text:
Lotyšsko (, ), plným názvem Lotyšská republika (, ), je parlamentní republika s hlavním městem Riga. Patří mezi pobaltské republiky v Evropě a je členem Evropské unie a NATO.
 Úvodní informace
 Lotyšsko je prostřední ze tří pobaltských zemí na jihovýchodním pobřeží Baltského moře a jeho Rižského zálivu. Na jihu sousedí s Litvou, na jihovýchodě s Běloruskem, na východě s Ruskem a na severu s Estonskem. Žije zde okolo 2 milionů obyvatel a hlavním městem je Riga. Další významná města v Lotyšsku jsou Daugavpils, Liepāja, Jelgava a Jūrmala.
 Lotyši jsou baltským národem a tvoří 62 % obyvatel země. Oficiálním jazykem je lotyština, která spolu s litevštinou představuje poslední dva přeživší baltské jazyky. Přesto, že se musel od 13. do 20. století lotyšský národ podrobit cizí nadvládě, zachoval si svou identitu po celé generace prostřednictvím jazyka a kultury, zvláště hudebních tradic. V důsledku staletí ruské nadvlády (1710–1918) a pozdější sovětské okupace však tvoří 26,9 % obyvatel Lotyšska Rusové, z nichž někteří (10,7 % lotyšských obyvatel) nezískali dosud občanství. Do druhé světové války mělo Lotyšsko také významné menšiny baltských Němců a Židů. Lotyšsko je historicky převážně protestantskou (luteránskou) zemí, s výjimkou Latgalska na jihovýchodě, které je římskokatolické. Rozptýlená ruská populace je převážně pravoslavná.
 Lotyšsko je rozvinutá země s vyspělou ekonomikou. Je 39. na světě v indexu lidského rozvoje. Od 1. ledna 2014 začalo užívat měnu euro, která tak nahradila lotyšský lat. Velmi vysoko je ceněno v indexech občanských svobod, svobody tisku, svobody internetu, demokratické správy, životní úrovně a bezpečnosti.
 Lotyšsko je bývalá sovětská svazová republika, obnovila svou nezávislost 21. srpna 1991. Od té doby je demokratickým státem a parlamentní republikou. Je unitárním státem rozděleným do 43 správních oddílů – 36 obcí a 7 měst. Je členem Evropské unie, NATO, Rady Evropy či Schengenského prostoru. Vyvíjí velmi úzkou spolupráci s ostatními baltskými zeměmi a severskými státy, v organizacích regionální spolupráce jako jsou Rada států Baltského moře či Seversko-baltská osmička.
 Název
 Jméno Latvija vzniklo z názvu starobylého baltského (indoevropského) kmene Latgalů (lotyšsky Latgali), z něhož vzniklo etnické jádro lotyšského národa. Latinské verze názvu země Lettigallia a Lethia vytvořil ve 13. století Jindřich Lotyšský (Latviešu Indriķis, Henricus de Lettis), autor kroniky Heinrici Cronicon Lyvoniae. Ty pak dali vzejít jménům země v románských jazycích (Lettonie, Letonia) a v němčině (Lettland).
 Dějiny
 Starověk a křižáci
 Území dnešního Lotyšska bylo osídleno po konci poslední doby ledové kolem roku 9000 př. n. l. Během 2. tisíciletí př. n. l. se v oblasti objevili Baltové, kteří do konce 1. tisíciletí vytvořili v Lotyšsku čtyři kmenové celky: Kurové, Latgalci, Sélové a Zemgalové. Hlavní lotyšská řeka Daugava představovala významnou spojnici na cestě ze severního Ruska do jižní Evropy a na Střední východ, čehož využívali jak Baltové, tak posléze i Vikingové a později kupci ze severských států a Německa. Obchodovali především s jantarem, dnešní Rigou procházela proslulá Jantarová stezka.
 První křesťanští misionáři vyslaní papežem přijeli do země ve 12. století. Svatý Meinhard roku 1184 v Ikšķile nechal postavit první kostel a v roce 1186 v Rize založil biskupství. On ani jiní misionáři však nebyli tak úspěšní, jak doufali. Zdejší obyvatelé se christianizaci postavili a stali se tak terčem severních křížových výprav. Vyzval k nim papež Celestýn III. roku 1193. V důsledku těchto výprav území osídlili především dolnoněmecky mluvící křižáci ze severního Německa, čímž začala historie tzv. baltských Němců. Založili na území Lotyšska a v jižním Estonsku křižácký stát Terra Mariana zvaný též Livonsko, neboť klíčovou silou kolonizace byl Livonský řád (autonomní větev Řádu německých rytířů).
 Dnešní lotyšské hlavní město Riga, které bylo založeno roku 1201 německými kolonisty v ústí řeky Daugavy, se stalo strategickou základnou při dobývání okolního území Livonským řádem. Riga se stala prvním velkým městem na jižním Baltu a vytvořila úzké kulturní vazby se západní Evropou. Po roce 1282 se stala důležitým obchodním centrem Hanzy. Hanzovními městy se staly i Cēsis, Limbaži, Koknese a Valmiera. Od 16. století se německou dominanci v oblasti snažily narušit okolní velmoci.
 Polská, švédská a ruská nadvláda
 Po Livonské válce (1558–1583) se severní Lotyšsko a jižní Estonsko dostalo pod polsko-litevskou nadvládu. Vzniklo Livonského vévodství (Ducatus Livoniae Ultradunensis), které existovalo v letech 1561–1629. Ačkoli bylo vazalským státem Polsko-litevské unie, zachovalo si značnou míru autonomie a v 16. století prožilo svůj zlatý věk. Prvním guvernérem byl Jan Chodkiewicz, sídlil na hradě Sigulda. Na jihu Lotyšska existovalo v té době Kuronské a zemgalské vévodství, které mělo ale menší samostatnost a bylo přímo lenním území Litvy. Jeho hlavním městem byla nejprve Kuldīga, později byla správa přenesena do Jelgavy.
 V 17. a na počátku 18. století se v důsledku své strategické pozice a prosperity lotyšské území stalo ohniskem častých konfliktů mezi několika velmocemi – Pruskem (později Německem), Polskem, Švédskem a Ruskem. Po polsko-švédské válce (1600–1611) se severní Livonsko dostalo pod švédskou nadvládu.Tzv. Švédská Livonie (Svenska Livland) existovala v letech 1629–1721. Riga se stala jejím hlavním městem a největším městem celé Švédské říše. Švédové vládli i ve Vidzeme. V Lotyšsku je švédské období často připomínáno jako dobré časy: bylo uvolněno nevolnictví, byla zřízena síť škol pro rolnictvo a moc regionálních baronů byla zmenšena. Pod švédským vlivem se upevnilo luteránství, ovšem na jihu, kam vliv Švédů nesahal, naopak Latgalové přijali pod polským vlivem katolicismus.
 Zlaté časy skončily severní válkou (1700–1721). Během ní zemřelo až 40 procent Lotyšů, částečně na mor a částečně v důsledku hladomoru. Plná polovina obyvatel Rigy pomřela. Švédsko se v důsledku prohry ve válce vzdalo svých baltských území, včetně Lotyšska, ve prospěch Ruska. Další dnes lotyšské území Rusko získalo na úkor Polska roku 1772 a další pak během třetího dělení Polska (1795). Pod ruskou nadvládou začalo lotyšské národní obrození. Vyhraňovalo se kulturně vůči němčině, jež byla úředním jazykem, politicky pak vůči ruskému absolutismu. První nacionalistickou silou se stalo mladolotyšské hnutí (Jaunlatvieši). Zpočátku se projevovaly i slavjanofilské tendence, než Rusové zahájili v 60. letech rusifikační politiku. Mladolotyši pak byli zastíněni hnutím zvaným Nový proud (Jaunā strāva). Za ruského panování bylo Lotyšsko také v popředí industrializace a odbourávání nevolnických rysů společnosti, takže ke konci 19. století představovalo jednu z nejvíce rozvinutých částí Ruského impéria. Rostoucí sociální problémy a vzrůstající nespokojenost se projevily během revoluce roku 1905, kdy Riga hrála mezi dalšími ruskými oblastmi čelnou roli. V Lotyšsku během revoluce přitom převážily národní požadavky nad politickými a sociálními.
 První světová válka zasadila Lotyšsku tvrdé rány. 500 000 Lotyšů kvůli německé ofenzivě uprchlo na východ. Velká část potravin a domů byla ruskou armádou zničena, aby nepadly do německých rukou. Někteří uprchlíci se usadili ve Vidzeme (Livonsku), ale většina pokračovala do Ruska, kde se museli usadit v primitivních podmínkách. Trpěli hladem a nemocemi. (Mnoho z těchto uprchlíků se vrátilo do Lotyšska po roce 1920, část však v Rusku zůstala. V novém bolševickém státě řada z nich dosáhla vysokých armádních a stranických postů, avšak Lotyši se posléze stali jedním z hlavních terčů Stalinových čistek v letech 1937–1938 a většina byla popravena.) Bilance války byla děsivá. Počet obyvatel klesl z 2,55 milionu na 1,59 milionu. Lotyšsko nedosáhlo počtu obyvatel z roku 1914 už nikdy (v současnosti na jeho území žijí necelé 2 miliony lidí). Bylo zničeno 87 700 budov a 27 % orné půdy. Průmysl byl v troskách.
 Brestlitevský mír mezi bolševickým Ruskem a Německem z 3. března 1918 předával Lotyšsko Němcům. Němci rychle zavedli okupační režim, který trval do 11. listopadu 1918. Během této doby se neúspěšně snažili vytvořit Spojené baltské vévodství, které by podléhalo pruskému trůnu. Tento projekt (stejně jako podobné Litevské království) se však zhroutil spolu s pádem Německá říše 9. listopadu a příměřím, jež podepsalo 11. listopadu.
