text:
Lojalitetsplikten som rättsprincip | SvJT
 Av docent JORI MUNUKKA
 1. Lojalitetsplikten i korthet
 Lojalitetspliktens ställning i svensk förmögenhetsrätt har gradvis stärkts sedan mitten av 1900-talet. Utvecklingen har i enkla drag inneburit att tidigare dolusbaserade regler om hederlighet i högre grad kompletterats av culpabaserade regler om rimlig omtänksamhet om motparten.
 Den obligationsrättsliga lojalitetsplikten är svår att beskriva. Till skillnad från konkret formulerade plikter som avlämnandeplikt och vårdplikt ger uttrycket lojalitet i sig inte mycket ledning när det efterfrågas vad som krävs för att uppfylla plikten.2 Lojalitetsplikten brukar definieras som en plikt att iaktta, eller tillvarata, motpartens intressen. Definitionen kan godtas i hela avtalsrätten, men den är då också mycket vag och alltför omfattande i vissa avseenden. Lojalitetsstandarden varierar dessutom med avtalsförhållandet och avtalstypen, och den är ofta asymmetrisk på så sätt att kraven på en parts ansträngningar kan vara högre än på den andra partens. Alternativen till en vid definition är att beskriva dess rättsfakta i antingen en viss avtalstyp eller en viss typsituation. Så har i hög grad skett men det har begränsat allmänkontraktuellt intresse. Det går inte heller att generellt ange rättsföljderna av en överträdelse av lojalitetsplikten. Även om lojalitetsplikten oftast kommer till bruk som ett instrument för att ålägga en part en förpliktelse genom avtalsutfyllning, går det inte ens här att ange rättsföljden eftersom de eftersatta förpliktelserna har olika rättsföljder. Lojalitetsplikten har således en generellt vag bestämning av rättsfakta och varierande rättsföljder. Den måste i detta avseende beskrivas som en princip. I vissa avtalstyper däremot — särskilt beträffande arbetstagarens lojalitetsplikt — har plikten nått en sådan mognad att en samling heterogena konkretise-
 1Ramberg C., Uppsägningstid vid långvariga samarbetsavtal, SvJT 2010 s. 94 ff. Tidskriftens redaktion har bett mig lämna synpunkter på kommentaren, och jag har förstått att också Christina Ramberg välkomnar en replik. 2Omsorgsplikt brukas emellanåt som en synonym men inte heller detta uttryck ger mer ledning i detta hänseende.
 838 Jori Munukka SvJT 2010 rade förpliktelser anses följa av avtalsrelationen oberoende av särskilt avtal härom, såsom ett utflöde av den allmänna lojalitetsplikten.
 Lojalitetsplikten har vunnit ökat erkännande inte minst genom ett stort antal referenser i lagförarbeten sedan mitten av 1970-talet.3 Den har sedan 1990-talets mitt ofta åberopats i svensk litteratur och varit det huvudsakliga studieobjektet för inte mindre än fyra svenska doktorsavhandlingar från senare tid.4 Principen är lagfäst för mellanmän,5 för näringsidkare i konsumentförhållanden6 och för huvudmän i agentförhållanden.7 Det har funnits förslag om att lagfästa den som en ömsesidig plikt på köprättens8 och anställningsavtalsrättens9 områden, liksom för kommittenter,10 för att markera att plikten är ömsesi-
 3En säkerligen icke uttömmande uppräkning av uttalanden om existensen av avtalsrättslig lojalitetsplikt (eller något synonymt uttryck) i det offentliga trycket (arbets-, förenings- och aktiebolagsrättslig lojalitetsplikt undantagna): Lagrådsremiss 23 juni 2010. Ny fastighetsmäklarlag, s. 22 f. Prop. 2008/09:88, Ny kommissionslag, s. 26 och 166. SOU 2008:63, Förstärkt skydd för företagshemligheter, s. 117, 179, 206 och 209. SOU 2008:6, Fastighetsmäklaren och konsumenten, s. 188. Ds 2006:8, Paketresor, s. 102. SOU 2005:120, Fondkommission — och en ny kommissionslag, s. 87 f. not 67 och 68, och s. 196. Prop. 2004/05:133, Försäkringsförmedlingslag, s. 1 f. och 95 ff. Ds 2004:55, Upplyst