text:
Novice na strani se sproti obnavljajo
 Pridi spet na ogled......
 javno dobro ali privilegij bogatih?
 Nekateri, ki nam ni vseeno, trdimo, da voda, kot osnovni pogoj življenja, prav tako kot kisik ali svetloba, ne more biti nikogršna lastnina ali 'prodajni produkt' ali privilegij. smo pripravili Pobudo za presojo ustavnosti Zakona o vodah.
 Kajti med lastninjenjem nafte in lastninjenjem vode je bistvena razlika!!!
 Ker vlada meša jabolka in hruške?
 Brez nafte, zlata, plutonija, človek lahko živi, voda pa je življenjsko pomembna tekočina, brez katere vsako živo bitje umre. Tako človek, žival, rastlina. Torej dostop do vode, prav kot do kisika in svetlobe, ne more biti prepovedan ali preprečen. Dostop do vode mora biti neodtujljiva pravica, torej svoboda vseh živih bitij planeta. Odtujiti ljudem, živalim, rastlinam vodo ali kisik, pomeni neposredni napad na njihovo življenje. Vsa voda Slovenije je zato lahko le skupno dobro, javno dobro vseh prebivalcev, živali in rastlin Slovenije.
 Pobudo, v pravilnem obrazcu, kot ga zahteva Ustavno sodišče, lahko najdete na spletni strani http://www.oocities.com/pobuda_zakon_o_vodah/ in si jo sprintate. Pobudo vsakdo, ki se z zakonom o vodah ne strinja, lahko pošlje na Ustavno sodišče RS. Vsi, ki ste pripravljeni pri pobudi sodelovati, se morate pod Pobudo za presojo... tudi lastnoročno podpisati.
 V sprintan obrazec je pobuda že vpisana.
 Vnesete le še svoje podatke (ime in piimek ter naslov stalnega bivališča v rubriko 1.1), na zadnji strani spodaj napišete kraj in datum ter se podpišete individualno (lahko več pobudnikov na eno Pobudo – eden se podpiše pobudo, ostali z vsemi podatki (ime priimek, stalno bivališče + lastnoročni podpis - lahko na dodatni list), pod podpis 'nosilca' napišete število sopodpisnikov, da spiska naUS ne morejo vreči stran) in jo priporočeno pošljete po pošti na naslov Ustavnega sodišča, ki je na začetku pobude.
 Pobudo lahko preverite tukaj
 Zakon o vodah 'gnjavi' sedaj trenutno le lastnike zasebnih zajetij,vodnjakov in kapnic, in mestni in vaški ljudje imajo občutek, da se njih ne tiče. Toda Zakon ne prizadeva le tistih porabnikov z lastnimi zajetji in vodnjaki, ki naj bi do nedavnega 'svojo vodo' prijavili. Vodo zakon odtujuje tudi tistim že priključenim na vodovod in na števec, kot tudi revežem, ki svoje vodne pipe sploh nimajo. Vsem slovenskim, našim, še nerojenim otrokom.
 Akcija obveščanja in pošiljanja Pobude bo zato trajala vse dokler ustavno sodišče mnenja ljudstva oziroma lokalnih skupnosti ne upošteva. Zato obveščajte ljudi še naprej in vsak so-podpisnik, jutri ali čez mesec dni, je velika pomoč pri preprečitvi lastninjenja vode oziroma reševanju našega skupnega javnega vodnega dobra.
 Ustavna pobuda bo uspela, če bo sodišče priznalo pravni interes pobudnikov. To pomeni, da morajo biti razlogi za pobudo oprti na neposredno kršenje pravic, ki so zagotovljene z ustavo. V pobudi smo kršenje pravic tudi dokazali, vendar Ustavno sodišče pogosto ne reagira, dokler do kršitve pravice ne pride tudi dejansko. Ker nihče od pobudnikov še ni bil kaznovan, lahko sodišče odloči, da pravni interes pobudnikov ni zadostno izkazan. Pobuda zato lahko v tej obliki pade. ZATO je zelo pomembno, da vsi pozorno spremljamo dogajanje in OPOZORIMO ljudi, ki jih poznamo, da nam sporočijo vsak obisk inspektorjev in vsako kazen, ki jo bodo le-ti v naslednjih mesecih začeli izrekati, Še posebej prepoved uporabe vode. A do zaprtja vode je najbrž še dolga pot, saj ima država mehanizme, ki ‘smrtno obsodbo’ zavlečejo, npr. rubež za rubežem. A takoj, ko bo izrečena prva kazen, bomo dopolnili ustavno pobudo, saj sodišče ne bo moglo več reči, da pravnega interesa ni. Ključno je torej, da za katerikoli ukrep inšpektorjev izvemo TAKOJ, da lahko ustrezno ukrepamo. Kazni na vsak način ljudje ne smejo plačati, ampak se je potrebno v pritožbenem roku (v 8 dneh od izdaje odločbe) pritožiti in dopolniti ustavno pobudo. In to imamo pripravljeno. Le tako bomo lahko ustavili lastninjenje vode, kisika, svetlobe, teme....
 Da bo popolnoma jasno:
 Člen Zakona o vodah, ki uzakonja krajo skupnega dobrega, saj skupno dobro, tudi vodno dobro, spreminja v lastnino države:
 182. člen (lastninjenje zemljišč)
 Člen Zakona o vodah, ki uzakonja odtujitev lokalnih voda lokalni skupnosti, onemogoča nadzor lokalne skupnosti nad vodo in ves dobiček pri prodaje lokalne vode ‘spelje’ v nenasitne žepe koncesionarjev – multinacionalk – 'gospodarjev svetovne vode':
 119. člen (vodna pravica)
 In čeprav v Ustavi RS piše, da smo država prebivalci Slovenije, vodni zakon oblasti daje vse pravice nad vodo, a ljudstvo imamo le dolžnost plačevanje vsak dan večjih davkov in prispevkov?
 Je država torej le še oblast? In ljudstvo smo 'izven' države?
 Ako ljudje nočemo izgubiti svobodnega dostopa do vode, moramo obstoječi, protihumani Zakon o vodah spremeniti. Vsi skupaj moramo jasno reči ‘Ne.’ zakonu, ki uzakonja koncesijo – daje ‘enemu’ (oblasti) izključujočo pravico do razpolaganja z vodo in ‘drugemu’ (lokalnim ljudem?) dolžnost plačila vode.
 Oblasti ne smemo dopustiti izključiti in ‘odklopiti’ nikogar. Vsakdo ima pravico do vode (in ko imamo vsi pravico, pravica postane svoboda?). In oblast tudi po Ustavi ne sme izključiti nikogar, drugače je v nasprotju z ustavo, po kateri smo država vsi prebivalci Slovenije.
 Ako je ljudstvo servis države, potem je tako, kot je sedaj. Država brani 'svojo' vodo pred ljudmi in jim hoče zaračunati vsako kapljo dežja, zraven pa pusti osnaževati našo pitno vodo, seveda ob dobri podkupnini. In izplen iščoči uradniki v vladi jo čistijo danes tako, da enostavno zvišajo dovoljeno vsebnost strupov v pitni vodi. In zraven nam celo grozijo s podražitvijo vode?
 Ako pa je voda 'naša' in vlada servis ljudi Slovenije, potem imajo vsi prebivalci dolžnost paziti in skrbeti za čistost naših voda. Vodo 'čistijo' lahko le pozorni in problema nečistih voda zavestni ljudje s tem, ko vsako kršitev onesnaženja vode ali podatke o deponijah z nevarnmi snovmi opozorijo tako širšo javnost kot vlado. In vlada je dolžna kršitelje prijeti za ušesa. To je njena dolžnost . Za to smo jo izvolili.
 Vodo in njeno čistost torej 'nadzoruje lokalna skupnost' in o usodi lokalnih voda tudi odloča predvsem lokalna skupnost, v skladu z humanizmom, zapisanim v Ustavi RS, vlada jim pri tem lahko le pomaga.
 Pred ljudstvom Slovenije sta torej dve možni, v nasprotnih smereh potekajoči poti:
 1/ da napišemo Zakon o vodah, ki bo v skladu s humanizmom, uzakonjenim z Ustavo RS; in bomo mi in naši otroci imeli svoboden dostop do vode, saj bo voda zastonj in dostop do vode svoboda vseh ljudi, živali in rastlin.
 2/ da ‘sledimo’ protiustavni Zakon o vodah; in bo naša voda ( 70% našega telesa?) postala lastnina posameznikov oziroma korporacij; in bodo nam in našim otrokom koncesionarji (posestniki izključne vodne pravice - koncesije), tako kot danes nafto, prodajali po kapljicah in piti dež bo pomenilo smrtno kazen.
 Kaj sanjamo svojim otrokom in sebi?
 Odzivi na Pobudo:
 Minister Kopač je na vprašanje, kaj meni o zbiranju podpisov za ustavno presojo "nacionalizacije vodnjakov", odgovoril, da gre za nesporazum, in opozoril, da posamezniki pravico do parcele, ki jo imajo v lasti, razumejo "v najbolj grobem kapitalističnem smislu", kjer je "vse last posameznika, od površja do središča zemlje". - Večer-online
 Ali minister Kopač Pobude sploh ni prebral, se spreneveda, potvarja ali pa ne zna logično slediti, kar je v pobudi napisano?
 In še vedno domišlja, da je skupno dobro lahko lastnina države ali CocaCole?
 V pobudi jasno 'izstopa': »Voda je, kot zrak, javno skupno dobro in ne more, kot zrak, pod nobenimi pogoji postati lastnina niti posameznika, niti kakega kluba, niti kake stranke, niti države, niti multinacionalke. In še manj prodajni produkt.«
 Torej še enkrat » - niti posameznika, niti kakega kluba, niti kake stranke, niti države, niti multinacionalke.«, gospod Kopač.
 Kje vidite "vse last posameznika, od površja do središča zemlje«?
 Da je "vse last posameznika, od površja do središča zemlje.«, dovoljuje ravno Zakon o vodah in oblastniški 'majnd' Kopača, ki trdi, da je voda, skupno dobro vseh ljudi, podobno kot promet, lahko 'domena' posameznika, stranke, države ali multinacionalke. Po zakonu o vodah, lahko Bill Gates pokupi vso vodo sveta. In nam jo prodaja po kapljicah.
