text:
Kun Béla, születési és 1916-ig használt nevén Kohn Béla (Lele, 1886. február 20. – Moszkva, 1938. augusztus 29. vagy 1939. november 30.) újságíró, kommunista politikus, a Magyarországi Tanácsköztársaság tényleges vezetője, hivatalosan külügyi és hadügyi népbiztos. 1920-ban Moszkvába emigrált, ahol az 1938–39-es sztálini tisztogatás áldozatává vált.
 Élete
 Fiatalkora
 Köztisztviselői zsidó családban született az akkoriban Szilágycseh közigazgatásához tartozó Lele faluban, 1886-ban. Szülei kitért izraeliták voltak: apja, Kohn Samu, a falu jegyzője Galíciából, anyja Goldberger Róza. Zilahon és a kolozsvári kálvinista középiskolában érettségizett, majd a kolozsvári egyetem joghallgatója lett, ám 1904-ben, félbeszakítva tanulmányait, újságíróskodni kezdett Kolozsvárott és Nagyváradon. Az iskolai évkönyvek, valamint egy általa már Kun Bélaként aláírt levél arra enged következtetni, hogy abban az évben magyarosította a nevét.
 Cikkei miatt többször állt bíróság előtt. 1907-ben féléves fogházbüntetésre ítélték, amit a szegedi Csillagbörtönben töltött le. A publikálás helyett a tisztviselőséget választotta: a kolozsvári Munkásbiztosító Pénztár titkáraként alkalmazták, ahol azonban később sikkasztással vádolták meg. Felvett ugyanis egy utazási költségtérítést havi fizetése egyharmadának értékében, de végül nem utazott el oda. Botrány tört ki, végül azonban lehetőséget kapott a pénz visszafizetésére. Az ügyet már akkoriban sokan megírták, később pedig a történet önálló életre kelt.
 1913 májusában feleségül vette Gál Irén középosztálybeli zenetanárnőt.
 Munkásmozgalom
 Még kolozsvári tanulóévei alatt Ady Endre ismertette meg a budapesti baloldali értelmiségi körökkel. 1902-ben már középiskolásként belépett a Magyarországi Szociáldemokrata Pártba (MSZDP), 1913-ban pedig már küldött volt a párt kongresszusán.
 Az első világháború idején besorozták, 1916-ban orosz fogságba esett, egy uráli hadifogolytáborba küldték. Itt végleg kommunista lett, hadifogoly tisztekből csoportot szervezett.
 1917-ben, a februári forradalom idején belépett a tomszki szociáldemokrata (később bolsevik) szervezetbe, 1918. március 24-én az ő elnökletével alakult meg az Oroszországi Kommunista Párt magyar csoportja. Petrográdba, majd Moszkvába utazott, megismerkedett Leninnel, de a párton belül lényegében a vezér radikális ellenzékéhez tartozott. Lenin pragmatizmusával ellentétben Kun és mások (mint Rákosi vagy az olasz Umberto Terracini) a Grigorij Zinovjev és Karl Bernhardovics Radek körül csoportosuló, a „forradalmi offenzíva mindenáron” elvét hirdető kommunisták közé tartozott, akiket Lenin „kuneristáknak" nevezett.
 1918. márcus 25-én Kun Béla és Pór Ernő a Moszkvai bolsevik agitátoriskola működéséről, a Magyar Kommunista Csoport megalakulásáról jelentést tesznek az Oroszországi Kommunista (bolsevik) Párt Központi Bizottságának. Ebben hangsúlyozzák, hogy az agitátoriskola hallgatóit illegálisan Magyarországra küldik, hogy ott kommunista szervezeteket hozzanak létre. („Az ez úton kiképzett elvtársakat megbízottakként Magyarországra akarjuk küldeni (illegális úton). Ezeknek a megbízottaknak ott kommunista szervezeteket kell létrehozniuk, amelyek kapcsolatot tar-tanak fenn az itt levő emigránsok és az ottani szociáldemokrata balszárny között” )
 1918-ban ismét fegyvert ragadott: harcolt a német intervenciósok, majd az eszer lázadók, a Csehszlovák Légió és Kolcsak fehérgárdistái ellen. Közben publikált is: a Pravda és az Izvesztyija munkatársa, illetve más baloldali lapok szerkesztője volt.