 První republika
 Lotyšsko se ocitlo v unikátní historické situaci: Rusko se ho oficiálně zřeklo a Německo se právě zhroutilo. Nadšení pro samostatný stát se rozšířilo do všech skupin obyvatel a přimělo je se konečně sjednotit. 17. listopadu 1918 tak vznikla jednotná Lidová rada (Tautas padome), která sjednotila sociální demokraty, Demokratický blok a Národní radu. Předsedou se stal pozdější první prezident Lotyšska Jānis Čakste. Lidová rada druhý den, 18. listopadu 1918, vyhlásila Lotyšskou republiku a zformovala prozatímní vládu. Prvním premiérem byl Kārlis Ulmanis.
 26. listopadu 1918 nový stát uznalo Německo, byť místní Němci vytvořili se zbývajícími jednotkami německého císařství Zeměbranu (Baltische Landeswehr), která se proti nově vzniklému státu postavila. Bolševické Rusko neuznalo nový stát vůbec. Několik dní po vyhlášení nezávislosti zahájilo vojenskou intervenci do Pobaltí s cílem toto území připojit k sovětskému Rusku. V Lotyšsku se mohlo opřít o Iskolat (levicové sociální demokraty), který 19. listopadu 1918 vyhlásil, že Lotyšsko se stává součástí Ruské sovětské federace. Do čela bolševické lotyšské vlády se postavil právník Pēteris Stučka. Tím začala Lotyšská osvobozenecká válka. Zeměbranu Lotyši porazili v bitvě o Cēsis. S bojem proti Rusům pomohli Poláci. Spojené vojsko Poláků a Lotyšů se postavilo bolševické armádě v bitvě u Daugavpilsu, kde dosáhli drtivého vítězství. Rusko bylo nuceno požádat o klid zbraní a stáhlo se z území Lotyšska. V červnu byl podepsán mír s Německem a 11. srpna 1920 oficiálně válka skončila i s Ruskem Rižským mírem. V jeho 11. části se Rusko dokonce zavazovalo platit lotyšskému státu válečné reparace, což ilustruje, jak drtivá ruská prohra byla.
 Nový stát uzavřel konkordát s Vatikánem (díky němu některé pravoslavné kostely byly předány katolíkům) a přijal pozemkovou reformu, jejímž cílem bylo rozdělit půdu německých šlechticů mezi drobné lotyšské zemědělce. A tak zatímco v roce 1897 bylo 61,2 % venkovského obyvatelstva bez půdy, v roce 1936 to bylo již jen 18 %. Němečtí šlechtici si mohli ponechat jen 50 hektarů na osobu. Mnoho z nich odešlo s trpkostí do Německa. Noví vlastníci půdy (tzv. Jaunsaimnieki) se stali poté stabilní voličskou oporou Ulmanisových agrárníků, kteří byli klíčovou silou první éry republiky.
 Vztah sociálních demokratů, kteří měli po válce velkou podporu, k novému státu byl rozporuplný, neužívali na svých akcích státní vlajku, nezpívali státní hymnu, nechtěli do vlády, i když mohli. To vedlo k jejich rozštěpení a marginalizaci. Jejich politika ovšem také vedla k tvorbě nestabilních koaličních vlád. Krize politická vygradovala s velkou hospodářskou krizí. Roku 1934 Ulmanis provedl státní převrat a zavedl autoritářský režim. Jedním ze zdůvodnění převratu bylo, že je třeba zabránit nástupu fašistického hnutí Pērkonkrusts a provokacím baltských Němců, kteří stále více sympatizovali s německým nacismem. Hlavní obětí represí byli ovšem sociální demokraté. V koncentračním táboře v Liepāje bylo internováno 95 členů Pērkonkrusts a vedle toho 369 sociálních demokratů. Následovalo též masivní zestátňování, které mělo však význam spíše nacionalistický než socialistický – pod heslem „Lotyšsko Lotyšům“ Ulmanis vyvlastňoval především podniky etnických menšin – Němců, Rusů, Židů a Litevců. Tento proces ovšem neprovázely násilné excesy. V mnoha odvětvích vznikly státní monopoly.
 Sovětská nadvláda
 Po vypuknutí druhé světové války bylo Lotyšsko 17. června 1940 okupováno a posléze anektováno Sovětským svazem. Během jednoho roku sovětské vlády před německou invazí byly desítky tisíc Lotyšů odvlečeny do sibiřských gulagů nebo povražděny. Němečtí vojáci byli proto na začátku války poměrně značnou částí obyvatelstva vítáni jako osvoboditelé, avšak v průběhu války se obyvatelstvo z důvodu zvěrstev páchaných německou armádou postavilo proti Němcům. Nacisté a místní kolaboranti povraždili přes 60 000 lotyšských Židů, mnoho z nich při masakrech v Rumbule a v Liepāji. Počáteční podporu Němců později zneužívala sovětská propaganda. Součástí Sovětského svazu jako Lotyšská sovětská socialistická republika zůstalo Lotyšsko až do rozpadu Sovětského svazu v roce 1991.
 Lotyšsko, které bylo mezi světovými válkami zemědělskou zemí vyvážející potraviny do mnoha zemí Evropy, bylo během sovětské okupace přeorientováno na průmyslovou výrobu a jeho ekonomická samostatnost byla vnímána jako přežitek – země začala být integrována do sovětského ekonomického systému. Nové průmyslové podniky, či modernizované staré (například závod RVR na výrobu lokomotiv), získaly odbytiště v Sovětském svazu. Podobně docházelo také k výměně obyvatelstva i kulturních vlivů. Do Lotyšska se začaly stěhovat tisíce lidí z celého Sovětského svazu, hlavně pak Rusů. Naopak Lotyši se začali objevovat v ostatních čtrnácti republikách, tisíce kilometrů od své domoviny. Proto se velmi často také hovoří o rusifikaci Pobaltí. Přestože lotyština zůstala oficiálním jazykem, byla doplněna ruštinou, která měla na úrovni svazu dominantní význam. Po Stalinově smrti roku 1953 se skupina tzv. národních komunistů vedená Eduardsem Berklavsem pokusila nové vedení SSSR přimět k získání vyššího stupně autonomie pro Lotyšsko a ochraně lotyšského jazyka, jehož pozice se rychle zhoršovala. Nebyli úspěšní. V roce 1959 po Chruščovově návštěvě Lotyšska byli tzv. národní komunisté zbaveni svých funkcí a Berklavs musel Lotyšsko opustit. Rusifikace naopak ještě zesílila. Jen v roce 1959 přišlo zhruba 400 000 osob a poměr lotyšského etnika v Lotyšsku klesl na 62 % (předválečný podíl byl asi 77 procent). V roce 1989 tvořili etničtí Lotyši v Lotyšsku již jen asi 52 % populace.
 Po roce 1985 došlo v rámci perestrojky k řadě reforem, jejichž součástí bylo také zajištění ekonomické soběstačnosti jednotlivých republik. V létě 1987 lidskoprávní organizace Helsinki-86 v Rize uspořádala první velké demonstrace u Pomníku svobody. Ještě v časech perestrojky bylo také založeno několik organizací, které se staly zárodkem politických stran. Mezi nimi největší význam měla Lidová fronta Lotyšska (Tautas Fronte). Svou roli sehrály i Lotyšské hnutí za národní nezávislost (Latvijas Nacionālās Neatkarības Kustība) a Občanský kongres (Pilsoņu kongress). Tyto skupiny začaly pozvolna mluvit o obnovení národní nezávislosti.
 K 50. výročí paktu Molotov–Ribbentrop (23. srpna 1989) uspořádaly tyto organizace (spolu s podobnými v Litvě a Estonsku) slavnou akci – lidský řetěz, který se táhl 600 kilometrů od Tallinnu přes Rigu až do Vilniusu. Nenásilná akce zvaná Baltský řetěz měla obrovský náboj. Lotyši dobře chápali, co taková akce znamená právě v takový den. Sérii podobných akcí, k nimž často docházelo na hudebních festivalech v celém Pobaltí, se někdy říká Zpívající revoluce.
 Nezávislost
 Kandidáti Lidové fronty získali v prvních demokratických volbách od 30. let konaných v březnu 1990 dvoutřetinovou většinu v Nejvyšší radě. Vzápětí zahájili kroky k zisku plné nezávislosti. Rada 4. května 1990 přijala prohlášení o obnovení nezávislosti, byť počítalo s přechodným obdobím. V lednu 1991 se konzervativní komunistické síly pokusily obnovit sovětskou moc s použitím násilí. Lotyšským demonstrantům se však podařilo zabránit sovětským armádním jednotkám v opětovném obsazení strategických pozic. Sovětská moc byla zcela zdiskreditována a v rozkladu. 21. srpna 1991 (do jisté míry v reakci na neúspěšný pokus o převrat v Moskvě) parlament odhlasoval ukončení přechodného období, čímž obnovil lotyšskou předválečnou nezávislost. Jako první uznal nový stát Island. 6. září 1991 byla lotyšská nezávislost uznána Sovětským svazem, který se záhy rozpadl. Rusko ukončilo svou vojenskou přítomnost dokončením stažení vojsk v roce 1994 a uzavřením radarové stanice Skrunda-1 v roce 1998.