 To bo bolj res, mar ne?
 Korist od vsakega zakona, minister Kopač, tudi od Zakona o vodah, ako je demokratičen, morajo imeti vsi ljudje, ne le slovenska elita ali tuji koncesionarji. Zato tudi predlagamo, da se v Ustavo RS ali v Zakon o vodah RS jasno zapiše, neglede na to, kako imajo 'ustoličeno' drugje po svetu, da je v Sloveniji država lahko le skrbnica vodnega dobra, ne pa lastnica, saj je voda skupno dobro, ki je javno dobro, dostopno vsem ljudem, živalim in rastlinam. In voda, dež ne more postati lastnina od nikogar oziroma je od vseh.«
 državnemu sekretarju Tavzesu
 Ta teden je bil v častniku Večer objavljen članek z naslovom »Voda ni pravica, voda je svoboda«, v katerem sekretar na Ministrsvu za okolje in prostor Radova Tavzes komentira pobudo o presoji ustavnosti Zakona o vodah, ki smo jo pobudniki vložili na Ustavno sodišče pretekli teden. Med tem, ko sekretar Tavzes govori, da smo pobudniki pomešali jabolka in hruške, se sam v resnici ne zaveda, da javnosti prodaja prazno slamo in jo zavestno zavaja. Njegove izjave so namreč prav smešne, če ne celo žaljive. Tavzes verjetno ni seznanjen z dejstvom, da nekateri v tej državi znamo brati, med drugim tudi zakone. Ti so sicer pogosto napisani zelo zamotano in dvomljivo, a to nas ni zmotilo. Zato lahko brez kakršnekoli dlake na jeziku, samo na podlagi določb Zakonu o vodah, demantiramo celotno sekretarjevo izjavo. Pa lepo po vrsti:
 Sekretar Tavzes v svoji izjavi trdi: »Enačijo (pobudniki ustavne presoje, op.a.) vodno pravico s splošno rabo. Govorijo, da bo moral človek plačati, če se bo hotel odžejati iz vodnjaka, kar je neumnost. Vsakdo ima pravico na kateremkoli vodotoku zajeti vodo, da se odžeja, da si kuha, opere... Če pa na vodonosnik - naj gre za jezero, potok, izvir ali za podzemne vode - montira črpalko ali natego, da to vodo spelje v svoj objekt, to več ni splošna raba, ampak posebna in je za takšno generično pravico treba plačati. Vodna pravica za vodnjak za eno gospodinjstvo je sicer lahko simboličen 1 tolar, a je nimamo namena zaračunavati.«
 Po besedah sekretarja (oziroma na podlagi Zakona o vodah – določbe 105., 108., in 117. člena), ima torej svakdo pravico, da na kateremkoli vodotoku zajame vodo, da se odžeja, da si kuha, opere ..., a kaj ko se ta previca izniči v trenutko ko to počemo v svoji hiši. Vsakršno napeljevanje vode v lastno hišo, nemreč ne pomeni več splošne rabe vode ampak posebno, za kar je po zakonu potrebno pridobiti vodno dovoljenje, pa čeprav se voda uporablja za povsem enak namen, kot bi se, če bi jo zajeli iz vodotoka. Takšna določbe zakona so povsem protislovne in nelogične. Povsem jasno je, da nihče ne hodi pod tuš v vodotok oziroma kuha ob vodotoku ali si na vodotok priključi pralni stroj. Vsak prebivalec Republike Slovenije, ki ima v Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče, živi namreč v hiši ali stanovanju, kajti le hiše oz.stanovanja imajo hišno številko, ki je sestavni del podatkov o stalnem prebivališču. In do danes še nisem uspel videti hiše, ki bi imela kopalnico ali kuhinjo nekje zunaj v naravi ob vodnem izviru. Kako naj torej ljudje uporabljajo vodo za življenske potrebe prosto in brez plačila (splošna uporaba vode), ko pa tega ne smejo početi v lastni hiši? Kakšen je smisel določbe 105. člena Zakona o vodah, ki govori o splošni rabi vode, ko pa je le ta demantirana v 108. in 117. členu? Splošna raba vode torej je, na podlagi zakona, nedvoumno izenačena z vodno pravico za vse, razen za tiste, ki živijo oziroma si želijo robinzonskega življenja in se iz svojih hiš preselijo pod prvo jablano ob svojem vodnem izviru. Z drugimi besedami povedano, splošna raba vode je izenačena z vodno pravico za slehernega prebivalca na ozemlju Slovenije.
 Podeljevanje vodnih pravic in evidentiranje vodnih virov ni nikakršno podržavljenje vode, pravi sekretar Tavzes in dodaja, da je voda naravno javno dobro v upravljanju države ter da država za to potrebuje evidence. »Termin 'javno dobro' se v psihi ljudi zapisuje z 'brez obligacij'. Brez obveznosti, torej. Brez pravil igre. Tako pa ne gre. Občutek za vodno pravico smo izgubili v času družbenega premoženja - vodno dovoljenje sicer ni bilo ukinjeno, nihče pa ga ni spoštoval. Če smo se pri gradnjah navadili, da je treba zaradi prostorskih ureditev pridobiti gradbeno dovoljenje, se bomo morali pač navaditi tudi na to, da je treba spoštovati pravila igre, zato da bo voda varovana in pravično razdeljena med vse,« pravi Radovan Tavzes. Vendar sekretar pri tem ne pove celotne zgodbe. Pri vsej naglici je površno pozabil dodati dve ključni podrobnodsti. Zakon o vodah namreč v svojem 182. členu jasno določa, da so zemljišča, ki so na dan uveljavitve tega zakona vpisana v zemljiško knjigo kot vodna zemljišča, voda, vodotok, jezero, reka, potok in podobno, in so javno dobro, splošno ljudsko premoženje, družbena last ali imajo na njih pravne osebe pravico uporabe, preidejo z dnem uveljavitve tega zakona v last Republike Slovenije. Mar gospod sekratar laže ali pa mogoče ni prebral zakona? Kako bi se takšno dikcijo lahko razumelo drugače kot lastninjenje vode? In kašen smisel ima zgolj evidentiranje vodnih virov? Če govorimo le o evidentiranju, čemu potem lastninjenje in plačilo za vodno pravico. Celo več, gospod sekretar je zamolčal tudi dejstvo, da lahko vlada sprejme številne ukrepe za izvedbo ciljev, opredeljenih v nacionalnem programu in načrtih upravljanja voda na vodnih območjih (57. člen), med katere sodijo tudi ukrepi, ki se nanašajo na povračila stroškov za rabo vode. Zakon torej daje tudi podlago za zaračunavanje vode same.
 Poleg vsega pa si je država z Zakonom o vodah pridržala tudi predkupno pravico na vseh vodnih zemljiščih, kamor sodijo vsa zemljišča kjer je voda občasno ali stalno prisotna (11. člen). Predkupna pravica države pa pomeni, da ko bo lastnik t.i. vodnega zemljišča hotel prodati svojo parcelo, jo bo moral obvezno najprej ponuditi v odkup državi (občini); ta pa se bo na podlagi prostorskih ureditev odločila le-to kupiti ali ne kupiti. Toda postavlja se vprašanje kakšni so dolgoročni plani občin oz. države z vsemi temi zemljišči? Komu jih bo prodala naprej? Za lepe denarce in razne ekološke takse, ki bodo polnile proračunski primanjkljaj svetovnim korporacijam?
 Če torej na kratko povzameno celotno vsebino zakona in predvidimo prihodnost, ki nam jo prinaša, bi lahko zapisali nekako takole. Zakon o vodah je nedvomno prvi korak lastninjenja vode. Pod pretvezo evidentiranja vodnih virov, država pridobiva bazo podatkov o vseh, ki se napajajo iz lastnih vodnih zajetij, kar pomeni približno 250.000 prebivalcev Republike Slovenije. Podeljevanje vodnih pravic, katere posledica bo natančna evidenca vseh še neznanih vodnih virov, pa bo kasneje podlaga za zaračunavanje uporabe vode tistim, ki niso priključeni na javno vodovodno omrežje in so bili primorani sami (na lastne stroške) poskrbeti za lastno oskrbo s pitno vodo. Da je temu res tako, kaže tudi dejstvo, da so za kršitelje, ki vodnih virov ne bodo prijavili, zagrožene zelo visoke denarne kazni (od 30.000 do 150.000 SIT), in celo prepoved uporabe vode. Glede na cilj zakona, ki naj bi bil po besedah sekretarja Tavzesa zgolj pridobivanje evidenc o vodnih virih, so kazni povsem nesorazmerne s ciljem in potemtakem v nasprotju z načelom sorazmernosti, ki ga varuje tudi slovenska ustava v svojem drugem členu.
 Voda je nedvomno naravno bogastvo prihodnosti, okoli katerega se bodo odvijala prihodne bitke in vojne. Brez nje, se za razliko od nafte, ne da živeti. Tega se očitno zaveda tudi vlada RS in Evropska unija, katere direktive so podlegle zahtevam svetovne trgovinske organizacije (WTO) po liberalizaciji vode v Evropi. Voda je nedvomno zlata jama prihodnosti. In kdor jo bo imel v lasti, bo bogat. A voda ne more in ne sme biti nikogršnja last. Voda ni produkt, niti ni namenjena le človeku samemu, ampak vsemu živemu na zemlji. Kot osnovna dobrina za preživetje ne sme biti odtujena nikomur, saj bi mu bilo s tem odtujeno življenje. Lastnjinjenje vode in posledično njeno zaračunavanje zato pomeni zaračunavanje pravice do življenja. In Zakon o vodah daje vladi vsa pooblastila za takšno ravnanje.
 Nizkotne in žaljive so zato trditve sekretarja ministrstva za okolje in prostor Radovana Tavzesa, ko zavestno zavaja javnost in ljudem, predvsem prebivalcem na demografsko ogroženih območjih Slovenije (ki so se primorani napajati iz lastnih vodnih virov), laže v obraz. Ali pa še sam ne ve, kaj določa zakon ter kaj so jabolka in kaj hruške. Žalostno, toda resnično!
 Zakaj sploh pobuda?