 A Oroszországi Kommunista Párt magyar csoportja 1918. november 4-én gyűlést tartott, amelyen elhatározták, hogy hazairányított tagjaik 1918. november 6-tól kezdve kisebb rajokban elindulnak Magyarországra. Kun Vántus Károllyal együtt az első csoportban volt, s november 17-én tért haza Budapestre. Kun illegalitásban élt kezdetben, s a dr. Sebestyén Emil álnevet viselte. November 24-én megalakította a Kommunisták Magyarországi Pártját, s a központi bizottság elnöke lett. A mozgalom intenzív kormányellenes propagandatevékenységet folytatott. Lapjában, a Vörös Ujságban különösen erősen támadta mind Károlyit, mind a szociáldemokratákat; maga Kun nap mint nap tartotta több szemtanú által „gyújtó hatásúnak” leírt szónoklatait, sztrájkokat és gyűléseket szerveztek. 1919. február 22-én a kommunisták felvonulást és demonstrációt szerveztek a Népszava budapesti szerkesztősége elé; ez lövöldözésbe torkollott, aminek során négy rendőr vesztette életét. Letartóztatták, megkínozták, addigra azonban – az orosz kommunista párt által pénzelt és technikával is támogatott – agitációs munkájának is köszönhetően a KMP ismertté és népszerűvé vált a magyarság egyes rétegeinek (elsősorban a budapesti urbánus értelmiség és a munkásság egy része) körében. A fogságban folytatta a szervezőmunkát, előkészítette a Magyarországi Szociáldemokrata Párttal (MSZDP) való egyesülést.
 A Tanácsköztársaság
 1919. március 20-án Károlyi Mihálynak Fernand Vix átnyújtotta de Lobit tábornok jegyzékét, s szóbeli kiegészítésként hozzátette, hogy a jegyzékben kijelölt semleges övezetet a későbbiekben tényleges politikai határnak tekintik. A helyzet tárgyalására összehívták 17 órára a Minisztertanácsot, amelyen Károlyi bejelentette „A lemondott kormány helyét átveszi egy tisztán szociáldemokrata miniszterekből álló kabinet, amely meg fogja tagadni a Vix-jegyzék parancsolta követelések végrehajtását.” Ám ezalatt a szociáldemokrata Landler Jenő már a Gyűjtőfogházban tárgyalt Kunnal. Másnap 1919. március 21-én a KMP és az MSZDP egyesült, s Kun Béla és Garbai Sándor kikiáltották a Tanácsköztársaságot, megalakítva a Forradalmi Kormányzótanácsot (FK). Kun Béla a kormányzótanácsban külügyi (március 21. – augusztus 1.), és hadügyi népbiztos is volt (1919. április 3. – 1919. június 24.). Az FK elnöke névleg Garbai volt, ám a Tanácsköztársaság szinte valamennyi fontos eseménye kapcsolatba hozható Kun Bélával. Szava meghatározó az állam- és pártszervezés, a gazdasági és kulturális élet, valamint az ellenforradalom elleni harc kérdéseiben.
 Kun az új szerveződés érdekében nem csak északi kapcsolatokat mozgatott meg, hanem – ami kevésbé ismert – nyugat felé is tett lépéseket. Ernst Bettelheim (Bettelheim Ernő) budapesti ügyvéd a Komintern beleegyezésével megalakította az Osztrák Kommunista Pártot, melyet Kun eszmeileg támogatott. Bettelheim és társai 1919. június 14-ére tervezték Ausztria legfontosabb központjait fegyveresen elfoglalni, de az osztrák rendőrség az ezt megelőző éjszakán letartóztatta őket, a kiszabadításukért tüntető négyezer fős csoportot fegyveres erővel verték szét.
 Kun eközben az osztrák határra vezényelte a Vörös Hadsereg bizonyos egységeit, hogy szükség esetén támogatást nyújthasson az osztrák kommunistáknak, de az esedékes beavatkozás előtt az osztrákok már letartóztatták Bettelheiméket. Kun nagyobb összegekkel (harmincezer líra) támogatta az Olasz Kommunista Pártot is. Az európai nemzetállami elitek ezeket a próbálkozásokat természetesen nem nézték jó szemmel és a közben elszaporodó háború-ellenes munkássztrájkok következményeitől is tartva, sürgették a béke megkötését.
 Személyéhez fűződő terror
 A 133 napig tartó uralom alatt, a vörösterror idején statáriális eljárással legalább 590 személyt végeztek ki. Az áldozatok között 200 pedagógus és 34 zsidó burzsuj is volt. A vörösterrornak is nagy szerepe volt a proletárdiktatúra bukásában. Hatására a vidéki lakosság szinte teljes egésze és Budapest polgári rétegeinek nagy része elfordult a Tanácsköztársaságtól.
 A 133 napos kommunista uralom Magyarországon megmutatta, hogy Kunból hiányzott a hosszú távú tervezés, hogy türelmetlenül tört az azonnali eredményekre, és úgy látszott, túl akart tenni mentorán, Leninen is. Amikor Oroszországba menekült, belépett a Vörös Hadseregbe, hogy a bolsevikok oldalán harcoljon a polgárháborúban. Mint a krími szovjet elnöke, arról híresült el, hogy csaknem 10 000 elfogott fehér (tiszt és közember) kivégzését rendelte el, valamint tömegesen végeztette ki a krimi tatárokat, amit még Trockij és Sztálin is elítélt. Egyes források szerint pedig ugyancsak ő vett részt a mahnovista mozgalom élharcosainak kivégzésében. A mahnovisták 1917 és 1921 között, egyfelől a bolsevikokkal, másfelől a fehér gárdával, illetve kijevi nacionalista csapatokkal szemben védték magukat mialatt létrehozták azt az önszerveződésen alapuló anarchista társadalmat, amelynek a neve Szabad Terület volt.