 Jedním z prvních problémů, které nový stát musel vyřešit, byla otázka občanství. Lidová fronta původně prosazovala, aby všichni obyvatelé s trvalým pobytem měli nárok na lotyšské občanství. To se však mnohým jevilo jako riziko pro stabilitu nového demokratického systému. Občanství tak bylo uděleno jen osobám, které byly občany Lotyšska v den ztráty nezávislosti v roce 1940, a jejich potomkům. V důsledku toho většina etnicky nelotyšských obyvatel nezískala občanství. Do roku 2011 více než polovina těchto osob složila naturalizační zkoušky a lotyšské občanství obdržela, ale v roce 2015 bylo v Lotyšsku stále ještě 290 660 osob bez státní příslušnosti, což představovalo 14,1 % populace. 71 % z těchto lidí jsou etničtí Rusové, což využívá Rusko ve svých kampaních proti Lotyšsku. Bez občanství se tito obyvatelé především nemohou účastnit parlamentních voleb. Jejich děti však automaticky nárok na občanství mají. V roce 2012 proběhlo referendum, v němž Lotyši drtivou většinou 78 procent hlasů odmítli, aby se ruština stala druhým oficiálním jazykem země.
 Vaira Vīķe-Freibergová se roku 1999 stala první ženskou hlavou státu v postsovětské zemi.
 Dalším zásadním projektem byla integrace s evropskými státy, hlavně pak vstup do EU. Do této organizace vstoupila země 1. května 2004 (viz Vstup Lotyšska do Evropské unie), ve stejném roce se také stala členem NATO. Odbourání celních bariér a připojení k jednotnému hospodářskému prostoru se sice ukázalo pro lotyšské hospodářství jako velmi pozitivní krok, země měla po řadu let nejvyšší hospodářský růst v EU, dopadla na ni ale velmi těžce hospodářská krize z přelomu let 2008 a 2009, kdy se země dostala do velkých potíží a mluvilo se i o státním bankrotu. Zhruba v roce 2012 se ale ekonomika vzpamatovala, země obnovila nejvyšší růst v EU a splatila své dluhy. K 1. lednu 2014 Lotyšsko přijalo evropskou měnu euro. 1. července 2016 se stalo členem Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD).
 Geografie
 Povrch
 Povrch je většinou rovinatý, nížinný, místy s pahorkatinami. Hlavním a nejvyšším pohořím jsou Vidzemské vrchy. Území Lotyšska bylo modelováno pleistocénním ledovcem. Zůstaly po něm morény a nánosy, které tvoří na západě Kuronskou a na východě Livonskou vrchovinu. Lotyšsko hraničí s Litvou (588 km) na jihu, s Běloruskem (161 km) na jihovýchodě, s Ruskem (246 km) na východě a s Estonskem (343 km) na severu.
 Celé území státu leží na pevnině, Lotyšsku nepatří v Baltském moři žádný ostrov. Podél mořského pobřeží leží pásmo písečných dun.
 V Lotyšsku je hustá říční síť, řek je v zemi 12 500. Největšími jsou Daugava, Venta a Gauja. Celková délka řek v Lotyšsku je 38 000 kilometrů. Je zde také mnoho jezer, celkem 2 256. Mají celkovou rozlohu 1 000 kilometrů čtverečních. Velkými jezery jsou Lubanas či Rāznas. V zemi je též mnoho bažin, které tvoří 10 % rozlohy státu. 42 % z těchto bažin jsou rašeliniště, 49 % slatiny a 9 % jsou přechodná rašeliniště. 70 % procent bažin je civilizací nedotčeno a jsou útočištěm pro mnoho vzácných druhů rostlin a zvířat. Zemědělské plochy zabírají 1 815 900 hektarů, což je 29 % celkové rozlohy.
 Podnebí
 Podnebí Lotyšska patří do chladnějšího mírného pásu, na východě s kontinentálním vlivem. Se zvětšující se vzdáleností od moře se zvyšují i teplotní rozdíly. Průměrná lednová teplota je −5 °C a červencová 17 °C. Průměrný roční úhrn srážek činí 630 mm, v Livonské vrchovině až 800 mm.
 Fauna a flóra
 V Lotyšsku je evidováno přibližně 30 000 druhů rostlin a zvířat. Mezi běžné druhy volně žijících živočichů v Lotyšsku patří jelen, divočák, los, medvěd, liška. Mezi druhy, které jsou v jiných evropských zemích ohroženy, ale v Lotyšsku jsou běžné, patří čáp černý (Ciconia nigra), chřástal polní (Crex crex), orel mořský (Aquila pomarina), strakapoud bělohřbetý (Picoides leucotos), jeřáb popelavý (Grus grus), bobr evropský (Castor fiber), vydra říční (Lutra lutra), vlk obecný (Canis lupus) nebo rys ostrovid (Felis lynx). V přírodní rezervaci Pape, kam byli znovu vysazeni bizoni a divocí koně, je nyní téměř kompletní holocénová megafauna. Několik druhů flóry a fauny je považováno za národní symboly. Národními stromy jsou dub a lípa, národní květinou sedmikráska, konipas bílý je považován za národního ptáka. Velkým symbolem Lotyšska je také jantar. Byl to právě jantar, který skrze jantarovou stezku již ve starověku spojil Pobaltí se středomořskou antickou civilizací. Dodnes patří jantar k nejoblíbenějším turistickým suvenýrům.
 Lotyšsko má čtyři národní parky. Národní park Gaujas v povodí stejnojmenné řeky je největší v Pobaltí a je nejstarším lotyšským národním parkem, založeným roku 1973. Po zisku samostatnosti vznikly ještě tři národní parky – Národní park Ķemeri (vyhlášen 1997), Národní park Slītere (1999) a Národní park Rāzna (2007). Všechna nějak chráněná území mají rozlohu 2,790 kilometrů čtverečních, což představuje 20 procent rozlohy Lotyšska. Lotyšsko má 5. nejvyšší pokrytí územím lesy v Evropské unii, po Švédsku, Finsku, Estonsku a Slovinsku. Lesy zabírají 3 497 000 hektarů neboli 56 % celkové rozlohy země.
 Politika
 Lotyšsko má jednokomorový parlament (Saeima), do nějž se každé čtyři roky volí 100 zastupitelů. Parlament na čtyřleté období volí prezidenta republiky s možností jednoho znovuzvolení. Prezident jmenuje premiéra a jeho vláda se uchází o důvěru parlamentu. Zákonodárná iniciativa náleží vládě, prezidentovi, parlamentní komisi, pěti poslancům či jedné desetině oprávněných voličů. Parlament vyslovuje důvěru vládě, kterou sestavuje premiér navržený prezidentem, parlament může vyjádřit nedůvěru předsedovi vlády (vládě jako celku) nebo jednotlivým ministrům.
 Prezidentem Lotyšské republiky byl v roce 2019 zvolen Egils Levits. Úřadu se oficiálně ujal 8. července 2019. Vystřídal prezidenta Raimondse Vējonise, zvoleného v roce 2015.
 Prvním postsovětským prezidentem byl Guntis Ulmanis (1993–1999), po něm zastávala tento úřad po dvě období Vaira Vīķe-Freiberga (1999–2007) a následoval Valdis Zatlers (2007–2011). V roce 2011 byl prezidentem zvolen Andris Bērziņš.
 Premiérem je od 23. ledna 2019 Arturs Krišjānis Kariņš, vystřídal středového politika a bývalého starostu Valmiery Māris Kučinskise. Každé zasedání vlády je od roku 2013 živě vysíláno na internetu.
 Starostou hlavního města Rigy je Mārtiņš Staķis.
 16. března slaví váleční veteráni této země lotyšský den legionářů, nejedná se ale o oficiální státní svátek. Jeho součástí je i tradiční pochod na oslavu lotyšských veteránů z jednotek Waffen-SS, včetně lotyšské divize SS. Lotyšsko je tedy jeden z mála států, které, ač členy EU a NATO, mají otevřeně takovéto, minimálně kontroverzní, tradice. V roce 2014 skončil v lotyšské vládě ministr životního prostředí a místního rozvoje Einars Cilinskis, protože trval na své účasti v tomto pochodu. V řadách jednotek SS bojovalo za války okolo 140 000 Lotyšů. Přibližně stejný počet Lotyšů bojoval proti nacistům v řadách Rudé armády.
 Administrativní dělení Lotyšska
 K datu 1. července 2021 se Lotyšsko nově a na nejvyšší úrovni dělí na 36 krajů (novadi, jednotné číslo novads) a 7 státních měst (Valstspilsēta). V porovnání s Českou republikou mají lotyšské kraje spíše rozlohu českých okresů a někdy bývají i takto chápány.
 Mimo toho dělení jsou ústavou uznány i čtyři historické regiony, přestože nemají zcela přesně vymezené hranice a nejsou ani samosprávnými celky, ani stupni státní správy. Těmito regiony jsou Kurzeme (Kuronsko) na západě, Vidzeme (Livonsko) na severu, Latgale (Latgalsko) na východě a Zemgale (Zemgalsko) ve středu země na jih od Rigy.
 Zahraniční vztahy
 Lotyšsko je členem Organizace spojených národů, Evropské unie, Rady Evropy, NATO, OECD, OBSE, Mezinárodního měnového fondu a Světové obchodní organizace. Je také členem Rady států Baltského moře a součástí schengenského prostoru.
 Lotyšsko navázalo diplomatické styky se 158 zeměmi. Má 44 diplomatických a konzulárních misí a spravuje 34 zastupitelských úřadů a 9 stálých zastoupení v zahraničí. V lotyšském hlavním městě Rize je 37 zahraničních ambasád a 11 mezinárodních organizací. V Lotyšsku má sídlo i jedna z instituci Evropské unie: Sdružení evropských regulačních orgánů pro elektronické komunikace (BEREC).