 10. avgusta se je iztekel rok za oddajo vlog za pridobitev vodne pravice oz. vodnega dovoljenja. Pridobitev vodne pravice je po Zakonu o vodah obvezna za vse, ki se napajajo iz lastnih vodnih virov (vodnjakov, potokov, lastnih vodovodov ...) in ne iz javnega vodovodnega omrežja.
 Kdor takšne vloge ni oddal, je od 10. avgusta dalje v prekršku.
 Zagrožena kazen je od 30.000 - 50.000 SIT in v skrajnem primeru prepoved uporabe vode.
 To pa je povsem protiustavno.
 Obrazložitev vzrokov za Pobudo:
 Pa čeprav je v Sloveniji smrtna kazen prepovedana z ustavo in je tudi množični morilec v zaporu oskrbovan z vodo in mu je omogočeno človeka dostojno življenje, je po Zakonu o vodah človek, ki nima denarja vode plačati, veliko večji kriminalec, kot množični morilec, saj mu država sodi – smrtna kazen?
 Po tej logiki je reven človek večji 'terorist' kot morilec? In ker je v Sloveniji vse več revnih, se naša domovina polni s teroristi?
 Zaradi nelogičnosti in predvsem nečlovečnosti Zakona o vodah in zaradi teže kazni, katero so slovenski poslanci namenili ljudstvu (v skrajni 'sili' so dali rablom možnost smrtne obsodbe!) za nepokornost svoji protiustavni odredbi, je zakon popolnoma protiustaven.
 Zato pozivam vse prebivalce Slovenije, ki jim ni vseeno, čigava je/ni voda, in ki čutijo, da svetloba, kisik in voda, osnovni pogoji za življenje, ne morejo biti izključujoči prodajni artikel v rokah posameznika, stranke, države ali multinacionalke, da se akcije podpisovanja Pobude soudeležijo.
 Prvo, skupno podpisovanje, je bilo v sredo 25. 8., med 17. in 21. uro, v Galeriji Srečišče mladinskega hotela CELICA, Metelkova 8, Ljubljana. Potekalo je istočasno s posameznim in skupnim podpisovanjem pobude o vsej Sloveniji.
 Prvi dan smo zbrali 80 podpisov v Ljubljani, preko 100 v Krškem in Mariboru, cca 300 v Murski Soboti, a za večino pobud po Sloveniji nimamo vpogleda.
 Toda akcija v sredo seveda ni bila končana.
 Zaradi vztrajnega molka medijev in politike, o protiustavnosti Zakona o vodah kot tudi o sredinem dogajanju, mnogi Slovenci sploh niso obveščeni. Zato bo akcija obveščanja in pošiljanja Pobude trajala vse dokler ustavno sodišče mnenja ljudstva oziroma lokalnih skupnosti ne upošteva. Zato obveščajte ljudi še naprej in vsak so-podpisnik, jutri ali čez mesec dni, je velika pomoč pri preprečitvi lastninjenja vode oziroma reševanju našega skupnega javnega vodnega dobra.
 Zakaj tišina?
 In nikogar od v javnosti slišnih ne slišim kričati in razlagati ljudstvu, da se ljudstvu Slovenije dogaja krivica, da je kradeno in obrezpravljeno, čeprav sodstvo nobene sodbe velike kraje ne izpelje do konca.
 V ljudstvu do oblastnikov zato ni več zaupanja. Niti ne zaupajo medijem.
 Zato je vse manj volilcev. In vse večja je množica ‘žejnih prepeljanih preko vode’ - ‘izbrisanih’ > neopredeljenih.
 Slovenski poslanci so bili Zakon o vodah sprejeli, pa čeprav je vsem vsaj malo pravno izobraženim jasno, da zakon lokalno ljudstvo postavlja v brezpraven položaj, koncesionarje lokalne vode pa v vsemogočne despote. Navkljub ustavni pravici enakosti pred zakonom, pravici do osebnega dostojanstva in pravici do osebne in socialne varnosti?
 S takim nehumanim odnosom do ljudstva in protiustavnim delovanjem, oblast sama ustvarja nezadovoljno, jezno in neopredeljeno ljudstvo. Torej sebi ‘koplje jamo’, saj ustvarja vzdušje nezaupanja in s tem 'prazen prostor', ki neizbežno pogojuje nastanek novega, civilnega, humanejšega gibanja, mimo pozicije in opozicije.
 To se trenutno dogaja tudi npr. v Nemčiji. http://www.wsws.org/articles/2004/aug2004/chav-a17.shtml
 Čeprav vlada trdi, da lastninjenje vode ni problem in da je z Zakonom o vodah vse ‘cool’, je lastninjenje vode postal globalni problem in je trenutno največja katastrofa Slovenije, katere posledic se večina ljudi sploh ne zaveda. A ko bodo koncesionarji vode v Sloveniji postale ameriške in/ali naše korporacije, bo šlo vse po njihovih - 'kavbojskih' zakonih. Niti po državnih, niti po lokalnih zakonih, temveč po ‘korporacijskem pravu’.
 In korporacija je le ‘stroj za delanje profita’ oziroma izžemanje človeške energije. Korporacije po človeškem dostojanstvu pljuvajo in človeško življenje jim je vredno toliko, kolikor je vreden ‘izcedek’ človeka.
 Lahko si logiko korporacij pogledaš na
 http://www.southendpress.org/books/cocha.shtml
 http://www.queensu.ca/msp/pages/Conferences/Services/Olivera.htm
 in vidiš, kam privede lastninjenje vode in kakšne so posledice okrutne konsesionarske moči nad lokalno vodo oziroma kaj dopušča in kam ‘pelje’ Zakon o vodah RS. Zamisli se, kakšna revolucija se mora dogoditi, da voda (spet) preneha biti ‘stvar vlade’ oziroma ‘dobrobit koncesionarjev’ ter (spet) postane skupno dobro – brezplačno dostopno vsem.
 Zato moramo nujno preprečiti možnost, da do tega v Sloveniji sploh pride.
 Ali pa bomo kar čakali na bolje, (o)stali žejni in se še naprej delali, da se v Sloveniji nič ne dogaja?
 In čeprav imamo po Ustavi vsi enake možnosti, se slovenski 'bogovi' poserjejo na ustavo in enake možnosti, saj vsaka koncesija, ki določa ekskluzivno pravico (in celo lastnino!), enake možnosti prebivalcev zanika?
 So torej vse koncesije protiustavne?
 Kdo pa, gospoda koncesionarska, mislijo, da so? Bogovi?
 Za najčistejšo slovensko pitno vodo, Julijano, kot poročajo mediji, že kandidira CocaCola!!!
 S prodajo koncesije CocaColi, vlada Slovenije življenja Slovencev prodaja najboljšemu ponudniku in 'svoje' ljudstvo žejno pelje preko vode. In niti ljudje pod vznožjem Karavank niti preostalo ljudstvo Slovenije še ne ve in se še ne zaveda, da (bo?) je ostalo brez vode. Kajti ameriška korporacija, s sedežem v Ameriki, bo imela ekluzivno pravico nad enim izmed redkih čistih izvirov Slovenije. In koncesionarji imajo, po Zakonu o vodah, pravico lokalcem vodo celo odreči oziroma zaračunati.
 In lokalno prebivalstvo ne bo imelo nobene besede pri odločitvah, kaj se z njihovo vodo dogaja, niti pri tem, kam odteka 'izplen' od njihove, naše, slovenske vode? In naši otroci bodo našo vodo lahko le kupovali od CocaCole???
 Ne vem, kaj pri tem čutiš ti, ki to zgodbo o prihajajoči žeji za prebivalce Slovenije prebiraš, a meni osebno ni vseeno ali voda postane ali ne postane tržni produkt, niti mi ni vseeno ako voda postane lastnina posameznika ali multinacionalke, ki bo nam in našim otrokom vodo še stoletja prodajala kot nafto – po kapljicah. In občutek imam, da tudi mnogo drugih dobromislečih prebivalcev Slovenije čuti, da ljudstvo Slovenije nismo (in bi ne smeli biti) le izplen 'naše' vlade in da lastniki ali upravljalci slovenske vode ne morejo sedeti v pisarnah v New Yorku ali Pekingu. Upravljanje in odločanje o vodi mora biti predvsem domena vsake lokalne in tudi širše skupnosti. Vseh nas. Moje mnenje je, naj voda ostane voda - tekočina, prosto dostopna vsem ljudem, živalim in rastlinam. In da dež ne more biti od nikogar oziroma je od vseh nas.
 Zaradi tega bom sam, a še bolje, s tvojo pomočjo, ki to prebiraš, in s pomočjo vseh, ki nečlovečnost Zakona o vodah že čutijo 'v svojem grlu', v bližnji prihodnosti sprožil pobudo in zahtevo za začasno zadržanje izvajanja izpodbijanih določb Zakona o vodah in vložil zahtevo, da se v ustavo zapiše, da je slovenska voda od vseh in od nikogar. In da imajo besedo pri odločanju o lokalni vodi, pred posameznikom, državo in koncesionarji, v Sloveniji, lokalne skupnosti.
 Potrebujem tvojo, vsakogaršno, pomoč.
 Prosim te, da si Pobudo (spodaj) dobro prebereš in da se vsi, ki se s pobudo strinjate, pod pobudo tudi s polnim imenom in naslovom podpišete. Vsa mnenja in vašo pripravljenost na sodelovanje pri pobudi pošljite na cmense@volja.net miha jensterle.. Več nas bo, pobudnikov za spremembo protiustavnega zakona, večja je verjetnost, da našo vodo rešimo iz kremplev korporacij in jo ohranimo kot dobrobit svojim zanamcem.
 In prosim, da o odtujevanju vode ljudem Slovenije in o Vojni za vodo obvestiš tudi svoje prijatelje in sorodnike, ki na net niso priklopljeni. Predvsem tiste na periferiji, ki do sedaj še niso priklopljeni na vodovod in so, neobveščeni, zmedeni in jezni, prav sedaj v preši protiustavnega zakona, saj vlada trenutno popisuje zajetja, vodnjake, kapnico.... in ‘kriminalcem’, ki se kraji slovenske vode upirajo, grozi z denarnim kaznovanjem in z zaprtjem vode, kar pomeni s smrtno kaznijo. Ako ne pokleknejo in se ne odpovedo svoji vodi?