 Menekülése Ausztriába
 A Tanácsköztársaság bukása után a népbiztosoknak menedékjogot adó Ausztriába menekült vonaton, ahol a kormányon lévő szociáldemokraták előbb a karlsteini várba internálták népbiztostársaival együtt, hogy megvédjék őket az esetleges merénylettől. Itt Prónay Pál és különítménye megpróbálta meggyilkolni őket, ám tervük lelepleződött, és ezután a népbiztosokat a steinhofi (Bécs) elmeklinikára zárták. Kun itt írta meg első, a Tanácsköztársasággal foglalkozó brossúráját. Itt ismét megpróbálták meggyilkolni a népbiztosokat: egy Prónaynak dolgozó olasz anarchista mérgezett ételt küldött a klinikára a népbiztosoknak, ám annak elfogyasztása után azok csak atropinmérgezést kaptak. Kun kapcsolatot talált Csicserin orosz külügyi népbiztossal. Az osztrák kormány megszervezte Kun Béla, Varga Jenő és Pór Ernő utazását az ausztriai Steinhofból Németországon és az Északi-tengeren át Pétervárra. A Szovjetunióból soha nem tért haza.
 Kun Béla a Krímben
 Leninék szívesen fogadták, és a krími területekre helyezték, hogy azok „re-bolsevizálását” végrehajtsa. Ez elsősorban a vörösök által elfogott fehér hadifoglyok ezreinek tömeges kivégzésében (forrás például Victor Serge) és a krími tatárok elleni etnikai tisztogatásban nyilvánult meg. Kétéves működése egyes becslések szerint csak a tatárok között 60 000 áldozatot követelt. Az atrocitásokat Kun Béla és Rozalija Zemljacska, a krími régió párttitkára kezdeményezte. Működésének nyomán, mint Magyarországon is annak idején, terrorhullám söpört végig a tartományban, melynek törökök, tatárok és oroszok további ezrei estek áldozatul. Ebben az időszakban a Krim félsziget többször is gazdát cserélt a polgárháborúban, egy ideig a fehérek erőssége volt. Vrangel tábornok és 50 000 körüli fehér bolsevikellenes polgári személlyel a Vörös Hadsereg fogságába esett. Bár a Kun Béla által vezetett bolsevikok amnesztiát ígértek, ennek ellenére megadásuk után Kun Béla és Rozalija Zemljacska utasítására – melyhez Lenin is hozzájárult – kivégezték őket. Módszereit még a bolsevikok köreiben is megkérdőjelezték, s bár pozícióját elvesztette, hitelét nem teljesen. A bolsevikoktól új megbízást kapott: a német fronton kellett helytállnia.
 A „márciusi akció” Németországban
 1921-ben Németországba utazott, az ottani ún. „munkásfelkelések” szervezését segítendő. Ezek háttere a következő volt: március 16-án Szászország kormányfője, Otto Horsing parancsára a rendőrség elfoglalta a mansfeldi rézbányákat és a Halle környéki vegyi üzemeket, a hivatalos indoklás szerint azért, mert ezeken a helyeken szabad rablás és fosztogatás zajlott. A valódi ok az egyre élénkebb kommunista tevékenység volt, melynek alapján Horsing – helyesen – gyanította, hogy a kommunisták zavargások kirobbantására készülnek.
 Ezen zavargások hátteréről – amelyeket a kommunisták összefoglalva „márciusi akció”-nak neveztek – a történészek véleménye megoszlik: egyes feltételezések (Ruth Fischer, Németország Kommunista Pártjának vezetője) szerint céljuk az volt, hogy az orosz kommunista párt belső válságáról eltereljék a figyelmet, mások szerint Lenin radikális ellenfeleinek túlbuzgóságáról volt szó, ami erőltetett németországi aktivitásban nyilvánult meg. A rendőrség és a kommunisták szembenállása hamarosan fegyveres összecsapásokba torkollott (ezek kirobbantásában elsődleges szerepe volt a Max Hoelz anarchista gerillavezér vezette vörös őrségnek, amely akkoriban uralta a mansfeldi térséget). A kommunista fegyveresek forradalmi lendülete hamar megtört, mert a munkásság nem volt hajlandó fegyveres harcba szállni a rendőrséggel és katonasággal. Sőt, sok helyen, mint például a Krupp Művek gyárában, illetve a hamburgi hajógyárban, amikor a fegyveres harc sikertelensége után Kun és társai általános sztrájkra és az állam elleni hadviselésre szólították fel a munkásokat, azok husánggal támadtak a gyárat elfoglaló és a munkát akadályozó kommunista aktivistákra. Amint később a Komintern végrehajtó bizottságának egyik ülésén Lenin is elismerte, a tömegek támogatása lényegében hiányzott, valójában tehát vitatható a márciusi eseményeket munkásfelkelésnek nevezni. A sikertelen akciót megtorlás követte: több ezer kommunista vezetőt bebörtönöztek, a párt tagsága negyedére csökkent.