franchising, s. 37 och 78. Prop. 2003/04:150, Ny försäkringsavtalslag, s. 216. Prop. 2003/04:56, Skärpta regler mot penningtvätt, s. 74. Prop. 2003/04:45, Stärkt konsumentskydd vid småhusbyggande, s. 40 och 74. Ds 2003:52, Skärpta regler mot penningtvätt, s. 4 och 60 f. Prop. 2002/03:133, Lag om finansiell rådgivning till konsumenter, s. 24 f. och 51 f. Prop. 2002/03:150, En ny lag om investeringsfonder, s. 119. SOU 2002:104, Investeringsfonder — Förvaringsinstitut, avgifter m.m., s. 46. Ds 2002:56, Hållfast arbetsrätt för ett föränderligt arbetsliv, s. 286 ff. Ds 2001:9, Yttrandefrihet för privatanställda, s. 109. Prop. 1994/95:14, Ny fastighetsmäklarlag, s. 14 f. Prop. 1990/91:63, Handelsagentur, s. 57 ff., 62 ff., 98, 104 och 114. LU 1988/89:30, s. 30 och 110. LU 1989/90:37, s. 33. Prop. 1989/90:77, Konsumentskyddet vid förvärv av småhus m.m., s. 88 f. Prop. 1988/89:76, Ny köplag, s. 23. SOU 1986:38, Förvärv av nybyggda småhus, s. 138. Prop. 1984/85:110, Konsumenttjänstlag, s. 39 och 159. SOU 1984:85, Handelsagentur och kommission, s. 24, 39, 67, 95, 102, 103 ff., 110 f., 160 f., 163 och 166 f. (jämte åtskilliga referenser i översikten av utländsk rätt, s. 192 ff.). SOU 1979:36, Konsumenttjänstlag, s. 70 och 186. SOU 1976:66, Köplag, s. 201 f. 4Holm A., Den avtalsgrundade lojalitetsplikten — en allmän rättsprincip, Linköping 2004. Votinius S., Varandra som vänner och fiender. En idékritisk undersökning om kontraktet och dess grund, Eslöv 2004. Munukka J., Kontraktuell lojalitetsplikt, Stockholm 2007. Björkdahl E. P., Lojalitet och kontraktsliknande förhållanden. En civilrättslig studie av förutsättningarna för ansvar vid förhandlingar eller andra kontakter mellan avtalsmässigt obundna parter, Uppsala 2007. Se även Norlén A., Oskälighet och 36 § avtalslagen, Linköping 2004, Evald J., Retsmisbrug i formueretten, København 2001, och Nazarian H., Lojalitetsplikt i kontraktsforhold, Oslo 2007. 55 § 1 st. lagen (1991:351) om handelsagentur, 4 § 1 st. 1 p. kommissionslagen (2009:865), 5 kap. 4 § 1 st. lagen (2005:405) om försäkringsförmedling, 5 § 1 st. 1 p. lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter och 12 § 1 st. fastighetsmäklarlagen (1995:400). Se även 18 kap. 3 och 4 §§ handelsbalken, 1 § 1 st. och 18 § Vägledande regler om god advokatsed samt 8 kap. 1 och 21–24 §§ lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. 64 § 1 st. 2 p. konsumenttjänstlagen (1985:716). 5 § 1 st. 1 p. lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter. Jfr även 5 § konsumentkreditlagen (1992:830). 77 § 1 st. handelsagenturlagen. 8SOU 1976:66, förslaget till 1 § 2 st. ny köplag. 9Ds 2002:56, förslaget till 3 a § lagen (1982:80) om anställningsskydd. 10Utkast till Lagrådsremiss. Förslag till ny kommissionslag, återgivet i SOU 2005:120, Fondkommission — och en ny kommissionslag, s. 381 ff. Se även SOU
 Lojalitetsplikten som rättsprincip 839
 SvJT 2010 Lojalitetsplikten som rättsprincip 839 dig i kommissionsförhållanden. I rättspraxis framträder den främst genom partsåberopanden men det finns en ökad tendens hos domstolarna att uttryckligen referera till den.11 Fortfarande är Högsta domstolen försiktig med uttryckliga hänvisningar till lojalitetsplikten.12 Lojalitetsplikten har ett nära samband med andra avtalsrättsliga grundbegrepp, framför allt rättsmissbruk och skälighet.13 Försöker man spåra lojalitetsplikten, rättsmissbruksförbudet och skälighetskravet bakåt i tiden finner man att de alltid har funnits i någon utsträckning. Genom den gradvisa utvidgningen har de närmat sig varandra. De har alla karaktären av principer. Dessa tre kan tillsammans sägas vara komponenter i det större sammanhållna normkomplexet lojalitetskravet.