 Hvala za pozornost in za vsako možno podporo
 Diktator Musolini je pred sedemdesetimi leti, da bi iz ‘svojega’ naroda izcuzal čim več denarja za svoje tanke, svetlobo proglasil za javno dobro, javno dobro podržavil in lastnikom hiš pričel svetlobo zaračunavati. Uvedel je davek na površino oken. In vse hišice, grajene v tem času, imajo minimalna okna in zato temačno notranjost. In mnogo starejših hiš ima zazidana okna. Toda, ali je svetloba sploh lahko lastnina kogarkoli in jo je res moč zaračunati? Ali pa je dan v dobro in zadovoljstvo vseh?
 Prebivalcem majhnega kraja v Boliviji je bilo nedavno prepovedano zbirati in uporabljati vodo iz rek, potokov in meteorno vodo. Voda je namreč postala privatna lastnina ameriške korporacije - in ‘uloviti dež’, lastnino korporacije, je za domačina postalo kriminalno dejanje. Toda, ali je voda res lahko lastnina posameznika, korporacije ali države in odtujena od ljudstva?
 NAFTO, bogastvo, namenjeno vsemu človeštvu, so bogati posamezniki človeštvu že ukradli ‘zase’; in danes nafta veča le privatni dobiček ozke grupe ljudi, ki s ceno nafte izsiljujejo vse človeštvo.
 Lastninjenje vode je v teku.
 Vode - skupnega javnega dobra - torej ne more nihče nikomur odreči. Vode si nihče nima pravice prisvojiti toliko, da bi nekdo drug zaradi tega trpel pomanjkanje. Torej pod nobenimi pogoji ne more biti živim bitjem odtujljiva in nihče, niti vlada, niti privatnik, niti korporacija, je nima pravice nikomur zaračunati. Polnilnica vode sme sicer zaračunavati svoje vloženo delo, stroške stekleničenja in trgovec sme zaračunati uslugo dostave do uporabnika, ne more pa zaračunavati ljudem vsebine - vode. Vodovodno podjetje sme zgraditi vodovod, zaračunavati oskrbo z vodo in vzdrževanje vodovoda, ne sme pa zaračunati vode. In vlada sme računati vodni davek le tistim, ki z uporabo vode in energijo vode služijo dobiček. A nihče je nima pravice zastrupljati, zato noben trenutni izplen posameznika ali korporacije ali države ne more in ne sme biti dovolj dobro opravičilo za onesnaževanje le-te.
 Tudi 21. člen Zakona o vodah (pravni režim naravnega in grajenega vodnega javnega dobra) govori: “Naravno in grajeno vodno javno dobro (v nadaljnjem besedilu: vodno dobro) lahko uporablja vsakdo tako, da ne vpliva škodljivo na vode, vodni režim in naravno ravnovesje vodnih ter obvodnih ekosistemov in ne omejuje enake pravice drugim .” Skupno javno dobro torej mora biti dostopno vsem ljudem Slovenije, ne le privilegij bogatih koncesionarjev, ki si prisvajajo izključno pravico izkoriščanja vodnih virov in nam, vodo, državljanom, 'legalno' prodajajo po kapljicah, kot je situacija danes.
 ČEPRAV je v kapitalizmu, ki je, začasno, postal družbeni red tudi v Sloveniji, privatna lastnina sveta in nedotakljiva, oblast trenutno popisuje vse še neregistrirane privatne vodnjake, zbiralnike deževnice, privatna zajetja, zgrajena, brez pomoči države, z osebnim denarjem in delom v času 'prekletega socializma'; in ako lastnik zemlje ne 'priglasi' svoje 'črne gradnje', kot je vlada poimenovala vse 'lovilce vode', ga zakon postavlja v 'kriminalno' pozicijo.
 A popis je seveda šele osnova za nadaljne razlastitvene zakone.
 Kajti za popisom seveda pridejo položnice - pavšal na uporabo vode, in na koncu pride števec za merjenje porabe vode.
 S pavšalom vlada prejšnjega lastnika zajetja razlasti in spremeni v 'najemnika' (svojega lastnega minulega dela?). In s števcem voda postane ljudstvu odtujen 'produkt trženja' in preneha biti skupno javno dobro.
 V treh korakih vlada tako privatno lastnino kot skupno dobro, vodo, 'nacionalizira', spremeni v 'svojo lastnino' in v prodajni produkt.
 In četrta stopnja?
 Vlada se hoče otresti vseh dolžnosti upravljanja nacionaliziranega slovenskega bogastva. Obdržati hoče le pravico nadzorovanja in taksiranja. Zato ljudstvu odtujeno bogastvo prodaja v upravo in izkoriščanje raznim 'zastopnikom' – koncesionarjem.
 Za najčistejšo slovensko pitno vodo, Julijano, že kandidira CocaCola!!!
 In ko koncesionar postane CocaCola ali kak Monsanto in nadzor nad dostopom do vode in nad rabo vode postane izključna pravica korporacij, zagovornic evgenike?
 Se zgodi 'Bolivija'?
 Ljudstvo Slovenije še ne ve in se še ne zaveda, a ostalo (bo) je brez vode.
 Po isti logiki tudi kisik, ki ga potrebujemo, tako kot vodo, vsa živa bitja, lahko postane ‘produkt trženja’ in lastnina korporacij, države ali posameznika (koncesionarja)? Ali bo tudi kisik, skupno javno dobro vseh ljudi, živali in rastlin, jutri ‘prodajni produkt’ v rokah posameznikov in prenehal biti skupno javno dobro? Kdaj si bo nek koncesionar prisvojil izključno pravico Slovencem na sapnik montirati števec za merjenje porabe kisika? In če ne boš imel denarja...?
 PRED drugo svetovno vojno so si vso slovensko zemljo, vode, gozdove, živali v gozdu lastili kralj, cerkev in njuni podrepniki, fevdalni in kapitalistični bogatuni, a najemniki so 'gospodom lastnikom' morali plačevati najemnino – davek na uporabo.
 Nacionalizacija po vojni je vse naravno bogastvo in vso privatno lastnino in bogastvo, pridobljeno z izkoriščanjem 'manjvrednih hlapcov', najemnikov, delavcev, spremenila v ljudsko imovino, kajti socializem je bil dal prednost skupnemu dobru pred sebičnostjo posameznika ali lokalnih skupin. Rodila se je ‘skupna lastnina’. ‘Naše.’ Kar pomeni, da so se rudniki, gozdovi, reke, jezera, potoki, prej raji nedostopna 'privatna lastnina kapitalistov' in 'kraljeva lastnina', spremenili v skupno dobro. Javno lastnino. Ljudstvu dostopno javno dobro. In vsak državljan se je smel sprehajati povsod in uživati v vseh lepotah slovenske, 'naše' narave.
 Nacionalizacija je torej dejansko pomenila 'podarjanje skupnega dobrega – dežele Slovenije - vsem državljanom'. Tudi voda je bila od vseh Slovencev. Vsakdo na deželi si je lahko uredil svoje 'zastonsko zajetje' ali pa je, v mestih in vaseh, komunalno podjetje gradilo vodovode z državnim denarjem in s samoprispevki, ter potem zaračunavalo vzdrževanje.
 In potem je prišla protirevolucija proti socialističnemu skupnemu dobru. Zgodil se je Demos. ‘Smrt socializmu. Živel egoizem! Skupno ni naše. Skupno je naše lovišče!’ je postalo geslo vseh Demosovih strank. In z Demosom se je pričela takoimenovana denacionalizacija.
 Pri prehodu iz socialističnega, humanega sistema, kjer je javno dobro vladalo nad osebnim, v kapitalizem, kjer je javno dobro postalo lovišče egoistov, je vlada Slovenija izvedla nacionalizacijo, ravno takšno krajo lastnine, kakršno očita bivši komunistični oblasti. Le s to razliko, da je komunistična oblast po robinhudovsko vzela bogatim izkoriščevalcem in porazdelila dobrine med bivšo 'rajo'. In dobički so kot skupno dobro napajali socialo in osebno rast, bogatenje vseh državljanov, ne le elit. Demosove vlade pa so ukinile socialne programe, ljudstvo Slovenije razlastile in ga potisnila v kapitalistično matrico, v sistem denarnega elitizma, ki je bil osebno dobro predpostavil pred skupno dobro. Denacionalizacija je pomenila konec skupnega dobra, kajti s privatizacijao javnega dobra se je pričelo nasilje koncesionarjev. Skupno dobro je od tedaj naprej (p)ostalo le še fraza politikov za manipulacijo ljudstva.
 Demos, ko je bil prevzel parlament, je brezobzirno sprivatiziral vse skupno dobro prebivalcev Slovenije. Posvojila je bila elita na položajih vso skupno lastnino, vse 'naše tovarne' in 'naše ideje' in denarne sklade, vse, kar je slovensko ljudstvo s skupnimi močmi v pol stoletja socializma zgradilo. Vlada je Slovencem odtujila tudi vsa naravna bogastva vseh Slovencev. In potem nam je ukradeno (podržavljeno skupno lastnino) sprt prodala (nazaj); in sedaj, ko smo nekoč naše kupili (nazaj) in spet postali lastniki, s taksami (ki jih nikdar ne bo konec?) vlada vse bolj že guli kožo 'privatnikom' in jih spet spreminja v ‘najemnike’. Tretjič nam torej že zaračunavajo iste, naše žulje?
 SLOVENSKO ljudstvo trenutne krivice, ki se dogajajo, po nareku politikov desnice pripisuje 'dediščini komunizma' ali hudiču, ki naj bi zapeljeval ljudi. Ljudje očitno še vedno nočejo videti, da je sedanje stanje v družbi posledica sedanje pokvarjenosti sedanjih oblastnikov. Kajti vse vlade po 'kontrarevoluciji proti humanemu odnosu', socializmu, podpirajo bogatenje bogatih posameznikov in 'elit' in s tem siromašenje ljudstva Slovenije. Oblastniki in 'upravitelji', ki uresničujejo krajo lastnega naroda in razprodajajo skupno lastnino, javno dobro, so do sedaj razlastninili ljudstvo kot celoto in kot posameznika. Zgrajene tovarne, slovenski gozdovi, slovenska zemlja, vse 'skupno' je prenehalo biti javno dobro, temveč postalo lastnina posameznikov, agencij in korporacij!