 „A dolgok végső elemzése alapján Levinnek politikailag sok szempontból igaza van. Thallheimer és Kun Béla tézise politikailag teljesen téves. Frázisok és baloldali radikálist játszó foglalatoskodás.”
 <p align=right>V. I. Lenin levele G. Zinovjevnek
 Lenin annyira dühös volt Kunékra a kudarcok és az elhamarkodott akciók miatt, hogy azokat néhány levelében, illetve a már említett végrehajtó bizottsági kongresszuson francia nyelven egymás után többször is „Kun Béla ostobaságainak” („les bêtises de Béla Kun”) nevezte – bár Kun nem vesztette el végrehajtó bizottsági tagságát, és a zárt ülés végén elfogadott záródokumentum elismerte a német kommunisták „harci szellemét”:„A Komintern végrehajtó bizottságának ülésén Lenin hosszan elemezte a németországi eseményeket, és kifejtette, hogy azok minden tömeges támogatás és politikai meggondolás nélkül biztos bukásra voltak ítélve. A zárt ülésen kevesen voltak jelen. Kun Béla [...] fejét lehajtva hallgatta Lenin beszédét, beteges mosolya csakhamar eltűnt az arcáról. Lenin franciául beszélt, metszően és keményen. Tízszer vagy többször megismételte: »les bêtises de Béla Kun«, ezek a szavak kővé dermesztették a jelenlévőket. Feleségem gyorsírással jegyezte Lenin szavait, és később át kellett dolgoznunk a szöveget, mert mégsem illett volna, hogy a magyar forradalom vezérét egy írott dokumentumban tízszer egymás után félkegyelműnek nevezzék.”(Victor Serge visszaemlékezése)
 Tevékenysége Közép-Európában, haláláig
 1921–1936 között a Kommunista Internacionálé végrehajtó bizottságának a tagja. 1925-ben és 1930-ban a KMP végrehajtó bizottságának tagjává választották. A KMP-ben végzett munkájával összefüggésben többször járt illegalitásban Ausztriában, Csehszlovákiában és Németországban. 1928-ban Bécsben felismerték és letartóztatták, Magyarország kérte is a kiadatását, de az osztrák és a nemzetközi munkásmozgalmi tiltakozások hatására, valamint Bécs akkori szociáldemokrata polgármesterének nyomására végül erre nem került sor. Visszatért a Szovjetunióba, ahol tovább folytatta kominternes munkáját: az agitációs-propaganda osztály, a közép-európai, majd a balkáni titkárságot vezette. 1937. június 29-én Sztálin parancsára letartóztatták (valószínűleg azért, mert egy ideig kapcsolatban állt Trockijjal), és koholt vádak alapján elítélték. Halálával kapcsolatban két verzió is létezik: az egyik szerint 1938-ban kivégezték, a másik szerint egy évvel később egy moszkvai börtönben halt meg. 1955. július 2-án rehabilitálták.
 Emlékezete
 A Tanácsköztársaság leverése után létrejött ellenforradalmi rendszer propagandája igyekezett Kun Béla emlékét minden módon befeketíteni. Kosztolányi Dezső, akinek súlyos személyes ellentétei voltak Kun Bélával, ehhez a maga részéről az alább idézett fikciós történettel járult hozzá. Azok a kiemelkedő kortárs kulturális személyiségek viszont, akik részt vettek a Tanácsköztársaság vezetésében a kultúra terén (mint Kodály Zoltán, Bartók Béla, Babits Mihály, Móricz Zsigmond és sokan mások) természetesen nem voltak abban a helyzetben, hogy szót emeljenek mellette.
 A hetvenes évek végén Borsányi György történész marxista szemléletű, de a korábbiaknál jóval árnyaltabb, részletesebb és kritikusabb monográfiát publikált életéről és munkásságáról (Kun Béla. Politikai életrajz. Kossuth kiadó, Bp., 1979). Unokája, Kun Miklós azonban személyes hangú levélben fordult Kádár Jánoshoz azzal az igénnyel, hogy ennek a „jobboldali elhajló” könyvnek a terjesztését tiltsák be. A könyvet végül a Központi Bizottság döntése nyomán valóban visszahívták és zúzdába küldték, de addigra annak már legtöbb példánya elkelt.