 Mezi priority zahraniční politiky Lotyšska patří tradiční pobaltská spolupráce, od 90. let se rozvíjející spolupráce se severskými zeměmi, evropská integrace a transatlantická bezpečnostní spolupráce, zejména spojenectví se Spojenými státy. Důležitým prvkem lotyšské zahraniční politiky je také posílení stability a demokracie v zemích Východního partnerství EU (Ukrajina, Arménie, Gruzie, Ázerbájdžán, původně i Bělorusko, později vyloučené).
 Pobaltské země měly po získání samostatnosti několik možností, kde hledat klíčové geopolitické partnery. Historické vazby mířily do Polska, Běloruska či na Ukrajinu, ony však zvolily především seversko-baltskou spolupráci (zejm. s Finskem, Švédskem a Norskem). Seversko-baltská osmička je společná platforma vlád Dánska, Estonska, Finska, Islandu, Lotyšska, Litvy, Norska a Švédska. Tzv. Seversko-baltská šestka spojuje seversko-baltské země, které jsou členskými státy Evropské unie. Severská rada ministrů má kancelář v Rize.
 Lotyšsko se účastní programu Severní dimenze (spolupráce EU, Norska, Islandu a Ruska). V roce 2013 Riga hostila zasedání Northern Future Forum, dvoudenní neformální setkání předsedů vlád seversko-baltských zemí a Spojeného království.
 Lotyšsko hostilo v roce 2006 Summit NATO a od té doby se výroční konference v Rize stala předním fórem zahraniční a bezpečnostní politiky v severní Evropě. Lotyšsko předsedalo Radě Evropské unie v první polovině roku 2015.
 Tradičně nejkomplikovanější vztahy má Lotyšsko s Ruskem. Především kvůli obavám z ruského imperialismu a z toho, že se ruská menšina v Lotyšsku stane ruskou pátou kolonou. S tím jsou spojené zhoršené vztahy s Běloruskem, jež se stalo ruským vazalem, a provádí řadu provokačních a nátlakových akcí v jeho zájmu. Problémem se stal například běloruský "dovoz migrantů" z Blízkého východu a pomáhání jim s ilegálním přechodem hranic do Lotyšska jiných států EU.
 Ekonomika
 Lotyšská ekonomika je podle Mezinárodního měnového fondu 105. největší ekonomikou světa, z hlediska hrubého domácího produktu v paritě kupní síly (k roku 2021 a počítáme-li jen plně nezávislé státy). Přepočte-li se ale tento ukazatel na obyvatele, jde o 53. nejvýkonnější ekonomiku světa. Z tohoto hlediska se Lotyšsko pohybuje zhruba na úrovni Polska, Slovenska a Maďarska, z pobaltských zemí ovšem dosahuje nejhoršího výsledku, byť jen mírně. Křivky vývoje jsou ve všech třech pobaltských zemích velmi podobné.
 Lotyšsko je průmyslově-zemědělský stát. Hlavní průmyslová odvětví jsou strojírenství, elektrotechnika, radioelektronika, papírenský, chemický, potravinářský, textilní, dřevozpracující průmysl a průmysl stavebních hmot. Důležitá průmyslová střediska jsou Riga, Daugavpils, Liepāja a Jūrmala. Kromě těžby rašeliny nemá Lotyšsko zdroje nerostných surovin. Spotřeba elektrické energie je z části zajišťována její produkcí v tepelných a vodních elektrárnách a z části jejím dovozem ze zahraničí.
 V zemědělství převládá živočišná produkce. Chov skotu a prasat. Pěstuje se zde ječmen, žito, brambory, cukrová řepa a zelenina. Loví se zde zejména sledi a šproty. Produkce masa, mléčných výrobků a rybích výrobků jako jsou sardinky nebo rybí moučka. Téměř polovinu území státu pokrývají lesy (46 %), orná půda tvoří 27 %, pastviny 13 % a ostatní 14 %. Kvůli velkému počtu lesů a stromů se zde vyskytuje jantar.
 Po roce 1990 došlo k prudkému propadu ekonomiky a transformace dolehla na celé Pobaltí těžce. Hrubý domácí produkt byla v roce 1995 o 26 % nižší než v roce 1980. V polovině 90. let se ale obnovil růst, který se značně dynamizoval po vstupu do Evropské unie v roce 2004. Růst byl tak prudký, že někteří odborníci hovořili o přehřátí ekonomiky. Rychlý růst HDP a příjmů obyvatelstva vedl k výraznému zvýšení spotřebitelské poptávky, následné inflaci a současně k růstu schodku běžného účtu a zahraničního dluhu. Varovný byl růst cen nemovitostí, který v jisté chvíli dosahoval až 5 procent měsíčně. Patrně proto globální ekonomická krize zastihla lotyšskou ekonomiku jako velmi zranitelnou a propad byl největší v Evropské unii. Spektakulárním byl pád druhé největší lotyšské banky Parex Bank, u níž se dlouhodobě spekulovalo o napojení na ruskou mafii a kruhy kolem Vladimira Putina. Hospodářství stačilo snížit svůj rozpočtový deficit, ale zahraniční dluh zůstal nad sedmdesáti procenty HDP a zmenšil tak prostor pro překonání krize. Nezaměstnanost v roce 2010 byla 22,5 %, nejvyšší v celé Evropské unii. Nicméně kolem roku 2012 se křivky otočily a Lotyšsko se vrátilo k růstu. Okolo roku 2015 se Lotyšsko vrátilo na předkrizovou úroveň a pokračuje v růstu.
 Od vstupu země do EU v roce 2004 byl lotyšský lat pevně navázána na euro. 1. ledna 2014 Lotyšsko přistoupilo jako 18. člen do eurozóny a přijalo společnou evropskou měnu.
 Doprava
 Sektor dopravy tvoří přibližně 14 % HDP. Zajišťuje totiž zejména tranzit mezi Ruskem a Západem. Čtyři největší lotyšské přístavy se nacházejí v Rize, Ventspilsu, Liepāje a Skulte. Většina tranzitní dopravy je využívá. Polovinu přepraveného nákladu představuje ropa a ropné produkty. Svobodný přístav Ventspils je jedním z nejrušnějších přístavů v pobaltských státech. Kromě silničního a železničního spojení je Ventspils také napojen na dvou ropovody z Běloruska.
 Mezinárodní letiště Riga je nejrušnějším letištěm v pobaltských státech, s 7,8 miliony přepravených cestujících v roce 2019. Má přímé lety do více než 80 destinací ve 30 zemích. Jediným dalším letištěm, které obsluhuje pravidelné komerční lety, je mezinárodní letiště Liepāja. AirBaltic je lotyšský vlajkový dopravce s hlavní základnou v Rize.
 Hlavní síť lotyšských železnic se skládá z 1 860 kilometrů tratí, což z ní činí nejdelší železniční síť v pobaltských státech. Drtivá většina tratí má ovšem ruský rozchod 1 520 mm, takže není kompatibilní s evropskými tratěmi a vlaky. 251 km tratí je elektrifikovaných. Ve výstavbě je vysokorychlostní železnice Rail Baltica, tedy trať Helsinky-Tallinn-Riga-Kaunas-Varšava. Dokončena má být v roce 2026.
 Vnitrostátní silniční síť v Lotyšsku je tvořena 1675 kilometry hlavních silnic, 5473 km regionálních silnic a 13 064 km místních silnic. Nejznámější silnice jsou A1 (evropská trasa E67), spojující Varšavu a Tallin, a evropská cesta E22 spojující Ventspils a Terehovu. V roce 2017 bylo v Lotyšsku celkem 803 546 licencovaných vozidel.
 Lotyšsko provozuje podzemní zásobník plynu v Inčukalns, jeden z největších podzemních zásobníků plynu v Evropě a jediný v pobaltských státech. Jedinečné geologické podmínky v Inčukalns a dalších míst v Lotyšsku jsou zvláště vhodné pro podzemní skladování plynu.
 Obyvatelstvo
 Podle výsledku sčítání obyvatelstva v roce 2011 je počet obyvatel 2 067 887. Asi 62,1 procent obyvatel Lotyšska jsou etničtí Lotyši. Významná je menšina tvořená Rusy (cca 26,9 %). Lotyšsko má největší poměr Rusů v populaci ze všech pobaltských zemí. Zhruba polovina z nich však nemá lotyšské občanství, nemůže volit a je pod značným tlakem ze strany úřadů, aby Lotyšsko opustila. Mají status tzv. neobčanů a jsou potomci Rusů, kteří se do Lotyšska přistěhovali po 2. světové válce. Většina z nich to však odmítá a Rusko se k této možnosti také staví odmítavě. Návrh na přiznání statusu oficiálního jazyka pro ruštinu zamítli v únoru 2012 lotyšští občané v referendu. Ruština začala být omezována ve školství a od roku 2020 by se mělo podle plánu lotyšské vlády na všech středních školách v Lotyšsku vyučovat pouze v lotyštině.
 Další národnostní menšiny představují Bělorusové (3,3 %), Ukrajinci (2,2 %), Poláci (2,2 %) a Litevci (1,2%). Kdysi velké komunity Židů (0,3 %) a Němců (0,1 %) jsou již zcela marginalizovány. Podle sčítání lidu v carském Rusku z roku 1897 na území dnešního Lotyšska žilo 68,3 % Lotyšů, 12 % Rusů, 7,4 % Židů, 6,2 % baltských Němců a 3,4 % Poláků.
 Ve městech žije zhruba 70 % populace, na venkově 30 %. Příznačná je velmi nízká porodnost (1,17 dítěte na matku v roce 2010) a z toho vyplývající rychlý úbytek obyvatelstva. Mezi lety 1989 a 2011 se počet obyvatel snížil o alarmujících 600 tisíc (22,5 %). Na tomto poklesu obyvatelstva se výrazně projevuje také emigrace, přičemž mezi její nejvýznamnější cíle patří Irsko (48 031 Lotyšů k roku 2011) a Velká Británie (39 000 Lotyšů k roku 2011). V některých městech Lotyši netvoří většinu. K takovým patří i hlavní město Riga, dále Daugavpils nebo Rēzekne.