 2. Lojalitetspliktens övergripande funktioner
 Lojalitetskravet kan tillskrivas ett antal funktioner. Man kan framhålla främjandet av rättvisa eller moral i avtalsförhållanden. Dessa begrepp är dock väldigt svåroperabla. Exempelvis är det rättvisa vanligen att inte göra avsteg från den lösning som följer av strikt upprätthållande av löftesbundenheten.
 Det går att urskilja ett antal andra framträdande funktioner hos lojalitetskravet, som här ska fokuseras till främst lojalitetsplikt. Uppräkningen som följer är inte uttömmande, utan ligger på ett högre plan, och koncentreras till det mest typiska. Med funktion avses här inte ändamål eller syfte. Vissa av funktionerna är inte åsyftade i snäv mening, utan är bara effekter som är mer eller mindre oavsiktliga.
 2.1 Rubrikfunktion
 En riktig förståelse av rätten kräver, inom ramen för all rättslig normhantering, mera än enkel bokstavstolkning av källorna. Detta gäller inte minst vid juridisk forskning. Rättsvetenskapen kan inte begränsa sig till att studera och försöka förstå vad som sker på ytan, vad som
 1984:85, förslaget till 41 § 2 st. med hänvisning till föreslagna 9 § jämfört med s. 24. 11 En databassökning (Karnov och Rättsbanken) av avgöranden 2007–2010 där hovrätter använt uttrycket aktivt (undantaget arbets-, förenings- och aktiebolagsrättsliga fall) ger nio träffar: Svea HovR dom 2007-04-02, T 4247-06 (aktiebolagsrättsligt men referensen avser den lojalitetsplikt som gäller för sysslomän eller uppdragstagare i allmänhet). HovR NN dom 2007-11-29 i NJA 2009 s. 672. Svea HovR dom 2008-11-14, T 4968-07 (mera specifikt, aktivt, användande). RH 2008:13 (offentligt försvararuppdrag). Svea HovR dom 2009-02-17, T 1610-08. HovR VS dom 2009-03-13, T 3113-08. Svea HovR dom 2009-04-03, T 9045-07 (fastställelse av tingsrättens dom). Svea HovR dom 2010-01-18, T 7842-07. Svea HovR dom 201006-18, T 615-09. Jfr även det straffrättsliga avgörandet RH 2008:9. Ett passivt återgivande återfinns i Svea HovR dom 2010-05-12, T 9103-08. 12 Munukka, Kontraktuell lojalitetsplikt, s. 61 f., med en sammanställning på s. 192 ff. 13 Det finns flera begrepp, varav några är bona fides (oftast synonymt med lojalitetsplikt, men kan också betyda god tro), omsorgsplikt (emellanåt synonymt med lojalitetsplikt), svek, tro och heder (närmast lojalitetsplikt med insiktsrekvisit, jfr illojalitet), contra bonos mores/boni mores, goda seder, god sed, god tro, chikan (rättsmissbruk med dolusrekvisit), billighet (skälighet).