 Szobra, Varga Imre Kossuth-díjas szobrászművész alkotása 1986-tól 1992-ig állt a budapesti Vérmezőn. Ekkor a Fővárosi Önkormányzat a Szoborparkba szállíttatta, ahol ma is megtekinthető (a szobor talapzatát a helyi önkormányzat csak 1997-ben távolította el).
 A rendszerváltás előtt több általános iskola, gimnázium és szakközépiskola is a nevét viselte (többek között Debrecenben, Győrött, Kazincbarcikán, Makón,, Nagykanizsán, Tiszaújvárosban). A 2013-as önkormányzati törvény érvényre jutásáig nevét viselte több vidéki utca is.
 Családja
 Felesége Gál Irén zongoratanárnő volt. Unokája Kun Miklós történész. Lánya, Kun Ágnes Hidas Antal felesége volt.
 Művei
 Kié a föld?; Kommunisták Magyarországi Pártja, Bp., 1919 (Kommunista könyvtár)
 Mit akarnak a kommunisták?; Magyarországi Szocialista Párt, Bp., 1919
 Ki fizet a háborúért?; Kommunisták Magyarországi Pártja, Bp., 1919 (Kommunista könyvtár)
 A proletárdiktatura és a tanítóság; Közoktatási Népbiztosság, Bp., 1919
 Az egység okmányai. A szociáldemokraták és kommunisták egyesülésének előzményei. Kun Béla levele a kommunizmusról és a proletáregységről; bev. Weltner Jakab; Közoktatási Népbiztosság, Bp., 1919
 Kolozsváry Balázs: Forradalomról forradalomra. A kommunisták feladatai Magyarországon; Kommunisták Németausztriai Pártja, Wien, 1920
 A Kommunista Internacionálé alapkövei. Irányelvek és tézisek a kommunista pártmunkáról; bev., jegyz. Kun Béla; Arbeiterbuchhandlung, Wien, 1925 (Munka és tudás könyvtára)
 Marx. Előadás; Külföldi Munkások, Moszkva–Leningrád, 1933
 A II. Internacionálé bomlása; A Szovjetunióban élő külföldi munkások Kiadóvállalata, Moszkva–Leningrád, 1934
 A Magyar Tanácsköztársaságról. Válogatott beszédek és írások; összeáll. Pintér Marianne, bev. Münnich Ferenc; Kossuth, Bp., 1958
 Irodalmi tanulmányok; összeáll. Garamvölgyi József, bev. Illés Béla; Magvető, Bp., 1960
 Válogatott írások és beszédek, 1-2.; sajtó alá rend. Vass Henrik, Friss Istvánné, Szabó Éva, bev. Münnich Ferenc; Kossuth, Bp., 1966
 Szocialista forradalom Magyarországon; sajtó alá rend. Vass Henrik, Borsányi György, névmutató Deme Péter; Kossuth, Bp., 1979
 Válogatott cikkek és beszédek; összeáll., szerk. Moharos Éva; Kossuth, Bp., 1985
 Kun Béla és a szakszervezetek; összeáll., tan. Kende János; Népszava, Bp., 1986
 Emlékezete
 A győri Marcalváros 1969-1990 között, a fővárosi újlipótvárosi Újpesti rakpart 1986-1990 között viselte a nevét.
 Megjegyzések
 Jegyzetek
 Források
 Kun Béla: Válogatott írások és beszédek. I-II. köt. S.a.r.: Vass Henrik – Friss Istvánné – Szabó Éva. Bp., 1966. Kossuth
 [ Magyarország a XX. században. A proletárdiktatúra című fejezete]
 Tóth Gy. László – Kaslik Péter: A pótolhatatlan Kun Béla. Magyar Nemzet Magazin, 2005. november 19., szombat
 Vörös Könyv 1919, Antológia Kiadó, Lakitelek, 1993. (szerk. Gerencsér Miklós)
 További információk
 Victor Serge: Memoirs of a Revolutionary Publisher („Egy forradalmár emlékiratai”), Writers & Readers Publishing, 1984
 Pierre Broué: Germany, 1921: The March Action. The Journal of the Socialist Labour League, Vol. 1., No. 2., 1964 (benne: Lenin levele Zinovjevnek)
 Kun Béla iratai, Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár, PIL 709. f.