 In Demosova 'demokratična' vlada si očitno prisvaja tudi slovensko vodo. Vodno dobro. Tako izvire, potoke, reke, jezera, zajetja, kot tudi vodnjake in cisterne, torej tudi dež. In Izključna pravica upravljanja in zaračunavanja vode je danes prenesena na 'izbrane' posameznike, bogateče koncesionarje.
 DANES vlada samovoljno dovoljuje, da v imenu dobička zasebnik ali munltinacionalka, za podkupnino - odškodnino državi, sme zastrupljati vodo in uničevati skupno vodno dobro, katero nam minister za zdravje očisti tako, da zviša nivo dovoljenih strupov v vodi?
 Se torej v Sloveniji Bolivija že dogaja?
 Zato je vsako shranjevanje in uporabljanje vode, brez plačila državi, v Sloveniji postalo protizakonito? Ali nismo v prekršku torej že vsi kmetje, ako ne plačamo 'vladni dež' (jutri Monsantov dež?), ki nam zaljiva njive in pašnike? In človek, ki se napije iz izvira ali umije v javni reki ali jezeru, 'onečasti' zakon in je v 'prekšku'. Kriminalec. In berač, brez denarja, ki si vode ne more kupiti, mora 'pošteno' umreti od dehidracije ali pa je tat? V prekršku s koncesijo in zakonom, ki koncesije uveljavlja kot 'svete'? Pa čeprav koncesijonarji delujejo v nasprotju s skupnim dobrim in s tem z ustavo RS?
 Pri vsem tem pa se vlada Slovenija do svojih 'otrok', slovenskih državljanov, obnaša več kot mačehovsko. Medtem ko mi, Slovenci, moramo umreti od žeje ali plačati vsako kapljo vse bolj zastrupljene vode, voda Slovenije ( beri lastnina slovenske vlade!) odteka po Savi v Hrvaško, po Soči v Italijo, pa jo slovenska vlada tujcem, Hrvatom, Italijanom, ne zaračuna. Slovenija (oblast) zastonj daje tujcem, kar svojemu ljudstvu zaračunava? Smo Slovenci v Sloveniji torej drugorazredni državljani? Ako pa vlada Slovenije nima pravice zaračunavati Save Hrvatom, potem je ne more in ne sme zaračunati niti Slovencem?
 Kaj bomo, vse bolj žejno ljudstvo Slovenije, gleda tega storili?
 Sestavljeni smo iz 70% vode?
 Ropove? Mramorjeve? Kebrove? Papeževe? CocaColine? Monsantove? Svoje? Ali skupne? Naše?
 BOMO Slovenci res mirno dopustili, da nam vlada odtuji našo vodo?
 Da posameznikom dovoli 'koristno' svinjanje naše skupne vode?
 In da zakonsko dovoljuje, da nam bo našo slovensko vodo jutri prodajal tuj koncesionar?
 In da nam bo jutri nekdo obdavčil svetlobo?
 Pojutrišnjem zaračunaval kisik?
 za začasno zadržanje izvajanja izpodbijanih določb Zakona o vodah
 Izpodbijamo 1. odst. 117. člena v povezavi s 1. odst. 123. člena, 1. toč. 1. odst. 125. člena, 2. odst. 132. člena, 134. členom, 1. toč. 1. odst. 175. člena in 4. – 6. odst. 181. člena. Zakona o vodah ZV-1
 Zakon o vodah določa, da je za oskrbo lastnega gospodinjstva s pitno vodo na območju, kjer ni zagotovljeno izvajanje lokalne javne službe oskrbe s pitno vodo, treba pridobiti vodno pravico. Vodna pravica oz. vodno dovoljenje pa se po zakonu pridobi proti plačilu. Država si je s tem dodelila izključno pravico razpolaganja z vodo in si vodo prilastila.
 Po našem mnenju si vode ne more in ne sme prilastiti nihče, saj je voda tisto javno dobro, brez katerega sleherni prebivalec Zemlje ne more preživeti. Odvzeti pravico do uporabe vode, zato pomeni za vsakogar odvzeti pravico do življenja. Mnogi med pobudniki ustavne presoje zakona se napajamo iz lastnih vodnih virov in lastnega vodnega omrežja, v katerega izgradnjo Republika Slovenija ni vložila nikakršnih sredstev. Sedaj pa nas je država zakonsko prisilila, da moramo za svoje vodne vire pridobiti vodno pravico in to proti plačilu. V nasprotnem primeru nam grozijo visoke kazni, in kar je najhuje - prepoved uporabe vode. Po tej logiki bi torej veljalo, da tisti, ki nima dovolj denarja za plačilo vodne pravice, nima pravice do življenja. S takšnim ravnanjem države se preprosto ne moremo strinjati. Uporabe vode za osebne namene, država preprosto ne more zaračunati.
 Pobudniki zato ne bomo vložili vlog za pridobitev vodne pravice za oskrbo lastnega gospodinjstva s pitno vodo, kot to predpisuje zakon, saj nam po našem mnenju le-ta pripada že na podlagi ustave (pravica do življenja). Ker bomo s tem kršili zakon, nam grozi prepoved njene nadaljne uporabe, kar pomeni, da bo ob takšni sankciji neposredno ogroženo naše življenje. Mnogi možnosti priklopa na javno vodovodno omrežje namreč nimamo, lastnih vodnih virov pa ne bomo smeli več uporabljati.
 Navedba določb Ustave, ki naj bi bile kršene z izpodbijanim zakonom ali navedba določb Ustave oziroma zakonov, ki naj bi bile kršene z izpodbijanim podzakonskim predpisom oziroma predpisom lokalne skupnosti:
 2. člen (Slovenija je pravna in socialna država), 14. člen (enakost pred zakonom), 17. člen (nedotakljivost človekovega življenja), 34. člen (pravica do osebnega dostojanstva in varnosti).
 Navedba razlogov, zaradi katerih naj bi bil izpodbijani predpis v neskladju z Ustavo ali zakonom:
 Iz 2. člena Ustave (Slovenije je pravna in socialna država) izhaja vrsta nepisanih ustavnih načel, ki so se oblikovala skozi prakso Ustavnega sodišča Republike Slovenije. Mednje sodi tudi načelo o prepovedi čezmernega posega države oz. načelo sorazmernosti. Zakon o vodah, ki ureja upravljanje z vodami ter vodnimi in priobalnimi zemljišči močno krši omenjeno načelo. Zakon namreč določa, da je voda, kljub temu, da je javno dobro, plačljiva. Država si je torej legalno prilastila javno dobro in vodo razglasila za prodajni produkt oziroma dobrino, s katero edino ona lahko razpolaga. Povsem jasno je, da je v času, ko svet pestijo raznorazne ekološke katastrofe in vse večje pomanjkanje pitne vode, potrebna celovita in celostna ureditev razpolaganja s pitno vodo. Vendar to še vedno ni podlaga, ki bi državi dala pravico, da si vodo prilasti in njeno uporabo prične zaračunavati.
 Država (vlada) je dolžna skrbeti za čistost slovenskih voda in povsem dopustno in logično je, da s koncesijami omeji in določi pogoje uporabe in porabe vode v pridobitniške namene, gospodarskim subjektom, ki s pomočjo vode ustvarjajo dodano vrednost in dobiček. Zaračunavanje vode fizičnim osebam, ki vodo potrebujejo za lastno oskrbo s pitno vodo (za življenje), pa je povsem brez vsakega legitimnega cilja.
 Zato vlada sme določiti le omejitve porabe vode v primeru pomanjkanja, sme zaračunati opravljeno storitev transporta vode od izvira do porabnika preko javnega komunalnega omrežja, ne sme pa ne država ne koncesionar (privatnik ali multinacionalka), na katerega vlada preloži dolžnost upravljanja z vodo, računati ali omejiti vode za osebno rabo (niti mimoidočemu popotniku, niti tistim, ki so priključeni na javno vodovodno omrežje in še manj tistim, ki se oskrbujejo iz lastnih vodnih virov).
 Takšna intervencija države ne zasleduje legitimnega cilja države po zaščiti vodnih virov in vodnega ozemlja, niti ne ščiti svojega ljudstva, temveč ustvarja monopolni položaj države (koncesionarjev) nad vso vodo na slovenskem ozemlju. Plačilo dovoljenja za uporabo vode za osebno rabo je zato nov prikriti davek, s katerim bo država polnila svoj proračun in krpala proračunski primanjkljaj, kar je v nasprotju z načelom demokratične države..
 Pri vsem tem zakon posega v pravico enakosti pred zakonom (14.člen URS), saj obvezno pridobitev vodnega dovoljenja nalaga le fizičnim osebam, ki imajo lastne vodne vire, medtem ko tisti, ki so priključeni na javni vodovod takšnega dovoljenja ne potrebujejo. Kjub temu, da država v zasebna vodna zajetja ni vložila nikakršnih sredstev od njihovih lastnikov sedaj zahteva, da si pridobijo koncesijo za uporabo vode iz lastnega omrežja. Prebivalci, ki se napajajo iz lastnih vodnih virov so zato zakonsko diskriminirani, saj morajo za uporabo vode plačati vodno pravico, medtem ko porabniki priključeni na vodno omrežje plačujejo le uslugo dobave vode.
 Sankcije, ki jih določa Zakon o vodah v primeru kršitve, pomenijo med drugim tudi preprečitev njene uporabe (1.toč. 1.odst. 175. člen). Če upoštevamo dejstvo, da so predvsem odmaknjeni in hriboviti zaselki, ki so pogosto težko dostopni in ljudje stari in revni, odvisni samo od svojih zalog pitne vode, lahko kaj hitro pridemo do zaključka, da je posredna posledica takšnega prekrška izvensodna smrtna obsodba. Ob upoštevanju dejstva, da je voda za življenje osnovnega pomena, njena preprečitev uporabe, pomeni namreč gotovo smrt. To je povsem v nasprotju s 17. členom Ustave, ki varuje nedotakljivost človeškega življenja in prepoveduje smrtno kazen. Takšna sankcija je tudi povsem v nasprotju z Evropsko konvencijo o človekovih pravicah (6. protokol) ter Splošno deklaracijo človekovih pravic (3. člen).