 840 Jori Munukka SvJT 2010 kommer till direkt uttryck i författning, jämte officiella tankar om innebörden, och prejudikat. Även om denna verksamhet kanske dominerar det rättsvetenskapliga arbetet måste rättsvetaren förhålla sig betydligt friare än så för att fylla sin funktion som kritisk bedömare. Om lojalitetsplikten skulle kunna identifieras endast när denna uttryckligen tillämpats skulle ett mer eller mindre slumpmässigt ordval hos rättstillämparna avgöra. Än åberopas plikt att ”förvissa sig om att en kund har fått fullt klart för sig vilka risker som är förenade med att ställa ut optioner”,14 än plikt att ”fullgöra sitt uppdrag med tillräcklig omsorg”,15än ”klargörandeplikt”,16 än plikt att vid redovisa resultaten av en ”analys på ett sätt som tillåter uppdragsgivaren att dra rimliga och korrekta slutsatser av dessa resultat”.17 Domsskrivning slarvas inte fram, det är ett finlir, men en ledande faktor är försiktighet. Hellre säga för lite än att säga fel. Skulle man vara bunden till ordalydelsen i domskälen skulle vi ha en oöverskådlig massa rättsliga kategorier.
 Allmänna rättsbegrepp har ofta en systematiserande funktion. Under begreppet lojalitetsplikt samlas ett stort antal normer som kan förklaras av att en part är skyldig att iaktta motpartens intressen, och hit kan man vid en redovisning av rättstillståndet i sin helhet även föra regler från offentligrättsliga områden: Förutom utfyllning och intolkning av förpliktelser och rättighetsbegränsningar kan man räkna hit straffrättsligt skydd som insider- och trolöshetsregler, skydd för företagshemligheter, näringsrättsliga regler som uppställer skydd för näringsidkarens medkontrahenter, avtalstolkningsregler som dolus- och culpareglerna, prioriteringsregler som oklarhets- och minimireglerna, culpa in contrahendo, hardship, etc.
 Systematiseringen kan få den ursprungligen medvetna eller omedvetna effekten att i sig driva rättsutvecklingen genom analogier: Återförsäljningsavtal som är tillräckligt lika andra distributionsavtal bör i motsats till NJA 1989 A 7 inte uppfattas som en serie momentana fristående köp utan enligt NJA 2009 s. 672 i förpliktelsehänseende jämställas med varaktiga distributionsavtal och därför utrustas med ett liknande omställningsskydd.18 Näringsidkare i samtliga konsumentförhållanden kan i linje med 4 § konsumenttjänstlagen efter hand uppfattas vara förpliktade att tillvarata konsumentens intressen, och synsättet kan sedermera utvidgas till att gälla i förhållande till kommersiella parter.19
 14 NJA 1995 s. 693. 15 NJA 1995 s. 693. 16 JustR Håstads tillägg för egen del i NJA 2006 s. 638. JustR Lindskogs tillägg för egen del i NJA 2008 s. 243. 17 NJA 1994 s. 532. 18 Se även JustR Lindskogs tillägg för egen del i NJA 2008 s. 243 i sin tolkning av NJA 2007 s. 909. 19 RH 1998:60, RH 2001:77, RH 2006:77 (fastställelse av tingsrättens dom), 16 § 2 st. 2 konsumentköplagen (1990:932), 17 § 2 st. 2 köplagen (1990:931), 5 § konsumentkreditlagen, 12 § fastighetsmäklarlagen, 5 § lagen om finansiell rådgivning till konsumenter, 5 kap. 4 § lagen om försäkringsförmedling, Ds 2009:13, Konsumenttjänster m.m., förslagen till 3 kap. 2 § och 4 kap. 2 § ny konsumenttjänstlag.
