 68, 6.3.2004, s. 1).[12] Viz oznámení Komise týkající se pokynů o použití čl. 81 odst. 3 Smlouvy, Úř. věst. C 101, 27.4.2004, s. 27, odst. 46.[13] Rada obvykle zmocňuje Komisi k přijetí nařízení o blokové výjimce. Z 15 platných blokových výjimek je kromě nařízení č. 4056/86 pouze jedna výjimka přijata Radou (nařízení 1017/68). Jedná se o jediná dvě nařízení o blokové výjimce, která neobsahují ani datum o ukončení platnosti, ani doložku o přezkumu.[14] http://www.admiraltylawguide.com/conven/liner1974.html[15] Rozsudek Soudu prvního stupně ze dne 28. února 2002, T-395/94 Atlantic Container Line and others v. Komise [2002], Sb. rozh. II-875, odst. 146.[16] Nařízení Rady (EHS) č. 479/92, vycházející z článku 87 [nyní článku 83] Smlouvy, který Komisi zmocňuje k použití čl. 81 odst. 3 Smlouvy na společnosti námořní liniové dopravy sdružené v konsorciích a poskytující společnou službu (Úř. věst. L 55, 22.9.1992, s. 3).[17] Úř. věst. L 100, 20.4.2000 ve znění nařízení Komise (ES) č. 463/2004 ze dne 12. března 2004, Úř. věst. L 77, 13.3.2004 a ve znění nařízení Komise č. 611/2005, Úř. věst. L 101, 21.4.2005, s. 10.[18] V článku 50 kodexu se stanoví, že jeho vypovězení musí být oznámeno písemně a nabývá účinnosti po uplynutí nejméně jednoho roku od oznámení.[19] Viz příloha č. 1 .[20] Úř. věst. C [...], [...], s. [...].[21] Úř. věst. C [...], [...], s. [...].[22] Úř. věst. C [...], [...], s. [...].[23] Úř. věst. C [...], [...], s. [...].[24] Úř. věst. L 378, 31.12.1986, s. 7. Nařízení naposledy pozměněné aktem o přistoupení 2003.[25] Úř. věst. L 1, 4.1.2003, s. 1. Nařízení ve znění nařízení (ES) č. 411/2004 (Úř. věst. L 68, 6.3.2004, s. 1).