 Zakon o vodah na podlagi vsega povedanega krši tudi pravico do osebnega dostojanstva in varnosti, kot izvora človekovih pravic. Svobodna demokratična družba temelji namreč na pojmovanju, da ima človek svojo lastno vrednost in da sta svoboda in enakost trajni temeljni vrednosti državne enotnosti. Temeljna ustavna ureditev, ki je povezana z vrednotami, je zato tista, ki predstavlja nasprotje totalitarne države, ki kot izključna oblast monopolne politične elite odklanja človekovo dostojanstvo, njegove osebnostne pravice, varnost, svobodo in enakost. Z Zakonom o vodah država žal uzakonja ravno slednje. Prepoved uporabe vode pomeni prepoved pravice do življenja in s tem najhujšo kršitev pravice do osebnega dostojanstva in pravice do osebne in socialne varnosti. Ustavno sodišče je v eni izmed svojih odločb OdlUS II, 113, U-I-66/93, Ur. l. 1/94 zavzelo stališče, da gre za kršitev pravice do osebnega dostojanstva in pravice do socialne varnosti, če bi bil obsojencu, razen obveznega prihranka, za izvršbo odvzet prav ves denar; tudi obsojencu je treba pustiti »neki znesek, s katerim lahko prosto razpolaga za zadovoljevanje tistih svojih potreb, katerih zadovoljevanje mu omogoča človeka vredno življenje«.
 Če je torej obsojencu potrebno pustiti denar, s katerim bo lahko zadovoljeval svoje potrebe, ki mu omogočajo človeka vredno življenje, se samo po sebi postavlja vprašanje, kako je mogoče zakonsko odreči pravico do uporabe vode in s tem posledično pravico do življenja nasploh? Denar namreč ni nujno potrebno sredstvo za življenje, pa vendar je njegov popoln odvzem poseg v pravico do osebnega dostojanstva in socialne varnosti. Odvzem pravice do uporabe vode za lastno uporabo, brez katere sleherni prebivalec Zemlje ne more preživeti več kot 72 ur, je zato na podlagi omenjene odločbe US popolnoma neustavno.
 Podpisani smo zavestni dejstva, da je voda življensko pomembna tekočina in poleg kisika najpomembnejši pogoj za življenje vsega živega na našem planetu nasploh. Kot taka je, kot kisik, zato lahko le last vseh, ne more in ne sme biti v nikogaršni izključni pristojnosti. Voda je, kot zrak, javno skupno dobro in ne more, kot zrak, pod nobenimi pogoji postati lastnina niti posameznika, niti kakega kluba, niti kake stranke, niti države, niti multinacionalke. In še manj prodajni produkt. Zato predlagamo, da se v Ustavo RS ali v Zakon o vodah RS jasno zapiše, neglede na to, kako imajo 'ustoličeno' drugje po svetu, da je v Sloveniji država lahko le skrbnica vodnega dobra, ne pa lastnica, saj je voda skupno dobro, ki je javno dobro, dostopno vsem ljudem, živalim in rastlinam. In voda, dež ne more postati lastnina od nikogar oziroma je od vseh.
 In predlagamo, da se zakonsko določi, da imajo prvo besedo pri odločanju o lokalni vodi, pred posameznikom, državo in koncesionarji, v Sloveniji, lokalne skupnosti.
 Na podlagi 39. člena Zakona o ustavnem sodišču pobudniki vlagamo tudi zahtevo za začasno zadržanje izvajanja izpodbijanih določb Zakona o vodah, saj že iz prej podane obrazložitve jasno izhaja, da bi za pobudnike nastale težko popravljive škodljive posledice.


type: wikipedia

text:
Johann Köler (8. märts 1826 Vastemõisa (Ivaski) Viljandi kreis Liivimaa kubermang – 22. aprill 1899 Peterburi) oli esimene eesti soost akadeemilise kunstiharidusega maalikunstnik. Ta pani aluse Eesti portree- ja maastikumaalile, osalt ka eestiainelisele olustikumaalile.
 Elukäik
 Köler sündis 1826. aastal Viljandimaal Vastemõisa vallas Kööbra Tõnise talu saunikute Kai ja Peet Köhleri seitsmenda lapsena. Johann elas Kööbral aastatel 1826 – 1838. Lubjasaare talu rentnikuks sai Jüri Köler 1843, Johanni isa Peet Köler sai Lubjasaare peremeheks 1847. st Johann Köler pole kunagi Lubjasaarel elanud. Johann külastas Lubjasaare talu kui peremeheks oli tema noorem vend Andres Köler aastatel 1863 ja 1864.
 Üheksa-aastaselt saadeti Köler Viljandis tislerisellina töötava vanema venna Tõnise juurde ja pandi seal kooli. Vanematel puudus raha, et poiss pärast Viljandi Kreiskooli lõpetamist gümnaasiumi saata ning tulevane kunstnik asus Vastemõisa valitseja Faberi teenistusse, et abistada teda kirjavahetuses ja arvepidamises. Poisi joonistusoskust märganud Faber saatis ta oma Võnnus elava maalermeistrist venna juurde õpipoisiks. Sellel kohal töötas noormees järgmised seitse aastat.
 1846. aasta oktoobris sõitis tulevane kunstnik Riiast Peterburi, kus elas esialgu juba kümmekond aastat Peterburis töötanud Tõnise juures ning teenis elatist Gölitzi sildimaalimistöökojas. Kahe aasta pärast astus Köler Peterburi Kunstide Akadeemia õhtukursustele. Esialgu õppis ta õhtuklassis joonistamist. 1851. aastal täieõiguslikuks õpilaseks saades loobus ta tööst, üüris koos kaasõpilastega Vassili saarel korteri ning pühendus täielikult õpingutele. Köler õppis Markovi juhendamisel maalikunsti ning lõpetas akadeemia ajaloomaali alal mütoloogiaainelise teosega "Herakles toob Kerberose põrguväravast" (1855, õlimaal). Teos on Eesti Kunstimuuseumis ja selle eest pälvis Johann Köler väikese kuldmedali.
 Pärast ülikooli reisis Köler mitmel pool Euroopas. 1857. aastal läks ta Berliini kaudu Pariisi ning käis Saksamaal, Hollandis ja Belgias. Järgmisel aastal reisis üle Alpide ning läks Milano, Genova ja Firenze kaudu Rooma, kus töötas ühes eraakadeemias kostüümiklassis, omandades seal täiuslikult akvarelltehnika. 1857–1859 esitles kompositsiooni "Kristus ristil" (õli, Eesti Kunstimuuseum), mis 1859. aastal sattus Rooma kunstinäitusele. Johann Köler valiti Rooma Saksa kunstiühingu liikmeks ning 1861 Peterburi Kunstiakadeemia akadeemikuks. 1862. aastal pöördus ta tagasi Peterburi, kus sai õpetajakoha Kunstide Edendamise Seltsi koolis ning oli kuni 1874. aastani Venemaa keiser Aleksander II tütre, suurvürstinna Maria Aleksandrovna kunstiõpetaja. Peterburis veetis ta suurema osa oma ülejäänud elust.
 Köleril olid tihedad sidemed Venemaa keisri õukonnas, ta suhtles mitmete kõrgintelligentsi hulka kuulunud perekondadega ning oli aastakümneid Peterburi eesti haritlaskonna juhtfiguure. 1867. aastal sai ta riigikantsler Aleksandr Gortšakovi portree eest (1867, õli, Moskva Ajaloomuuseum) professori tiitli. 1869–1870 töötas ta Peterburi Kunstiakadeemia kostüümiklassi akvarelliõpetajana. 1874. aastast oli Köler Belgia Kuningliku Akvarellistide Ühingu auliige ja 1877. aastast Peterburi Kunstiakadeemia nõukogu ülemääraline liige.
 Köler suri 22. aprillil 1899. aastal oma ateljees Peterburis Vassili saarel südamerabandusse. Kunstniku soovil maeti ta kodukoha lähedale Suure-Jaani kalmistule. 1911. aasta püstitati Suure-Jaani kalmistule skulptor Amandus Adamsoni loodud pronksist Köleri büst, millel on kiri: Professor Johann Kölerile austuse ja tänu täheks sugurahwalt ja sõpradelt.
 Tegevus Eestimaa hüvanguks
 Johann Köler oli koos Eesti lihtrahvast pärit nn Peterburi patriootide Philipp Karell, Friedrich Nikolai Russow, Johann Rudolph Berendhoffiga esimesed, kes hakkasid tõstatama küsimust vajadusest Eestimaa ajaloo eestlastepoolse tõlgendamise kohta, mis oleks erinenud 19. sajandi teise pooleni kehtinud baltisaksa ajaloolaste tõlgendusest Eesti- ja Liivimaa vallutamisel 13. sajandil. Köleri poolt Jakob Hurdale saadetud kirjas tõstatatud teema oli aluseks Carl Robert Jakobsoni “esimeses isamaakõnes” 1868. aasta oktoobris Tartus toodud teesidele, mis tegid Eesti ajaloo hindamises põhimõttelise muudatuse, muutes senise baltisaksa ajalookajastuse: kui varasemas käsitluses valitses Eestis enne sakslaste tulekut 13. sajandi alguses metsik ja barbaarne aeg, siis Jakobsoni järgi oli Eestis kuni sakslasteni “valguseaeg”, millele pärast vallutust järgnes mitme sajandi pikkune “pimeduseaeg”, mis alles ärkamisajal on muutumas “koiduajaks” – uue vabaduse perioodiks.
 Köler võttis osa eestlaste rahvusliku liikumise algatustest, olles vahendajaks eesti rahvuslaste ja Venemaa võimuorganite vahel. Pooldas Eesti Aleksandrikooli asutamist ning oli alates 1870. aastast Eesti Aleksandrikooli peakomitee liige. Kuulus Eesti Kirjameeste Seltsi. Kunstnik andis kodukandis hoogu vanavara kogumisele. 1873. aastal koguti Köleri õhutusel Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi juurde loodud muuseumile Viljandimaa rahvariideid ja etnograafilisi esemeid.