 Lojalitetsplikten som rättsprincip 841
 SvJT 2010 Lojalitetsplikten som rättsprincip 841 2.2 Flexibilitets- och korrigeringsfunktion
 Lojalitetsplikt åberopas ofta mot en part som försöker förfuska avtalstillämpningen genom att hävda att en viss norm inte framgår av avtal eller författning. Lojalitetsplikten kan då förklara varför normen tolknings- eller utfyllningsvis ändå ska gälla: Luften är inte fri i avtalsförhållanden, utan man måste också respektera motpartens befogade intressen. Lojalitetsplikten och rättsmissbruksförbudet motverkar en laissez faire-inställning, en motsatsläsning av lag och avtal, strategiskt eller motstridigt beteende, spekulation på motpartens bekostnad, och ger såväl den gemensamma partsviljan företräde som ändamåls- och analogiöverväganden utrymme. Lojalitetsplikten gör bestämningen av avtalets innehåll mera flexibel. NJA 2009 s. 672 utgör ett sådant exempel.
 Nära flexibilitetsfunktionen ligger korrigeringsfunktionen. När den annars etablerade rätten inte förmår leverera ett rimligt balanserat resultat kan lojalitetskravet fungera som ett korrigeringsinstrument.
 Domstolarna är benägna att utfylla avtal med partsbetungande förpliktelser och rättighetsbegränsningar som inte framgår av avtalet. Avtalsfrihet kan inte åberopas till stöd för dessa företeelser. Varför ska en domstol komma in och kladda till det avtal som parterna ingått? Har parterna inte avtalat om någon begränsning av den ena partens uttryckliga rätt att förändra villkoren ska väl inte en domstol sätta sig över detta?20 Har köparen försummat sin undersökningsplikt så får väl hon stå för det även om nu säljaren råkar känna till defekten, så länge som säljaren inte handlat vilseledande?21 Har parterna avsett att avtal ska ingås genom ömsesidigt undertecknande måste väl detta respekteras, i vart fall innan fullgörelse påbörjats?22 Har en friskrivning skett, får den väl anses omfatta även brottsliga anställdas handlande?23 Har beneficienten i ett varaktigt benefikt avtal inte förbehållit sig en uppsägningsfrist får han väl stå sitt kast?24 Nå, säger säkert någon, en viss begränsning måste man väl ändå godta, men i pragmatismens eller avtalsändamålets namn. Ska i så fall denna begränsning stanna vid ”uppenbara rättsmissbruk”? Svensk rätt förefaller ha passerat detta stadium. Även om varje persons rätt att försöka förmera sin förmögenhet erkänns, uppställs åtskilliga begränsningar. En anledning är att det vore alldeles för lätt att förmera sin förmögenhet med den rätta kunskapen och samvetslösheten. Men det ligger sannolikt inte bara rättviseöverväganden bakom. Antagligen är rättsordningens inrättan-
 Jfr även NJA 1994 s. 532, NJA 1997 s. 65 (fastställelse av hovrättens dom) och NJA 2001 s. 269. Se dock Ds 2008:6, Paketresor m.m., förslag till 8 §, men jfr med rubriken till 8 § samt med s. 41 och särskilt s. 240 f. Liknande, jfr konsultavtalet ABK 09 2:1 med förordet st. 3, kommentaren till 2:1 samt 2:6 med kommentar. 20 Jfr dock t.ex. NJA 1983 s. 332 och NJA 2005 s. 142. 21 Jfr dock NJA 2007 s. 86. 22 Jfr dock t.ex. NJA 1962 s. 276, NJA 1977 s. 92, och NJA 2006 s. 638. 23 Jfr dock NJA 1998 s. 390. 24 Jfr dock NJA 2004 s. 288.
 842 Jori Munukka SvJT 2010 de efter en blind och sträng affärsrätt inte heller den mest ekonomiskt effektiva. Antagligen skulle de flesta i så fall bli mera vaksamma (och därmed fördröja och fördyra avtalandet) och bli mera återhållsamma i affärer. En annan trolig effekt är att de som nu inte lyckats skydda sig upplever att bestämningen av avtalsförhållandet fokuserar på tillfälligheter.