 V zemi neexistuje žádné výrazně dominantní náboženství. Největší zastoupení (čísla se vztahují k roku 2003) mají luteráni (Lotyšská církev) (cca 556 000), následují římští katolíci (430 000) a pravoslavní (350 000). V procentuálním vyjádření luteráni představují 34,2 % populace, katolíci 24,1 % a pravoslavní 17,8 %. Podle výzkumu Eurobarometru z roku 2010 je 11 % obyvatel jasnými ateisty. 21 procent obyvatel se nehlásí k žádné církvi. Dle sčítání z roku 2011 se 416 obyvatel hlásí k judaismu a 319 k islámu.
 Zvláštním rysem demografické situace v Lotyšsku je velká početní převaha žen nad muži. V roce 2015 žilo v Lotyšku 0,85 muže na jednu ženu. Je to dané tím, že mezi průměrným věkem dožití lotyšských mužů a žen je vyšší rozdíl než v jiných zemích – ženy žijí v průměru o 9,2 roku déle. V EU je přitom průměr delšího života žen 5,5 roku (větší než v Lotyšsku je v EU tento rozdíl jen v Litvě: 9,9 roku). Převaha žen je tedy tvořena převážně věkovými kategoriemi nad 70 let. Naopak do 39 let věku mají v populaci převahu muži, protože těch se rodí v Lotyšsku více než žen.
 V roce 2017 byla střední délka života v Lotyšsku 74,7 roku, což v žebříčku dožití značilo 85. místo. Bylo to velmi podobné jako v Litvě, kde střední délka života činila 74,8 roku (81. místo), ovšem kupodivu nikoli jako v Estonsku, kde byla znatelně vyšší: 77,7 roku (41. místo). Pro srovnání v Česku byla 78,9 roku (35. místo), v USA 79,5 roku (33. místo).
 Kultura
 Literatura
 V Lotyšsku se zachovala mimořádně silná folklórní tradice lidových písní, které se nazývají dainy. Na rozdíl od dain litevských se nepodobají slovanským písním a mají zřejmě jiné kořeny. Jde většinou o čtyřverší s náměty z rolnického života. Celkový počet dochovaných dain je 1,2 milionu, což nemá v indoevropských jazycích naprosto obdoby. Obzvlášť při vědomí, že Lotyšů je asi 1,5 milionu - dá se tedy říci, že takřka na každého Lotyše připadá jedna daina.
 V 19. století začalo lotyšské národní obrození. Nejvýznamnější osobností druhé obrozenecké generace, tzv. mladolotyšů (jaunlatvieši), byl Andrejs Pumpurs, auror národního eposu Lāčplēsis (Trhající medvědy), popisující boj siláka s medvědíma ušima proti křižákům. K mladolotyšům patřil i Krišjānis Barons, který sesbíral 218 tisíc dain, Atis Kronvalds či básník Juris Alunāns.
 Zakladatelem moderní lotyšské poezie je Rainis (vlastním jménem Jānis Pliekšāns). Literárně činná byla i jeho manželka Aspazija. Aleksandrs Čaks je vnímán jako první „městský“ lotyšský básník. Moderní próze vystavěl v Lotyšsku základy Rūdolfs Blaumanis. V meziválečném období na něj navázal komunisticky orientovaný Vilis Lācis, který se stal nejpřekládanějším lotyšským autorem všech dob.
 Výraznou osobností lotyšského literární exilu po sovětské okupaci byl Anšlavs Eglītis. Z těch, kdo zůstali doma, to byl básník Imants Ziedonis a básnířka Vizma Belševica.
 Vizuální umění
 Mezi výtvarnými umělci vynikli sochaři Kārlis Zāle, autor Pomníku svobody v Rize, či sochařka Věra Muchinová tvořící ve stylu socialistického realismu. Jejím nejslavnějším dílem je monumentální sousoší Dělník a kolchoznice (1937) vytvořené pro mezinárodní výstavu v Paříži (nyní instalované v Moskvě). Z lotyšských malířů patří k nejznámějším Vilhelms Purvītis, z fotografů Philippe Halsman, který emigroval do Spojených států. Tam se prosadil i významný představitel abstraktního expresionismu Mark Rothko.
 Legendární sovětský filmový režisér Sergej Michajlovič Ejzenštejn se narodil v Rize. Byl synem secesního architekta Michaila Osipoviče Ejzenštejna, který významným způsobem ovlivnil vzhled středu lotyšského hlavního města. Z Daugavpilsu pocházel herec Solomon Michoels, předseda Židovského antifašistického výboru během druhé světové války, který po válce upadl v nemilost u Josifa Vissarionoviče Stalina, který ho nakonec nechal zavraždit. V sovětském filmu se prosadili herečka Vija Artmane a komik Arkadij Rajkin. V zámoří se proslavila herečka Ksenia Solo, známá ze seriálů Změna je život nebo Orphan Black.
 Hudba
 Klasiky lotyšské hudby jsou Jāzeps Vītols, Alfrēds Kalniņš, Kārlis Baumanis a Emīls Dārziņš. Významnými hudebními skladateli současnosti jsou Raimonds Pauls a Pēteris Vasks.
 Slavným houslistou a dirigentem byl Gidon Kremer, viloncellistou Mischa Maisky. Jako dirigent získal mezinárodní věhlas zejména Mariss Jansons, v současnosti také Andris Nelsons. Jako operní pěvkyně se na začátku 21. století i v zahraničí prosadily mezzosopranistka Elīna Garanča a sopranistka Kristīne Opolaisová. Elektronický hudebník DJ Lethal (Leors Dimants) proslul svou spoluprací se skupinou Limp Bizkit. Jedním z nejslavnějších baletních tanečníků všech dob se stal rodák z Rigy, sólista ruského původu Michail Baryšnikov.
 Podobně jako v dalších baltských zemích mají v zemi velkou tradici písňové festivaly. Ten nejvýznamnější, Lotyšský písňový a taneční festival (Vispārējie latviešu Dziesmu un Deju svētki) se koná od roku 1873, obvykle v pětiletých cyklech. Spolu s dalšími pobaltskými festivaly byl zapsán na seznam nehmotného světové kulturního dědictví UNESCO. Nejvýznamnější hudební scénou je Lotyšská národní opera.
 Kuchyně
 Národním jídlem je nasládlý žitný chléb (rupjmaize), který se široce využívá, dokonce i k přípravě zmrzliny. Také polévka se vaří z tohoto chleba, nazývá se maizes zupa a je zajímavé, že se do ní dává ovoce. Také nejznámější dezerty jsou z tohoto chleba, ať už je to sklandrausis s bramborovou nebo mrkvovou náplň, nebo rupjmaizes kartojums podávaný se šlehačkou a ovocem. Za národní jídlo lze označit také místní variantu bramboráků (kartupeļu pankūkas). Stejně jako v ostatních baltských zemích jsou oblíbené palačinky (pankūkas), pelmeně, pirohy (pīrādziņi) a boršč. Častým dochucovadlem (či spíše zjemňovadlem chuti) je zakysaná smetana (skābais krējums), zakysané mléko (rūgušpiens) nebo tvaroh (biezpiens). Kefír se dokonce prodává i v restauracích jako nealkoholický nápoj. Lotyšská kuchyně používá hodně masa, nejběžnější je maso vepřové (oblíbenou specialitou je vepřové v aspiku zvané cūkgaļas galerts) a výrobky z něj, klobásy a sádlo. Lotyši také využívají Baltské moře a konzumují nalovené ryby, sledě, šproty nebo mořské štiky. Nejpoužívanější zeleninou jsou brambory. Oblíbená jsou jídla z hrachu, například hrách se slaninou (pelēkie zici) nebo hrachové kuličky (zirņu pikas). Příliš se nepoužívá koření a jídlům se ponechává jejich přírodní chuť. Dosti oblíbený je kysel. Nejoblíbenějším nápojem je pivo. Místní specialitou je Rižský černý balzám, tradiční hořký alkoholický likér vyráběný z 24 druhů místních rostlin. Vyrábí se od roku 1752 a prodává v hliněných lahvích. Obvykle má 45 % alkoholu.
 Věda
 V Rize se narodil nositel Nobelovy ceny za chemii Wilhelm Ostwald, stejně jako průkopník raketové techniky a kosmonautiky Friedrich Zander. Mstislav Keldyš byl jedním z hlavních teoretiků sovětského kosmického programu a blízkým spolupracovníkem Sergeje Koroljova. Tzv. Waldenův zvrat objevil chemik Paul Walden. Prestižní Turingovu cenu získal roku 1993 informatik Juris Hartmanis. Odborníkem na spektroskopii byl Anatole Abragam.
 V sociálních a humanitních vědách vynikl rižský rodák a politický filozof Isaiah Berlin, filozof a kritik idealismu Nicolai Hartmann a také sociolingvista Max Weinreich. V Lotyšsku se narodil i psycholog Oswald Külpe.
 Nejstarší a největší vysokou školou v Lotyšsku je Latvijas Universitāte. K roku 2019 měla tato veřejná vysoká škola třináct fakult a studovalo na ní okolo 28 000 studentů. Je jedinou lotyšskou vysokou školou zařazenou do žebříčku nejkvalitnějších škol QS World University Rankings (k roku 2021), a to na 801.–1000. místo na světě.