 Looming
 Tulise rahvuslasena ei esinenud Köler põhimõtteliselt näitustel koos baltisakslastega ning seega oli tema looming kodumaal esialgu üsna tundmatu. 1870. aastal oli Tartus eksponeeritud tema Fr. R. Kreutzwaldi portree. 1879. maalis Köler Tallinna Kaarli kiriku eesti kogudusele kingituseks fresko "Tulge minu juurde". 1888. aastal oli Tallinna erakogude kunstinäitusel Tallinna Börsisaalis Köleri akvarell "Nach dem Abschied" . 1892. aastal annetas Köler Eestimaa Provintsiaalmuuseumile oma "Dr Karelli portree". Oma loomingu tutvustamiseks sünnimaal laiematele hulkadele kasutas Köler fotode ja reproduktsioonide vahendust. 1886. aastal tulid müügile fotod kaheksast maalist ja akvarellist nende hulgas ka "Eesti legend", "Ketraja" ja "Kunstniku sünnikoht".
 Teoseid
 Autoportree. Õli. 1859
 "Tütarlaps allikal"
 "Eeva granaatõunaga"
 "Ketraja" ("Katkenud lõng")
 "Truu valvur". Õli. 1878
 "Ärkamine nõidusunest"
 "Hiiu naised kaevul"
 Tallinna Kaarli kiriku apsiidimaal „Tulge minu juurde kõik, kes teie vaevatud ja koormatud olete, mina tahan teile hingamist saata." al fresco. 1879
 Friedrich Reinhold Kreutzwaldi portree
 Ema portree. Õli. 1857–61
 Isa portree. Õli. 1826–1899
 Vene kultuuri- ja riigitegelaste portreed ning kodukohamaastiku pildid
 Nikolai Petrovitsch Semjonovi tütre portree. 1865. Õli, lõuend.
 Roomlanna
 Keisri ihuarsti dr. Philipp Karelli portree
 "Herakles toob Kerberose põrguväravast"
 "Lorelei needmine munkade poolt". Õli. 1887
 Kunstniku sünnikoht
 Mälestuse jäädvustamine
 Viljandis on Johann Köleri park, kus on ka Johann Köleri monument (1976, skulptor Edgar Viies).
 Johann Köleri maale "Tütarlaps allikal" ja "Eeva granaatõunaga" on kujutatud Eesti 2001. aasta margiplokil ning maali "Truu valvur" on kujutatud Eesti 2018. aasta postmargil, mis ilmus sarjas "Eesti maalikunsti klassikud".
 Viited
 Kirjandus
 Ljubov Kisseljova. Köler. Kunstnik J.Köleri autobiograafiline jutustus. Härra professor Köleri biograafia, I osa. Tuna 1/2014, lk 74–91
 Ljubov Kisseljova. Härra professor Köleri biograafia, II osa. Tuna 2/2014, lk 74–92
 Välislingid
 Erik Rand. Köleri maal läks müügiks 2,7 miljoni krooniga., EPL, 18. detsember 2008
 Ilmar Palli. Johann Köleri lapsepõlvemail askeldavad Köhlerid. Maaleht.ee, 2. aprill 2009
 Eesti maalikunstnikud
 Eesti Kirjameeste Seltsi presidendid
 Eestlased Venemaal
 Eesti Kirjameeste Seltsi auliikmed
 Suure-Jaani kalmistule maetud
 Sündinud 1826
 Surnud 1899


text:
1764 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
 Lietuvoje
 Gimtadieniai
 Spalio 30 d. – Simonas Mikalojus Giedraitis, Lietuvos katalikų bažnyčios veikėjas (m. 1844 m.).
 Pasaulyje
 Atradimai
 Šiais metais Charles Messier atrado Mesjė 3. Manoma jog šis atradimas paskatino astronomą pradėti sistemingą tokių objektų paiešką, neapsiribojant atsitiktinių pastebėjimų, tokių kaip Mesjė 1 (Krabo ūkas) ir Mesjė 2, klasifikavimu. Vienaip ar kitaip, iki 1764 metų pabaigos C.Messier aprašė objektus iki Mesjė 40. Paskutinis Mesjė katalogo objektas, Mesjė 107, aprašytas po 18 metų.
 Gimtadieniai
 Birželio 19 d. – Chosė Gervasijas Artigas, Urugvajaus politinis veikėjas, vienas išsilaisvinimo iš Ispanijos vadų Pietų Amerikoje, nacionalinis Urugvajaus didvyris (m. 1850 m.).
 Spalio 21 d. – János Bihari, vengrų kompozitorius (m. 1827 m.).
 Nedatuota
 Aleksanderis Makenzis, škotų keliautojas, Šiaurės Amerikos tyrinėtojas (m. 1820 m.).
 Mirtys
 Nedatuota
 Jean-Philippe Rameau, ryškiausias vėlyvojo baroko muzikas. Tarnavo vargonininku ir muzikos mokytoju ir sukūrė daug muzikos klavesinui, bet jis vis dėlto neužtemdė F. Kupereno spindesio (g. 1683 m.).
 Neaprašyti
 Rugsėjo 23 d. – Robertas Dodslis (Robert Dodsley), anglų rašytojas (g. 1703);
 Lapkričio 20 d. – Kristianas Goldbachas, vokiečių matematikas (g. 1690).
 Nuorodos
 1764 m.


text:
Gérard Granel, né le à Paris et mort le à Cornebarrieu, est un philosophe français influencé à la fois par Marx et par Heidegger. Professeur d'université, auteur d'ouvrages de philosophie, traducteur (notamment de Wittgenstein, Gramsci et Heidegger), il fut également éditeur de livres philosophiques à partir de 1980.
 Biographie
 Formation
 Au lycée Louis-le-Grand, Gérard Granel suit des cours de Michel Alexandre sur Kant en hypokhâgne et de Jean Hyppolite sur Hegel.
 Il est entré cacique (premier) à l'École normale supérieure en 1949, où Jean Beaufret le forme à Leibniz et Maurice Merleau-Ponty, qui devient son maître, à Husserl, et où il suit également l'enseignement de Louis Althusser.
 Après avoir obtenu son agrégation de philosophie en 1953, il enseigne à Pau et à Bordeaux, avant d'obtenir un poste à l'université de Toulouse, où se déroulera l'essentiel de sa carrière universitaire. Il obtient son doctorat après sa thèse sur le Sens du temps et de la perception chez Husserl, publiée en 1968 par Gallimard.
 Après le séminaire du Thor, où il rencontre Martin Heidegger, il rompt avec le catholicisme en 1970 et se tourne alors vers Marx et Gramsci.
 Carrière
 En 1980, il fonde les éditions Trans-Europ-Repress.
 Il intervient en 1988 dans la controverse ayant trait à l'adhésion de Martin Heidegger au parti national-socialiste lors de la parution du livre de Víctor Farías, Heidegger et le nazisme, où il défend le philosophe allemand.
 Mort
 Après sa mort en 2000, sa veuve, la philosophe Élisabeth Rigal, dirigea avec Jean-Luc Nancy un ouvrage collectif de textes écrits en hommage au philosophe disparu intitulé Granel : l'éclat, le combat, l'ouvert, avec entre autres contributions celles de Jean-Toussaint Desanti, Jacques Derrida, Philippe Lacoue-Labarthe, Jean-Pierre Cometti ou encore Jean-Marie Vaysse.
 Lors d’une rencontre entre Pierre Nora et Jean Birnbaum, dans Le Monde des livres, du 19 mars 2021, l'académicien déplore la fin du philosophe « misérable, polygame et complètement drogué », provoquant une réaction vive dans son entourage qui publie alors un droit de réponse, suivi de la réponse de Pierre Nora exprimant ses regrets.
 Père de six enfants, il est le grand-père du street artiste L'Atlas.
 Publications
 Le sens du temps et de la perception chez Husserl, Gallimard, 1968; seconde édition: TER, 2011.
 L'équivoque ontologique de la pensée kantienne, Gallimard, 1970; seconde édition: TER, 2009.
 Traditionis traditio, Gallimard, 1972.
 De l'université, TER, 1982.
 Écrits logiques et politiques, Galilée, 1990.
 Études, Galilée, 1995.
 Apolis, TER, 2009.
 L'époque dénouée, Hermann, 2012.
 Traductions
 Heidegger, Contributions à la question de l'Être (), Question I et II, Collection Tel, Gallimard, 1990
 avec Aloys Becker, Qu'appelle-t-on penser? (), PUF, 1959.
 Husserl, La Crise des sciences européennes et la phénoménologie transcendantale (Die Krisis der europäischen Wissenschaften und die transzendentale Phänomenologie), Gallimard, 1976.
 Liens externes
 Site consacré à Gérard Granel
 Notes et références
 Élève de l'École normale supérieure
 Élève du lycée Louis-le-Grand
 Agrégé de philosophie
 Enseignant à l'université de Toulouse
 Philosophe français du XXe siècle
 Traducteur français
 Auteur ayant écrit sur Martin Heidegger
 Naissance en janvier 1930
 Naissance à Paris
 Décès en novembre 2000
 Décès à 70 ans


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 23.10.2010
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 288/26
 Petición de decisión prejudicial planteada por la Corte Suprema di Cassazione (Italia) el 31 de agosto de 2010 — Banca Antoniana Popolare Veneta spa, de la que forma parte la Banca Nazionale dell’Agricoltura spa/Ministero dell’Economia e delle Finanze, Agenzia delle Entrate
 (Asunto C-427/10)
 ()
 (2010/C 288/44)
 Lengua de procedimiento: italiano
 Órgano jurisdiccional remitente
 Corte Suprema di Cassazione
 Partes en el procedimiento principal
 Recurrente: Banca Antoniana Popolare Veneta spa, de la que forma parte la Banca Nazionale dell’Agricoltura spa
 Recurrida: Ministero dell’Economia e delle Finanze, Agenzia delle Entrate
 Cuestiones prejudiciales
 1)
 ¿Se oponen los principios de efectividad, de no discriminación y de neutralidad fiscal en materia del impuesto sobre el valor añadido a una normativa o praxis nacional que articula el derecho del cesionario o del cliente a la devolución del IVA abonado indebidamente como un pago indebido objetivo de Derecho común –a diferencia de aquel que corresponde al deudor principal (cedente o prestador de los servicios)– con un plazo de prescripción para el primero bastante más largo que el previsto para el segundo, de modo que la solicitud del primero, efectuada una vez transcurrido con creces el plazo previsto para que la formule el segundo, puede dar lugar a una condena de devolución contra este último, sin que éste pueda repetir a su vez contra la Administración tributaria, cuando no se hayan previsto instrumentos de vinculación para evitar conflictos o incompatibilidades entre los procedimientos incoados o que vayan a incoarse ante las distintas jurisdicciones?