 Avtalsfrihet.25 Skulle man på ytan leta efter uttryck som grundar parternas rätt att ostört bestämma avtalsinnehållet, skulle det närmast se ut som ett undantag. Det skulle ge fel bild av den avtalsrättsliga verkligheten. Man kan inte bara räkna undantagen, utan man måste vikta dessa mot huvudregeln. Avtalsfriheten må vara beskuren, men den är definitivt inte marginaliserad. Hur kan det komma sig att de avtalsfrihetliga principerna fortfarande är styrande, trots att ”hard law” för den rättskulturellt omedvetne antagligen inte skulle framstå på det viset? Det beror på att det inte i första hand är fråga om förekomst i form av faktiskt åberopande, utan på att avtalsfriheten är nedbäddad i grundmönstret, det mönster till vilket allt övrigt måste förhålla sig.
 En part som ingår avtal förbinder sig att göra det som utlovats. Varför ska en avtalspart vara skyldig att göra något mera än det som denne har utfäst sig att göra, eller att behöva tåla begränsningar för utövandet av rättigheter som motparten inte förbehållit sig? Om båda parterna har tänkt sig något av detta kan man förklara detta med principen om den gemensamma partsavsiktens företräde (falsa demonstrandum non nocet).26 Om inte båda eller ens någon av parterna har tänkt sig en viss norm kan man däremot inte grunda en sådan slutsats på denna konsensusprincip. Har motparten tänkt men inte uttryckt detta kan motparten emellanåt få skydd av tillitsprincipen.27 Men om nu motparten inte har tänkt så? Hur förklarar man de inte ovanliga fall där motparten vid avtalsingåendet inte under en bråkdels sekund övervägt det problem som senare uppkommer, men där avtalsparten trots detta åläggs en förpliktelse eller rättighetsbegränsning? Då kan man inte hänvisa till befogad tillit, eftersom det inte ens funnits tillit, utan på sin höjd en vag förväntan om fair play eller något liknande. Dessa fall kan — för att återvända upp till ytan en stund — ofta förklaras med stöd av direkt eller analogisk lagtillämpning, kutymer eller rättspraxis. Om vi för ytterligare en stund bortser från att dessa nor-
 25 Här i den begränsade betydelsen dispositionsfrihet. 26 Redan denna princip kan uppfattas som en lojalitetsbaserad norm, bl.a. med hänvisning till den samhörighet som den har till den grundläggande principen om motstridigt beteende (venire contra factum proprium). Principen om den gemensamma partsavsiktens företräde är ingen naturnödvändighet, det räcker att gå till engelsk rätt för att inse detta. Till och med i rättsordningar som i och för sig erkänner den som huvudprincip kan det uppfattas behövligt att ange den i lag, såsom i Frankrike, Code civil art. 1135 och 1156. 27 Även denna princip kan anses vara lojalitetsbaserad. Faktisk tillit till ett visst faktum är inte tillräckligt, det krävs att tilliten är befogad. Tillitens fog bestäms externt, efter en normativ bedömning.
 Lojalitetsplikten som rättsprincip 843
 SvJT 2010 Lojalitetsplikten som rättsprincip 843 mer i sig kan förklaras med lojalitetsplikt, återstår fortfarande fall som inte låter sig förklaras med dessa rättskällor.
 Lojalitetsplikten, och lojalitetskravet i sin helhet, kan uppfattas som avtalsfrihetens antagonist. Det är inte en princip som i allmänhet intar rollen som första princip, men den är stark nog att slå igenom den första. Lojalitetsplikten fungerar som en regulator, som en allmängiltig avtalsrättslig proportionalitetsprincip, en begränsare av avtalsfriheten, särskilt om avtalsfriheten uppfattas på sitt klassiskt stränga affärsmässiga sätt.