 Sport
 První olympijské zlato pro samostatné Lotyšsko vybojoval gymnasta Igors Vihrovs na olympijských hrách v Sydney roku 2000. Cyklista BMX Māris Štrombergs vybojoval dokonce dvě zlaté olympijské medaile (2008, 2012). Čtvrté zlato do sbírky moderního Lotyšska přidal čtyřbob na olympiádě v Soči roku 2014. Páté pak reprezentanti v 3x3 basketbalu, při olympijské premiéře této disciplíny. I meziválečné Lotyšsko se zúčastňovalo olympijských her. Vůbec první medaili, stříbrnou, přivezl chodec Jānis Daliņš z her v Los Angeles roku 1932. Lotyšská chodecká škola měla dobrý zvuk i později (Adalberts Bubenko, Aigars Fadejevs).
 Lotyšští sportovci ovšem sbírali medaile i v dresu Sovětského svazu, vyhlášená byla zvláště lotyšská oštěpařská škola – zlato brali oštěpaři Inese Jaunzeme (1956), Elvīra Ozoliņa (1960), Jānis Lūsis (1968) a Dainis Kūla (1980). (V nové éře oštěpařskou pochodeň převzali například Vadims Vasiļevskis, stříbrný z Athén 2004, či Ainārs Kovals, stříbrný z Pekingu 2008). V ostatních disciplínách triumfovali jako reprezentanti SSSR sáňkařka Věra Zozuljová (1980), jachtař Aleksandrs Muzičenko (1980), bobista Jānis Ķipurs (1988), střelec Afanasijs Kuzmins (1988) či kanoista (a později politik) Ivans Klementjevs (1988). Řada Lotyšů se podílela i na sovětských úspěších v kolektivních sportech, například volejbalista Ivans Bugajenkovs má hned dvě zlata (1964, 1968), stejně jako basketbalistka Uljana Semjonovová (1976, 1980).
 Basketbal má v Lotyšsku velkou tradici; již v roce 1935 lotyšská reprezentace vyhrála mistrovství Evropy, roku 1939 pak získala stříbro. Trojnásobným mistrem Evropy se stal v sovětském dresu Jānis Krūmiņš či Valdis Muižnieks, mistrem světa Valdis Valters. V NBA se prosadil Andris Biedriņš. Klub ASK Rīga třikrát vyhrál euroligu (1958, 1959, 1960). Anete Jēkabsone-Žogotaová byla v roce 2007 vyhlášena nejlepší basketbalistkou Evropy. Mezi nejlepší kluby v Lotyšsku patří BK Ventspils a VEF Rīga.
 Stejně populární je lední hokej. Lotyši patří k lepším světovým týmům, jsou známí svojí nevyzpytatelnou hrou, pomocí které dokážou porazit i favorizovanější týmy. Dvojnásobným mistrem světa z časů SSSR je hokejový brankář Artūrs Irbe, dokonce trojnásobným pak Helmuts Balderis. Sandis Ozoliņš je vítězem Stanleyova poháru s Colorado Avalanche (1996). Dvanáct sezón v NHL strávil Kārlis Skrastiņš, který 7. září 2011 zahynul při letecké nehodě v Jaroslavli spolu s dalšími 37 týmovými kolegy při letu k prvnímu zápasu sezóny 2011/2012 KHL. V NHL se prosazuje Zemgus Girgensons nebo jeden z nejtalentovanějších mladých brankářu Elvis Merzlinkis, celkově hrálo NHL přes 40 lotyšských hokejistů. Jeden lotyšský klub, Dinamo Riga, hraje KHL. Lotyšsko dvakrát pořádalo Mistrovství světa v ledním hokeji a to v roce 2006 a 2021. Lotyšští hokejisté hrávají pravidelně i v českých soutěžích.
 Fotbalová reprezentace dosáhla největšího úspěchu v roce 2004, když se poprvé ve své historii probojovala na závěrečný turnaj mistrovství Evropy, dokázala remizovat i s Německem, ale o postup ze skupiny je připravila prohra s českým výběrem. Lotyšská fotbalová liga se jmenuje Virsliga, nejlepším lotyšským týmem je Skonto Riga, FK Ventspils, jenž se jako jediný tým z Pobaltí prosadil v evropských soutěžích, a Riga FC, klub který několikrát prohrál v posledním předkole evropských soutěží.
 Lotyšsko se může spoléhat na kvalitní ženský tenis, ve světovém žebříčku WTA je zastupováno dvěma ženami v první desítce: Anastasia Sevastovová je světová devítka, Jelena Ostapenková v roce 2017 vyhrála French Open a její nejlepší umístění v žebříčku WTA je 5. místo, úspěšný je i lotyšský fedcupový tým. Nejúspěšnějším lotyšským mužským tenistou je Ernests Gulbis, pravidelný čen první tenisové desítky.
 Lotyšsko je úspěšné i v biatlonu. Andrejs Rastorgujevs, patřící mezi nejrychlejší závodníky, je držitelem několik medailí, jeho nejlepší celkové umístění ve Světovém poháru je 10. místo, dále Baiba Bendiková, medailistka z Mistrovství Evropy , která se pravidelně umisťuje v první desítce .
 Šachistovi Michailu Talovi se přezdívalo Čaroděj z Rigy. V Rize se narodil i představitel šachové moderny Aaron Nimcovič či šachista Alexej Širov. Mairis Briedis je profesionálním mistrem světa v boxu.
 Odkazy
 Reference
 Literatura
 Související články
 Lotyšská osvobozenecká válka (1918-1920)
 Státní symboly Lotyšska
 Politický systém Lotyšska
 Externí odkazy
 Česko-lotyšský spolek
 Lotyšsko - Cestopis, fotografie, mapy a informace
 Informace o Lotyšsku na serveru Evropské komise
 Státy Evropy
 Státy a území vzniklé roku 1918
 Státy a území vzniklé roku 1991
 Státy EU
 Státy NATO
 Státy Unie pro Středomoří
 Státy Iniciativy Trojmoří


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 21.4.2009
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 92/1
 CONVENȚIA
 privind vămuirea centralizată, referitoare la distribuirea costurilor de colectare naționale care sunt reținute atunci când resursele proprii tradiționale sunt puse la dispoziția bugetului UE
 2009/C 92/01
 PĂRȚILE CONTRACTANTE, state membre ale Uniunii Europene,
 AVÂND ÎN VEDERE Decizia 2007/436/CE, Euratom a Consiliului din 7 iunie 2007 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene (denumită în continuare „decizia”),
 AVÂND ÎN VEDERE Regulamentul (CE/Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a deciziei referitoare la sistemul de resurse proprii menționată anterior (denumit în continuare „regulamentul”),
 AVÂND ÎN VEDERE faptul că vămuirea centralizată și alte simplificări ale formalităților vamale, în sensul Regulamentului (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (denumit în continuare „Codul vamal modernizat”), pot contribui la crearea condițiilor favorabile comerțului,
 AVÂND ÎN VEDERE faptul că autorizația unică, astfel cum a fost definită la articolul 1 punctul 13 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei, aduce aceleași beneficii pentru perioada la finalul căreia Codul vamal modernizat devine aplicabil,
 AVÂND ÎN VEDERE Declarația Consiliului din 25 iunie 2007 privind repartizarea costurilor de colectare a taxelor vamale, privind TVA și privind statisticile în cadrul sistemului de vămuire centralizată și declarația Consiliului și a Comisiei din 25 iunie 2007 privind evaluarea funcționării sistemului de vămuire centralizată,
 ȚINÂND SEAMA de articolele 17 și 120 din Codul vamal modernizat care prevăd recunoașterea validității deciziilor luate de autoritățile vamale în întreaga Comunitate, precum și forța probatorie a rezultatelor verificărilor aplicabile pe întreg teritoriul Comunității,
 ÎNTRUCÂT:
 (1)
 Administrarea vămuirii centralizate, care poate fi combinată cu simplificări ale formalităților vamale, în care mărfurile sunt declarate pentru libera circulație într-un stat membru, dar sunt prezentate la vamă într-un alt stat membru, implică cheltuieli administrative în ambele state membre. Aceasta justifică o reîmpărțire parțială a costurilor de colectare care sunt reținute atunci când resursele proprii tradiționale sunt puse la dispoziția bugetului comunitar, în conformitate cu regulamentul.
 (2)
 Această reîmpărțire efectuată de partea contractantă în care declarația vamală este depusă în beneficiul părții contractante unde sunt prezentate mărfurile corespunde unui total de 50 % din costurile de colectare reținute.
 (3)
 O bună punere în aplicare a reîmpărțirii costurilor de colectare necesită adoptarea de proceduri specifice sub forma unei convenții între părțile contractante.
 (4)
 Prezenta convenție urmează să fie aplicată de către părțile contractante în conformitate cu legile și procedurile lor naționale,
 CONVIN DUPĂ CUM URMEAZĂ:
 CAPITOLUL I
 DOMENIUL DE APLICARE ȘI DEFINIȚII
 Articolul 1
 (1) Prezenta convenție definește procedurile privind reîmpărțirea costurilor de colectare atunci când resursele proprii sunt puse la dispoziția bugetului UE, care trebuie să fie urmate de părțile contractante în cazul vămuirii centralizate, în sensul articolului 106 din Codul vamal modernizat, când mărfurile sunt declarate pentru punere în liberă circulație într-un stat membru, dar prezentate la vamă într-un alt stat membru.
 (2) Procedurile menționate la alineatul (1) se aplică, de asemenea, atunci când conceptul de „vămuire centralizată” se combină cu simplificările stabilite în conformitate cu Codul vamal modernizat.
 (3) Procedurile menționate la alineatul (1) se aplică, de asemenea, în cazul autorizației unice, astfel cum este definită la articolul 1 punctul 13 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei, pentru punerea în liberă circulație.