 Kun szerepe a mahnoista felkelés leverésében
 Eltitkolt káderlapok – Hajdú Dénes Demeter írása (sok idézet)
 120 éve született Kun Béla
 Kun Béla 'mártír lapja' (oroszul)
 Kapcsolódó szócikkek
 Kommunizmus
 Tanácsköztársaság
 KMP-tagok
 Az MSZDP korábbi tagjai
 Magyar emigránsok a Szovjetunióban
 Bebörtönzött politikusok
 Kivégzett miniszterelnökök
 A Magyarországi Tanácsköztársaság külügyi népbiztosai
 Zsidó származású magyarok
 Családi nevüket magyarosított személyek
 Magyar újságírók
 1886-ban született személyek
 1938-ban elhunyt személyek
 Kommunarkában kivégzett magyarok
 SZKIB-tagok
 Kommunista pártvezetők
 Kivégzett magyar politikusok


type: wikipedia

text:
 Tarluithe
 24 Bealtaine - Tús Éirí Amach na nÉireannach Aontaithe (go dtí go Deireadh Fómhair)
 Breitheanna
 18 Feabhra — José Hilario López, Uachtarán na Colóime
 26 Aibreán – Eugène Delacroix, péintéir Francach (b. 1863)
 1 Bealtaine — Edward Cooper, réalteolaí Éireannach
 1 Samhain — Benjamin Guinness, polaiteoir Éireannach
 24 Nollaig — Adam Mickiewicz, File náisiúnta na Polainne
 Básanna
 10 Bealtaine — George Vancouver, loingseoir is taiscéalaí Sasanach
 4 Meitheamh — An Tiarna Éadbhard Mac Gearailt, 34, Uaslathaí Éireannach (r. 1763)
 17 Iúil — Anraí Joy Mac Reachtain, náisiúnaí Éireannach
 19 Samhain — Theobald Wolfe Tone, 35, tírghráthóir Éireannach (r. 1763)
 4 Nollaig — Luigi Galvani, fiseolaí Iodálach
 Is dócha – Rós Ní Mhaonaigh, cláirseoir Éireannach (r. 1740)
 Blianta


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 25.8.2014
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 C 282/13
 Sentenza tal-Qorti tal-Ġustizzja (Il-Ħames Awla) tat-12 ta’ Ġunju 2014 (talba għal deċiżjoni preliminari tal-Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas – il-Litwanja) – Užsienio reikalų ministerija, Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba vs Vladimir Peftiev, BelTechExport ZAO, Sport-pari ZAO, BT Telecommunications PUE
 (Kawża C-314/13) (1)
 ((Rinviju għal deċiżjoni preliminari - Politika barranija u ta’ sigurtà komuni - Miżuri restrittivi meħuda fir-rigward tal-Bjelorussja - Iffriżar ta’ fondi u ta’ riżorsi ekonomiċi - Derogi - Ħlas ta’ onorarji professjonali marbuta ma’ servizzi legali - Setgħa diskrezzjonali tal-awtorità nazzjonali kompetenti - Dritt għal protezzjoni ġudizzjarja effettiva - Effett tal-oriġini illegali tal-fondi - Assenza))
 2014/C 282/18
 Lingwa tal-kawża: il-Litwan
 Qorti tar-rinviju
 Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas
 Partijiet fil-kawża prinċipali
 Rikorrenti: Užsienio reikalų ministerija, Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba
 Konvenuti: Vladimir Peftiev, BelTechExport ZAO, Sport-pari ZAO, BT Telecommunications PUE
 Dispożittiv
 1)
 L-Artikolu 3(1)(b) tar-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 765/2006, tat 18 ta’ Mejju 2006, dwar miżuri restrittivi fir-rigward tal-Bjelorussja, kif emendat bir-Regolament ta’ Implimentazzjoni tal-Kunsill (UE) Nru 84/2011, tal-31 ta’ Jannar 2011 u bir-Regolament tal-Kunsill (UE) Nru 588/2011, tal-20 ta’ Ġunju 2011, għandu jiġi interpretat fis-sens li, meta tiddeċiedi fuq talba għal deroga mressqa skont din id-dispożizzjoni bil-għan li jitressaq rikors intiż sabiex tiġi kkontestata l-legalità ta’ miżuri restrittivi imposti mill-Unjoni, l-awtorità nazzjonali kompetenti ma għandhiex setgħa diskrezzjonali assoluta, iżda għandha teżerċita l-kompetenzi tagħha b’mod li tirrispetta d-drittijiet previsti fit-tieni sentenza tat-tieni paragrafu tal-Artikolu 47 tal-Karta tad-Drittijiet Fundamentali tal-Unjoni Ewropea u n-natura indispensabbli tar-rappreżentanza minn avukat sabiex jiġi ppreżentat tali rikors quddiem il-Qorti Ġenerali tal-Unjoni Ewropea.
 L-awtorità nazzjonali kompetenti għandha d-dritt tivverifika li l-fondi li jintalab ir-rilaxx tagħhom huma maħsuba esklużivament għall-ħlas ta’ onorarji professjonali raġonevoli u għar-rimbors ta’ spejjeż marbuta mal-provvista ta’ servizzi legali. Hija tista’ wkoll tistabbilixxi l-kundizzjonijiet li jidhrilha xierqa sabiex tiggarantixxi, b’mod partikolari, li l-għan tas-sanzjoni deċiża ma jiġix injorat u li d-deroga mogħtija ma tintużax ħażin.