 2.3 Materialiseringsfunktion
 Särskilt vid utfyllning av förpliktelser ser man till slut att förpliktelserna i sig uppfattas som uttryck för lojalitetsplikt, snarare än utfyllningen som sådan. Man börjar uppfatta sådana förpliktelser som sällan är uttryckligt avtalade, men som typiskt ändå följer av dispositiv rätt, som lojalitetsförpliktelser. Så småningom saknar det betydelse om förpliktelserna är lagfästa eller följer av okodifierad rätt, den gamla lojalitetsetiketten sitter kvar. Den nämnda flexibilitetsfunktionen tonas ner när förpliktelserna som sådana, oberoende av de individuella förhållandena, uppfattas som lojalitetsuttryck. Formatet är inte tvingande men eftersom parterna i allmänhet fokuserar på helt andra villkor får det stort genomslag.
 Materialiseringsfunktionen yttrar sig något annorlunda inom olika avtalstyper. I vissa avtalstyper är de förpliktelser som konstituerar själva avtalstypen mera framträdande och relativt klart avgränsade från övriga förpliktelser, biförpliktelserna. Dessa biförpliktelser kan då beskrivas som ett lojalitetsförpliktande tillägg. Så har man uppfattat arbets- och försäkringstagarnas biförpliktelser, och så betraktas i tilltagande grad arbets- och försäkringsgivarnas förpliktelser i förhållande till motparterna.28 Inom mellanmansrätten syns en liknande materialisering. Men lojalitetsförpliktelserna förklaras inte stå i någon sekundärställning till mellanmannens konstitutiva förpliktelse, utan de anses flyta ur den främsta förpliktelsen att tillvarata huvudmannens intressen.29 Även om
 28 Ang. arbetsgivarens förpliktelser, se Ds 2002:56, s. 350 ff., Källström K. & Malmberg J., Anställningsförhållandet. Inledning till den individuella arbetsrätten, 2 uppl. Uppsala 2009, s. 75 f. och 264 ff. samt Munukka, Kontraktuell lojalitetsplikt, s. 407 ff. Ang. försäkringsbolags förpliktelser, se Munukka, Kontraktuell lojalitetsplikt, s. 396 ff. och Munukka J., Försäkringsbolags lojalitetsplikt under utmejsling, SvJT 2010 s. 588 ff. 29 Förslag till lag om kommission, handelsagentur och handelsresande, Stockholm 1913, s. 67: ”Skulle kommissionären, fastän han inser eller bort inse, att under förhandenvarande förhållanden ett utförande af uppdraget enligt de gifna föreskrifterna icke kan öfverensstämma med kommittentens vilja, blindt följa dessa föreskrifter, skulle han därigenom handla i strid mot den främsta af alla sina plikter, nämligen att vid fullgörande af sitt uppdrag iakttaga kommittentens intresse.” SOU 1984:85, s. 104: ”Bestämmelsen om lojalitetsplikten är avsedd att reglera förhållandet mellan huvudmannen och agenten eller kommissionären. Den är vidare tänkt att vara överordnad alla andra bestämmelser om uppdragstagrens skyldigheter. Den skall således utgöra det yttersta rättesnöret för agenter
 844 Jori Munukka SvJT 2010 lojalitetsplikten synes vara olika sträng för olika typer av mellanmän,30 torde plikten genomsyra all bedömning av mellanmannens handlande. I förarbetena till 2009 års kommissionslag uttalades följande om parternas förpliktelser:
 ”Som en allmän princip i svensk kontraktsrätt gäller att en part kan vara skyldig att ta till vara också motpartens intresse. Denna lojalitetsplikt gör sig särskilt starkt gällande i mellanmansförhållanden. Redan i 1914 års kommissionslag framträder tanken att parterna i ett kommissionsavtal inte var och en på sin sida uteslutande ska tillgodose sina särskilda intressen utan gemensamt verka för något som är till fördel för dem båda. Genom rättsutvecklingen därefter — inte minst 1991 års lag om handelsagentur — har det blivit ännu tydligare att ett mellanmansförhållande bör ses som en form av ömsesidigt gynnande och förpliktande samverkan. Detta synsätt bör vara grunden också för en ny kommissionslag. Lojalitetsplikten bör komma till uttryck i flera bestämmelser i lagen, och principen bör också tjäna som en allmän vägledning vid tillämpning av lagen och vid tolkning av villkor i kommissionsavtal.”31 Här finns uttryck för att lojalitetsplikten har såväl en flexibilitetsfunktion (allmän vägledning) som rubrik- och materialiseringsfunktioner (komma till uttryck i flera bestämmelser).