 Articolul 2
 În sensul prezentei convenții se aplică următoarele definiții:
 (a)
 „autorizație” înseamnă orice autorizație emisă de autoritățile vamale care permite punerea în liberă circulație a mărfurilor la biroul vamal competent pentru locul în care este stabilit titularul autorizației, indiferent de biroul vamal unde sunt prezentate mărfurile;
 (b)
 „autoritățile vamale de autorizare” înseamnă autoritățile vamale din statul membru participant care permit punerea în liberă circulație a mărfurilor la biroul vamal competent pentru locul în care este stabilit titularul autorizației, indiferent de biroul vamal în care sunt prezentate mărfurile;
 (c)
 „autoritățile vamale de asistență” înseamnă autoritățile vamale din statul membru participant care asistă autoritățile vamale de autorizare la supravegherea procedurii și la acordarea liberului de vamă pentru mărfuri;
 (d)
 „taxe la import” înseamnă taxele vamale care trebuie plătite la importul de mărfuri;
 (e)
 „costuri de colectare” înseamnă sumele pe care statele membre sunt autorizate să le rețină în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din decizie sau cu o dispoziție corespunzătoare din orice altă decizie ulterioară care ar putea să o înlocuiască.
 CAPITOLUL II
 STABILIREA ȘI REÎMPĂRȚIREA COSTURILOR DE COLECTARE
 Articolul 3
 (1) Statul membru al autorităților vamale de autorizare comunică statului membru al autorităților vamale de asistență, prin mijloace electronice sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil, prin orice mijloace adecvate, cu privire la informațiile relevante referitoare la suma corespunzătoare costurilor de colectare care urmează a fi reîmpărțite.
 (2) Autoritățile vamale de asistență comunică autorităților vamale de autorizare:
 (a)
 numele și adresa autorității competente pentru primirea informațiilor în conformitate cu alineatul (1);
 (b)
 referințele contului bancar în care se depune suma corespunzătoare costurilor de colectare care urmează a fi reîmpărțite.
 (3) Informațiile relevante menționate la alineatul (1) sunt următoarele:
 (a)
 identificarea autorizației;
 (b)
 data la care suma corespunzătoare resurselor proprii stabilite este creditată în conformitate cu articolele 9 și 10 din regulament;
 (c)
 suma corespunzătoare resurselor proprii puse la dispoziție, luând în considerare posibila rambursare sau recuperare ulterioară a taxelor la import;
 (d)
 suma corespunzătoare costurilor de colectare reținute.
 Articolul 4
 Suma corespunzătoare costurilor de colectare care urmează să fie reîmpărțite de statul membru al autorităților vamale de autorizare către statul membru al autorităților vamale de asistență este egală cu cincizeci la sută (50 %) din suma corespunzătoare costurilor de colectare reținute.
 Articolul 5
 (1) Plata sumei menționate la articolul 4 este efectuată în luna în cursul căreia suma corespunzătoare resurselor proprii stabilite este creditată în conformitate cu articolele 9 și 10 din regulament.
 (2) Penalitățile de întârziere se percep la valoarea sumei menționate la alineatul (1) pentru perioada cuprinsă între data la care a expirat termenul fixat și data plății.
 Rata penalității de întârziere este rata dobânzii aplicată de Banca Centrală Europeană asupra celei mai recente operațiuni majore de refinanțare pe care a efectuat-o anterior primei zile calendaristice a semestrului în cauză („rată de referință”), majorată cu două puncte procentuale.
 Pentru un stat membru al autorităților vamale de autorizare care nu participă la a treia fază a uniunii economice și monetare, rata de referință menționată anterior este rata echivalentă fixată de către banca centrală națională a statului respectiv. În acest caz, rata de referință în vigoare în prima zi calendaristică a semestrului în cauză se aplică pe parcursul următoarelor șase luni.
 CAPITOLUL III
 SOLUȚIONAREA LITIGIILOR
 Articolul 6
 Orice litigiu între părțile contractante rezultat din interpretarea sau din aplicarea prezentei convenții se soluționează prin negociere, în măsura în care acest lucru este posibil. În cazul în care nu este găsită nicio soluție într-un termen de trei luni, părțile contractante vizate pot să aleagă, de comun acord, un mediator pentru a soluționa litigiul.
 CAPITOLUL IV
 PUNERE ÎN APLICARE ȘI DISPOZIȚII FINALE
 Articolul 7
 (1) Secretarul General al Consiliului Uniunii Europene este depozitarul prezentei convenții.
 (2) Statele membre ale Uniunii Europene pot deveni părți contractante la prezenta convenție, depunând pe lângă Secretarul General al Consiliului Uniunii Europene un instrument de ratificare, de acceptare, de aprobare sau de aderare, după îndeplinirea procedurilor interne necesare pentru adoptarea prezentei convenții.
 (3) Prezenta convenție intră în vigoare la nouăzeci de zile după ce ultimul stat membru semnatar a declarat că a îndeplinit toate procedurile interne necesare pentru adoptarea prezentei convenții. Între timp, orice stat membru care a dus la îndeplinire procedurile respective poate totuși să declare că va aplica convenția în relațiile sale cu statele membre care au făcut aceeași declarație, în ceea ce privește dispozițiile avute în vedere de prezenta convenție.
 (4) Toate aranjamentele administrative dintre statele membre referitoare la reîmpărțirea sumelor corespunzătoare costurilor de colectare în situații care se încadrează în domeniul de aplicare a prezentei convenții se înlocuiesc cu dispozițiile prezentei convenții începând cu data de aplicare a acesteia între statele membre vizate.
 Articolul 8
 (1) Orice parte contractantă poate propune modificări ale prezentei convenții, în special atunci când o parte contractantă se confruntă cu pierderi bugetare considerabile din cauza aplicării prezentei convenții. Orice modificare propusă se transmite depozitarului menționat la articolul 7, care o comunică părților contractante.
 (2) Modificările se adoptă de comun acord de către părțile contractante.
 (3) Modificările adoptate în conformitate cu alineatul (2) intră în vigoare în conformitate cu articolul 7.
 Articolul 9
 Prezenta convenție se reexaminează de către părțile contractante cel târziu la trei ani de la data aplicării Codului vamal modernizat și, dacă este necesar, poate fi modificată pe baza acestei reexaminări, în conformitate cu articolul 8.
 Articolul 10
 (1) Orice parte contractantă poate denunța prezenta convenție printr-o notificare adresată Secretarului General al Consiliului Uniunii Europene.
 (2) Denunțarea produce efecte la nouăzeci de zile de la data la care Secretarul General a primit notificarea privind denunțarea.
 Drept care subsemnații plenipotențiari au semnat prezenta convenție.
 Încheiată la Bruxelles, la zece martie două mii nouă, într-un singur exemplar original în limbile bulgară, cehă, daneză, engleză, estonă, finlandeză, franceză, germană, greacă, irlandeză, italiană, letonă, lituaniană, maghiară, malteză, olandeză, polonă, portugheză, română, slovacă, slovenă, spaniolă și suedeză, textele în fiecare limbă fiind egal autentice, originalul fiind depus la arhivele Secretariatului General al Consiliului Uniunii Europene.
 Voor de regering van het Koninkrijk België
 Pour le gouvernement du Royaume de Belgique
 Für die Regierung des Königreichs Belgien
 За правителството на Република България
 Za vládu České republiky
 For regeringen for Kongeriget Danmark
 Für die Regierung der Bundesrepublik Deutschland
 Eesti Vabariigi valitsuse nimel
 Thar ceann Rialtas na hÉireann
 For the Government of Ireland
 Για την Κυβέρνηση της Ελληνικής Δημοκρατίας
 Por el Gobierno del Reino de España
 Pour le gouvernement de la République française
 Per il governo della Repubblica italiana
 Για την Κυβέρνηση της Κυπριακής Δημοκρατίας
 Latvijas Republikas valdības vārdā
 Lietuvos Respublikos Vyriausybės vardu
 Pour le gouvernement du Grand-Duché de Luxembourg
 A Magyar Köztársaság kormánya részéről
 Għall-Gvern ta’ Malta
 Voor de regering van het Koninkrijk der Nederlanden
 Für die Regierung der Republik Österreich
 W imieniu Rządu Rzeczypospolitej Polskiej
 Pelo Governo da República Portuguesa
 Pentru Guvernul României
 Za vlado Republike Slovenije
 Za vládu Slovenskej republiky
 Suomen hallituksen puolesta
 På finska regeringens vägnar
 På svenska regeringens vägnar
 For the Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland


type: wikipedia

text:
Aasia on maapallon suurin maanosa niin väestöltään kuin pinta-alaltaankin. Sen pinta-ala on noin 44 miljoonaa neliökilometriä, mikä tarkoittaa 29,4 prosenttia maapallon maapinta-alasta ja 8,6 prosenttia kokonaispinta-alasta. Aasiassa asuu vähän yli 4,6 miljardia ihmistä eli yli 60 prosenttia maailman väestöstä.
 Maanosan nimi tulee antiikin kreikkalaisilta, jotka käyttivät nimeä Anatolian alueesta. Valtauskonnot ovat islam, buddhalaisuus ja hindulaisuus.
 Aasiassa sijaitsee maailman korkein vuoristo Himalaja. Keski-Aasia on kuivaa tai puolikuivaa aluetta, mutta Intian niemimaalla ja Kaakkois-Aasiassa vallitsee kuuma ja kostea ilmasto. Pohjoisen Siperiassa on laaja havupuumetsäalue.