 2)
 L-Artikolu 3(1)(b) tar-Regolament Nru 765/2006, kif emendat bir-Regolament ta’ Implimentazzjoni Nru 84/2011 u bir-Regolament Nru 588/2011, għandu jiġi interpretat fis-sens li, f’sitwazzjoni bħal dik fil-kawża prinċipali, li fiha ffriżar ta’ fondi u ta’ riżorsi ekonomiċi huwa bbażat fuq l-imsemmi regolament, deroga mill-iffriżar ta’ fondi u ta’ riżorsi ekonomiċi bil-għan li jiġu rremunerati servizzi legali għandha tiġi evalwata skont din id-dispożizzjoni, li ma tagħmel ebda allużjoni għall-oriġini tal-fondi jew għall-eventwali akkwist illegali tagħhom.
 (1) ĠU C 233, 10.08.2013.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21996D0725(02)
 Decisione del Comitato misto SEE n. 23/96 del 26 aprile 1996 che modifica l'allegato II (regolamentazioni tecniche, norme, prove e certificazioni dell'accordo SEE)
 Gazzetta ufficiale n. L 186 del 25/07/1996 pag. 0075 - 0075
 DECISIONE DEL COMITATO MISTO SEE N. 23/96 del 26 aprile 1996 che modifica l'allegato II (regolamentazioni tecniche, norme, prove e certificazioni dell'accordo SEE) IL COMITATO MISTO SEE,visto l'accordo sullo Spazio economico europeo, modificato dal protocollo di adattamento dell'accordo sullo Spazio economico europeo, in appresso denominato «accordo», in particolare l'articolo 98,considerando che l'allegato II dell'accordo è stato modificato dalla decisione n. 14/96 del Comitato misto SEE (1);considerando che la direttiva 95/45/CE della Commissione, del 26 luglio 1995, che stabilisce i requisiti di purezza specifici per le sostanze coloranti per uso alimentare (2) deve essere incorporata nell'accordo,DECIDE:Articolo 1 1. Il trattino seguente è aggiunto nel punto 1 (362 L 2645: direttiva del Consiglio del 23 ottobre 1962) nel capitolo XII dell'allegato II dell'accordo:«- 395 L 0045: direttiva 95/45/CE della Commissione, del 26 luglio 1995 (GU n. L 226 del 22. 9. 1995, pag. 1).»2. Il punto seguente è inserito nel capitolo XII dell'allegato II dell'accordo, dopo il punto 46.A (direttiva della Commissione 95/31/CE):«46.B 395 L 0045: direttiva 95/45/CE della Commissione, del 26 luglio 1995, che stabilisce i requisiti di purezza specifici per le sostanze coloranti per uso alimentare (GU n. L 226 del 22. 9. 1995, pag. 1).»Articolo 2 I testi della direttiva 95/45/CE nelle lingue islandese e norvegese, allegati alle rispettive versioni linguistiche della presente decisione, fanno fede.Articolo 3 La presente decisione entra in vigore il 1° maggio 1996, a condizione che siano state fatte al Comitato misto SEE tutte le notifiche previste dall'articolo 103, paragrafo 1 dell'accordo.Articolo 4 La presente decisione è pubblicata nella sezione SEE e nel supplemento SEE della Gazzetta ufficiale delle Comunità europee.Fatto a Bruxelles, addì 26 aprile 1996.Per il Comitato misto SEEIl PresidenteP. BENAVIDES(1) GU n. L 124 del 23. 5. 1996, pag. 16.(2) GU n. L 226 del 22. 9. 1995, pag. 1.


text:
 Biografia
 Entrato nella Società salesiana di San Giovanni Bosco, ha emesso la prima professione il 10 dicembre 1963 e la professione perpetua il 13 agosto 1969. Tra il 1966 e il 1969 ha frequentato il Pontificio Ateneo Salesiano, conseguendovi la licenza in filosofia. È stato ordinato sacerdote ad Arborea il 10 agosto 1974.
 Inviato come missionario in America centrale, ha ricoperti diversi incarichi nell'Ispettoria salesiana del Centro America: è stato consigliere scolastico presso l'Istituto Filosofico Salesiano del Guatemala, vicario e poi direttore del Centro Giovanile "Don Bosco" di Managua, in Nicaragua, direttore e vicario presso la parrocchia della Divina Providencia, a Città del Guatemala, parroco del Santuario Don Bosco, direttore della comunità dell'Istituto Teologico Salesiano, e infine, preside scolastico del teologato salesiano di Guatemala dove è stato anche professore di Sacra Scrittura.
 Tra il 1994 e il 1996 ha conseguito la licenza in Sacra Scrittura presso il Pontificio Istituto Biblico di Roma.
 Il 10 febbraio 2009 è stato nominato da papa Benedetto XVI vicario apostolico di El Petén e vescovo titolare di Madarsuma; è stato consacrato il 21 marzo successivo dal cardinale Rodolfo Quezada Toruño, co-consacranti il cardinale Oscar Andrés Rodríguez Maradiaga e l'arcivescovo Óscar Julio Vian Morales, entrambi salesiani.