 2)
 Al margen de lo anterior, ¿resulta conforme con los principios antes citados, una praxis o jurisprudencia nacional que permite que se dicte una sentencia de devolución en contra del cedente o prestador de los servicios y a favor del cesionario o cliente, que no había ejercitado su acción de devolución ante otro juez en los plazos que le resultan aplicables confiando en la interpretación jurisprudencial, aplicada por los órganos administrativos, según la cual la operación estaba sujeta a IVA?


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21996A0330(11)
 Accordo in forma di scambio di lettere tra la Comunità europea e la Repubblica di Uzbekistan che modifica l'accordo sul commercio dei prodotti tessili tra la Comunità economica europea e la Repubblica di Uzbekistan per tener conto dell'adesione della Repubblica d'Austria, della Repubblica di Finlandia e del Regno di Svezia all'Unione europea - Scambi di lettere Traduzione non ufficiale
 Gazzetta ufficiale n. L 081 del 30/03/1996 pag. 0241 - 0263
 AGREEMENT in the form of an Exchange of Letters between the European Community and the Republic of Uzbekistan amending the Agreement between the European Economic Community and the Republic of Uzbekistan on trade in textile products to take into account the accession of the Republic of Austria, the Republic of Finland, and the Kingdom of Sweden to the European UnionLetter from the Council of the European Union Sir,1. I have the honour to refer to the Agreement between the European Economic Community and the Republic of Uzbekistan on trade in textile products initialled on 8 June 1993.2. In order to take into account the accession of the Republic of Austria, the Republic of Finland, and the Kingdom of Sweden to the European Union on 1 January 1995, the European Community considers that the following amendments should be made to the Agreement between the European Economic Community and the Republic of Uzbekistan on trade in textile products:2.1. The following text is added after Article 5, paragraph 2:'For the purposes of applying the provisions of paragraph 2 in the year 1995, the preceding year's total imports from all third countries shall be calculated on the basis of imports into the Community as constituted on 31 December 1994 and of imports into Austria, Finland, and Sweden. Trade between the Community, Austria, Finland, and Sweden, or between Austria, Finland, and Sweden shall be excluded from this total.`2.2. Figures in Annex II which set out the quantitative limits for exports from the Republic of Uzbekistan to the European Union are to be replaced by limits for the enlarged Community as set out in Appendix I to this letter.2.3. Article 14, paragraph 2, subparagraph 2, second indent of Protocol A, Title IV should be amended as follows:'- two letters identifying the intended Member State of customs clearance as follows:AT = AustriaBL = BeneluxDE = Federal Republic of GermanyDK = DenmarkEL = GreeceES = SpainFI = FinlandFR = FranceGB = United KingdomIE = IrelandIT = ItalyPT = PortugalSE = Sweden`2.4. The Annex to Protocol A setting out the model of the certificate of origin is replaced by Appendix II to this letter.2.5. The Annex to Protocol A setting out model 1 of the export licence is replaced by Appendix III to this letter.2.6. The Annex to Protocol A setting out model 2 of the export licence is replaced by Appendix IV to this letter.2.7. The Annex to Protocol B setting out the model of the certificate applicable to certain cottage industry and folklore products is replaced by Appendix V to this letter.2.8. Notwithstanding the modifications referred to under points 2.4, 2.5, 2.6 and 2.7, during a transitional period that will end on 30 June 1995, the competent authorities of the Republic of Uzbekistan shall be authorized to continue issuing the forms that were in use in 1994.2.9. Should inaccuracies appear in the trade figures used to establish the adjustments contained in Appendix I, technical revisions of these adjustments will be made following consultations and provided that the request for consultations is made not later than 28 February 1995.3. I should be obliged if you could kindly confirm the acceptance of your Government of the foregoing. Should this be the case, this Agreement in the form of an Exchange of Letters shall enter into force on the first day of the month following the day on which the Parties have notified each other that the legal procedures necessary to this end have been completed. In the meantime, it shall be applied provisionally from 1 January 1995 on the conditions to be specified in an Exchange of Notes (see Appendix V).Please accept, Sir, the assurance of my highest consideration.For the Council of the European UnionAppendix I ANNEX II >SPAZIO PER TABELLA>Appendix II ANNEX TO PROTOCOL A, ARTICLE 2 (1) >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix III ANNEX TO PROTOCOL A, ARTICLE 7 (1): MODEL 1 >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix IV ANNEX TO PROTOCOL A, ARTICLE 7 (3): MODEL 2 >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix V ANNEX TO PROTOCOL B >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix V Exchange of Notes The Directorate-General for External Economic Relations of the Commission of the European Communities presents its compliments to the Ministry of Foreign Affairs of the Republic of Uzbekistan and has the honour to refer to the Agreement on Trade in Textile Products between the Republic of Uzbekistan and the European Economic Community initialled on 8 June 1993 as amended by the Exchange of Letters initialled on 23 February 1995.The Directorate-General wishes to inform the Ministry of Foreign Affairs of the Republic of Uzbekistan that whilst awaiting the completion of the necessary procedures for the conclusion and coming into force of the amended Agreement, the European Community is prepared to allow the provisions of the Agreement to apply de facto from 1 January 1995. This is on the understanding that either Party may at any time terminate this de facto application of the amended Agreement provided that one hundred and twenty days' notice is given.The Directorate-General for External Economic Relations would be grateful if the Ministry of Foreign Affairs of the Republic of Uzbekistan would confirm its agreement to the foregoing.The Directorate-General for External Economic Relations of the Commission of the Commission of the European Communities avails itself of this opportunity to renew to the Ministry of Foreign Affairs of the Republic of Uzbekistan the assurance of its highest consideration.Letter from the Government of the Republic of Uzbekistan Sir,I have the honour to acknowledge receipt of your letter of . . . which reads as follows:'Sir,1. I have the honour to refer to the Agreement between the European Economic Community and the Republic of Uzbekistan on trade in textile products initialled on 8 June 1993.2. In order to take into account the accession of the Republic of Austria, the Republic of Finland, and the Kingdom of Sweden to the European Union on 1 January 1995, the European Community considers that the following amendments should be made to the Agreement between the European Economic Community and the Republic of Uzbekistan on trade in textile products:2.1. The following text is added after Article 5, paragraph 2:"For the purposes of applying the provisions of paragraph 2 in the year 1995, the preceding year's total imports from all third countries shall be calculated on the basis of imports into the Community as constituted on 31 December 1994 and of imports into Austria, Finland, and Sweden. Trade between the Community, Austria, Finland, and Sweden, or between Austria, Finland, and Sweden shall be excluded from this total."2.2. Figures in Annex II which set out the quantitative limits for exports from the Republic of Uzbekistan to the European Union are to be replaced by limits for the enlarged Community as set out in Appendix I to this letter.2.3. Article 14, paragraph 2, subparagraph 2, second indent of Protocol A, Title IV should be amended as follows:"- two letters identifying the intended Member State of customs clearance as follows:AT = AustriaBL = BeneluxDE = Federal Republic of GermanyDK = DenmarkEL = GreeceES = SpainFI = FinlandFR = FranceGB = United KingdomIE = IrelandIT = ItalyPT = PortugalSE = Sweden"2.4. The Annex to Protocol A setting out the model of the certificate of origin is replaced by Appendix II to this letter.2.5. The Annex to Protocol A setting out model 1 of the export licence is replaced by Appendix III to this letter.2.6. The Annex to Protocol A setting out model 2 of the export licence is replaced by Appendix IV to this letter.2.7. The Annex to Protocol B setting out the model of the certificate applicable to certain cottage industry and folklore products is replaced by Appendix V to this letter.2.8. Notwithstanding the modifications referred to under points 2.4, 2.5, 2.6 and 2.7, during a transitional period that will end on 30 June 1995, the competent authorities of the Republic of Uzbekistan shall be authorized to continue issuing the forms that were in use in 1994.2.9. Should inaccuracies appear in the trade figures used to establish the adjustments contained in Appendix I, technical revisions of these adjustments will be made following consultations and provided that the request for consultations is made not later than 28 February 1995.3. I should be obliged if you could kindly confirm the acceptance of your Government of the foregoing. Should this be the case, this Agreement in the form of an Exchange of Letters shall enter into force on the first day of the month following the day on which the Parties have notified each other that the legal procedures necessary to this end have been completed. In the meantime, it shall be applied provisionally from 1 January 1995 on the conditions to be specified in an Exchange of Notes (see Appendix V).Please accept, Sir, the assurance of my highest consideration.`I have the honour to confirm that my Government is in agreement with the contents of your letter.Please accept, Sir, the assurance of my highest consideration.For the Government of the Republic of UzbekistanAppendix I ANNEX II >SPAZIO PER TABELLA>Appendix II ANNEX TO PROTOCOL A, ARTICLE 2 (1) >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix III ANNEX TO PROTOCOL A, ARTICLE 7 (1): MODEL 1 >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix IV ANNEX TO PROTOCOL A, ARTICLE 7 (3): MODEL 2 >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix V ANNEX TO PROTOCOL B >RIFERIMENTO A UN FILM>Appendix VI Exchange of Notes The Ministry of Foreign Affairs of the Republic of Uzbekistan presents its compliments to the Directorate-General for External Economic Relations of the Commission of the European Communities and has the honour to refer to the Note of the Directorate-General of (date of Note Verbale) regarding the Agreement on Trade in Textile Products between the Republic of Uzbekistan and the European Economic Community initialled on 8 June 1993 as amended by the Exchange of Letters initialled on 23 February 1995.The Ministry of Foreign Affairs of the Republic of Uzbekistan wishes to confirm to the Directorate-General that whilst awaiting the completion of the necessary procedures for the conclusion and coming into force of the adapted Agreement, the Government of the Republic of Uzbekistan is prepared to allow the provisions of the Agreement to apply de facto from 1 January 1995. This is on the understanding that either Party may at any time terminate this de facto application of the adapted Agreement provided that one hundred and twenty days' notice is given.The Ministry of Foreign Affairs of the Republic of Uzbekistan avails itself of this opportunity to renew to the Directorate-General for External Economic Relations of the Commission of the European Communities the assurance of its highest consideration.