 Luonnonmaantiede
 Pinnanmuodot ja geologia
 Aasia on geologisesti hyvin aktiivinen maanosa, ja siellä on laajalti vuoristoja ja vulkaanisia alueita. Aasian ja koko maailman korkein vuoristo on Himalaja. Sen pohjoispuolella on Tiibetin ylänkö, joka on maailman korkein ylänkö. Indonesiassa on vulkaaninen kaari sekä Japanissa ja Filippiineillä tulivuorijonoja. Aasiassa on myös maailman vanhinta kallioperää, varsinkin Intian ja Arabian niemimailla sekä Siperiassa.
 Aasiassa on 19 suurta virtaa, joiden pituus on vähintään 2 500 kilometriä. Pisimpiä jokia ovat Jangtse, Keltainenjoki, Indus, Ganges ja Mekong.
 Ilmasto ja kasvillisuus
 Aasia voidaan jakaa ilmastollisesti Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Aasian kosteaan monsuunivyöhykkeeseen sekä kuivaan tai puolikuivaan Keski-Aasiaan. Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa vallitsee kuuma ja kostea ilmasto. Himalajalla ja Keski-Aasian vuoristoissa talvet ovat kylmiä ja runsaslumisia. Keski-Aasia on kuivaa tai puolikuivaa aluetta, jossa kesät ovat lämpimiä ja talvet kylmiä.
 Kaakkois- ja Etelä-Aasiassa on trooppisia sademetsiä, jotka on tosin suurimmaksi osaksi hakattu. Subtrooppista Itä-Aasiaa peittävät osin ikivihreät lehtipuumetsät. Pohjoisempana on kesävihantia lehtimetsiä. Tiibetin ylänkö on lähes puutonta tundraa. Vähäsateisia alueita peittävät ruohostot, ja Intian sekä Thaimaan ylängöillä on trooppista ruohostoa. Keski-Aasian puolikuivat alueet ovat lauhkean vyöhykkeen ruohostoa. Siperiassa on laaja havupuumetsikköalue taiga.
 Luonto ja luonnonvarat
 Aasian alueen luonto on erittäin rikasta ja siellä elää paljon sellaisia eläimiä, joita ei muualla tavata. Lisäksi Aasian alueella on maaperässä runsaasti mineraaleja ja arvometalleja. Persianlahden ympärillä ovat maailman runsaimmat maaöljyesiintymät. Kiinalla on enemmän vesivoimavaroja kuin millään muulla maailman maalla, jopa kaksi kertaa enemmän kuin Venäjällä. Hiilivarantojen suhteen Venäjä ja Kiina kuuluvat maailman suurimpiin.
 Aasian valtiot
 Epäitsenäiset alueet
 Talous
 Aasian maiden tulotasot vaihtelevat suuresti. Aasiassa on muutamia hyvin rikkaita maita, esimerkiksi Japani, ja eräitä alueellisia finanssikeskuksia, kuten Hongkong ja Bahrain. Monet Aasian maat ovat teollistuneet viime vuosikymmeninä. Toisaalta Aasiassa on myös vähiten kehittyneisiin maihin kuuluvia kehitysmaita, esimerkiksi Afganistan, Bangladesh ja Nepal.
 Maatalous
 Aasian väestöstä suurin osa asuu monsuunivyöhykkeellä ja saa maataloudesta elantonsa. Vehnän ja riisin viljely on intensiivistä tuolla vyöhykkeellä. Aasian väestön nopean kasvun seurausta oli valtaisa ravinnontarve. Tämän vuoksi viljeltyä aluetta jouduttiin lisäämään ottamalla autiomaiden reuna-alueita ja muita maataloudelle marginaalisia alueita käyttöön sekä hakkaamalla metsää. Niin sanottu ”vihreä vallankumous” oli onnistunut yritys lisätä maatalouden tuotantoa. Lannoitteita ja torjunta-aineita käyttämällä sekä parantamalla siemenlaatua saatiin usein jopa kolminkertaiset sadot. Aasiassa huolta on kuitenkin aiheuttanut muun muassa kemikaaleista johtuvat ympäristöongelmat. Laidunnus ja vehnän viljely ovat Keski-Aasian maatalouden tärkeimmät muodot johtuen alueen kuivuudesta. Lisäksi alueella viljellään laajalti puuvillaa kastelun ansiosta.
 Teollisuus
 1980-luvulla monet Itä-Aasian valtiot saavuttivat korkean teollistumisasteen. Tämän vuoksi ne myös tulivat riippuvaisiksi polttoaineiden, mineraalien sekä muiden raaka-aineiden maahantuonnista. Kehittyneimmissä maissa tyypillisiä teollisuuden muotoja ovat auto-, tietokone- ja elektroniikkateollisuus, esimerkiksi Japani on hyvä esimerkki tällaisesta valtiosta. Myös Singapore, Taiwan, Hongkong ja Etelä-Korea ovat teollistuneet nopeasti. Näiden maiden jäljessä tulevat muun muassa Malesia, Thaimaa ja Filippiinit. Myös Kiinan ja Intian vienti on siirtynyt kohti teollisuustuotteita. Molemmilla valtioilla on merkittävää tieteellistä asiantuntemusta muun muassa satelliittiohjelmien ja avaruusteknologian aloilta.
 Myös entiset Keski-Aasian neuvostotasavallat ovat siirtymässä hitaasti vapaaseen markkinatalouteen. Näiden maiden teollisuus on kuitenkin vielä vähäistä. Azerbaidžanilla on huomattavat öljyvarat ja Kazakstan tuottaa kemikaaleja ja metalleja.
 Kulttuuri
 Kielet
 Aasiassa puhutaan moniin eri kieliryhmiin kuuluvia kieliä. Lähi-idässä valtakieli on seemiläisiin kieliin kuuluva arabia. Keski-Aasian valtioissa puhutaan muun muassa turkinsukuisia kieliä. Aasian eteläosissa Iranista Bangladeshiin saakka puhutaan indoeurooppalaisen kielikunnan indoiranilaiseen haaraan kuuluvia kieliä, kuten persiaa, urdua ja hindiä, joiden ohella Etelä-Intiassa puhutaan myös dravidakieliä, joista laajimmalle levinnyt on tamili. Austronesialaiset kielet, kuten malaiji ja indonesia ovat Kaakkois-Aasian pääkieliä. Myös thain ja burman kielillä on paljon puhujia mantereen puolella.
 Kaikista maailman kielistä eniten äidinkielisiä puhujia on mandariinikiinalla. Sen ohella Itä-Aasian eniten puhuttuja kieliä ovat sille lähisukuiset wu- ja kantoninkiina sekä lisäksi korea ja japani.
 Entisissä neuvostotasavalloissa käytetään yleisesti venäjän kieltä.
 Uskonnot
 Kaikki laajimmalle levinneet uskonnot ovat syntyneet Aasiassa. Lähi-idästä ovat peräisin juutalaisuus, kristinusko ja islam, joista viimeksi mainittu on nykyisin Aasiassa laajimmalle levinnyt. Keski- ja Itä-Aasian valtauskontoja ovat buddhalaisuus ja hindulaisuus. Kiinan ja Intian vanhojen filosofisten perinteiden pohjalta on kehittynyt useita uskontoja tai uskontoon rinnastettavia suuntauksia:
 sikhiläisyys, jainalaisuus
 taolaisuus, kungfutselaisuus, šintolaisuus
 zarathustralaisuus
 Historia
 Varhainen historia
 Aasian varhaiset korkeakulttuurit syntyivät mantereen eri puolilla suurten jokien varsilla. Mesopotamian ja Indus-jokilaakson kulttuurin välillä oli yhteyksiä, mutta Jangtse-joen ympäristö oli lähes eristyksissä niistä. Silti tietyt yhteiset kulttuuripiirteet osoittavat, että jo varhaisen Kiinan ja Lähi-idän kulttuurien välillä oli tuntemattomia yhteyksiä. Vain hevosilla kulkevat paimentolaiset pääsivät suurten arojen yli, ja Himalaja, Kaukasus sekä Siperian suot ja metsät muodostuivat heillekin liikenne-esteiksi. Vasta silkkitie yhdisti Kiinan Lähi-itään ja Eurooppaan.
 Eurooppalaiset Aasiassa
 Itä-Intian komppaniat, Brittien Intia, Siperian rata, Ranskan Indokiina, Portugalin Macao ja Goa.
 Eräitä sotia ja rajakiistoja 1940-luvulta nykyaikaan
 Toisen maailmansodan jälkeen aseelliset yhteenotot ovat jatkuneet mantereella. Taiwan eli Kiinan tasavalta erosi Kiinasta maan kommunistisen vallankumouksen jälkeen. Kiina ei ole hyväksynyt eroa. Sodan jälkeen myös Vietnam ja Korea jakautuivat kahdeksi eri valtioksi; kapitalistiseen etelään ja kommunistiseen pohjoiseen. Etelä-Vietnam ja Pohjois-Vietnam yhdistyivät vuonna 1975, Vietnamin sodan päätyttyä. Etelä-Korea ja Pohjois-Korea taas ovat yhä sotatilassa, tosin vain muodollisesti. Myös Himalajan vuoristossa sijaitsevan Kashmirin osavaltion kysymys on yhä vailla ratkaisua. Vuonna 1971 Pakistanin ja Intian välille syntyi sota. Sodan seurauksena syntyi Bangladeshin valtio. Aseellisia yhteenottoja Kiinalla on ollut Vietnamin, Neuvostoliiton ja Intian kanssa johtuen kiistoista Kiinan rajalinjasta. Filippiinien, Vietnamin, Malesian, Taiwanin ja Kiinan välillä on nykyään jännitteitä johtuen Spratlysaarten omistuksesta.
 Lähteet
 Viitteet
 Aiheesta muualla
 Seulonnan keskeiset artikkelit