 Genealogia episcopale
 La genealogia episcopale è:
 Cardinale Scipione Rebiba
 Cardinale Giulio Antonio Santori
 Cardinale Girolamo Bernerio, O.P.
 Arcivescovo Galeazzo Sanvitale
 Cardinale Ludovico Ludovisi
 Cardinale Luigi Caetani
 Cardinale Ulderico Carpegna
 Cardinale Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni
 Papa Benedetto XIII
 Papa Benedetto XIV
 Papa Clemente XIII
 Cardinale Marcantonio Colonna
 Cardinale Giacinto Sigismondo Gerdil, B.
 Cardinale Giulio Maria della Somaglia
 Cardinale Carlo Odescalchi, S.I.
 Cardinale Costantino Patrizi Naro
 Cardinale Lucido Maria Parocchi
 Papa Pio X
 Cardinale Gaetano De Lai
 Cardinale Raffaele Carlo Rossi, O.C.D.
 Cardinale Amleto Giovanni Cicognani
 Arcivescovo Girolamo Prigione
 Cardinale Rodolfo Quezada Toruño
 Vescovo Mario Fiandri, S.D.B.
 Note
 Collegamenti esterni
 Salesiani italiani


text:
16.9.2006
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 224/6
 Sentenza della Corte (Grande Sezione) 18 luglio 2006 [domanda di pronuncia pregiudiziale proposta dal Tribunal du Travail de Bruxelles (Belgio)] — Gérald De Cuyper/Office national de l'emploi
 (Causa C-406/04) (1)
 (Libera circolazione e libero soggiorno nel territorio dell'Unione europea - Indennità di disoccupazione - Condizione dell'effettiva residenza nel territorio nazionale)
 (2006/C 224/10)
 Lingua processuale: il francese
 Giudice del rinvio
 Tribunal du Travail de Bruxelles
 Parti nella causa principale
 Ricorrente: Gérald De Cuyper
 Convenuto: Office national de l'emploi
 Oggetto
 Domanda di pronuncia pregiudiziale — Tribunal du Travail de Bruxelles — Interpretazione degli artt. 17 e 18 CE, che stabiliscono la cittadinanza europea, riguardo ad una disposizione nazionale che subordina la concessione delle indennità di disoccupazione al requisito dell'effettiva residenza nel territorio nazionale
 Dispositivo
 La libertà di circolazione e di soggiorno riconosciuta a tutti i cittadini dell'Unione europea dall'art. 18 CE non osta ad una condizione di residenza, come quella applicata nella causa principale, imposta ad un disoccupato di età superiore ai 50 anni dispensato dall'obbligo di dimostrare la sua disponibilità sul mercato del lavoro, quale condizione per il mantenimento del suo diritto all'indennità di disoccupazione.
 (1) GU C 284 del 20.11.2004.


text:
 27.3.2014
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 92/34
 SKLEP SKUPNEGA ODBORA EGP
 št. 208/2013
 z dne 8. novembra 2013
 o spremembi Priloge XX (Okolje) k Sporazumu EGP
 SKUPNI ODBOR EGP JE –
 ob upoštevanju Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljnjem besedilu: Sporazum EGP) in zlasti člena 98 Sporazuma,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Sklep Komisije 2013/250/EU z dne 21. maja 2013 o določitvi okoljskih meril za podelitev znaka EU za okolje za sanitarne armature (1) je treba vključiti v Sporazum EGP.
 (2)
 Prilogo XX k Sporazumu EGP bi bilo zato treba ustrezno spremeniti –
 SPREJEL NASLEDNJI SKLEP:
 Člen 1
 Za točko 2zh (Sklep Komisije 2012/721/EU) Priloge XX k Sporazumu EGP se vstavi naslednja točka:
 „2zi.
 32013 D 0250: Sklep Komisije 2013/250/EU z dne 21. maja 2013 o določitvi okoljskih meril za podelitev znaka EU za okolje za sanitarne armature (UL L 145, 31.5.2013, str. 6).“
 Člen 2
 Besedilo Sklepa 2013/250/EU v islandskem in norveškem jeziku, ki se objavi v Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije, je verodostojno.
 Člen 3
 Ta sklep začne veljati 9. novembra 2013, pod pogojem, da so bila predložena vsa uradna obvestila v skladu s členom 103(1) Sporazuma EGP (2)
 Člen 4
 Ta sklep se objavi v sklopu EGP Uradnega lista Evropske unije in Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije.
 V Bruslju, 8. novembra 2013
 Za Skupni odbor EGP
 Predsednik
 Thórir IBSEN
 (1) UL L 145, 31.5.2013, str. 6.
 (2) Navedena ni nobena ustavna zahteva.