 Materialiseringsfunktionen kan avlägsna sig ännu längre från flexibilitetsfunktionen. I arbetsrätten talar man exempelvis om en utsträckt lojalitetsplikt när arbetstagaren förbundit sig till sådana ”lojalitetsklausuler” som konkurrens- och sekretessklausuler med en giltighetstid efter anställningens upphörande.32 Dessa förpliktelser skulle inte ens ha existerat utan att de särskilt avtalats, men deras materiella överensstämmelse med de förpliktelser som under anställningstiden förklarats med lojalitetsplikt motiverar detta uttryckssätt. Det är här fråga om ren och skär avtalsreglering men den ges ändå beteckningen lojalitetsplikt.
 3. Lojalitetspliktens integration i systemet
 Problemet med att infoga lojalitetsprincipen och lojalitetskravet i övrigt i den övriga avtalsrättsliga systematiken ligger inte minst i att den, till skillnad från det avtalsrättsliga systemet i stort, nedvärderar form. Rätt är form. Normer kan vara rättsliga (och då oftast utpeka det moraliskt riktiga eller godtagbara) eller bara vara moraliska. Någon klar gräns kan inte dras men rätten kan beskrivas innehålla ett filter som sållar bort moraluppfattningar som inte ska upphöjas till rätt. Moraluppfattningarna måste ha en viss form för att godtas som rättsliga. Element som så regelmässigt bortser från argument som grundar sig på form, som lojalitetskravets komponenter, kan ge intryck av att vara
 och komissionärer.” Prop. 2003/04:56, s. 74: ”Ett av de allra mest grundläggande momenten i advokatrollen är lojalitetsplikten gentemot klienten.” 30 Munukka, Kontraktuell lojalitetsplikt, s. 314 ff. 31 Prop. 2008/09:88, Ny kommissionslag, s. 26. 32 Se t.ex. Källström & Malmberg, Anställningsförhållandet, s. 244 och 259.
 Lojalitetsplikten som rättsprincip 845
 SvJT 2010 Lojalitetsplikten som rättsprincip 845 utomrättsliga. Integrationen torde komma att underlättas i takt med en ökad konsensus om lojalitetspliktens innebörd. Avtalsrätten är inte så sluten att en norm måste komma till ett klart uttryck i en etablerad rättskälla eller ett avtal, man kan godta helhetsbedömningar som medger att man beaktar samhällsnytta m.m., även om högre krav på rationalitet i resonemangen då ställs. Lojalitetspliktens framväxt är ett uttryck för denna sofistikering.
 Även om lojalitetsplikten naturligtvis har effekter är det inte någon trollerilåda. Så länge som det handlar om avtal, kommer kraven på parterna att utgå från avtalet eller förhandlingssituationen. Som Arnholm uttryckte det beträffande förhållandena i norsk rätt för ett halvsekel sedan:
 ”Et viktig drag i våre tiders avtalerett er kravet til lojalitet mellom partene. Nå skal man ikke forestille seg at det her foreligger noe markert brudd med eldre tiders slappe moral. Det er ikke noen principiell nyorientering man stilles overfor, men en sterkere markering av kravet om at den ene skal ta rimelig hensyn til den annen.”33 När regler vars ursprung förklarats ligga i lojalitetsplikt blir starkt formaliserade, avlägsnar de sig samtidigt från sitt ursprung. Detta kan sägas vara fallet med reklamationsplikten, åtminstone fram till den nuvarande köplagens införande.34 Detta kan också hävdas beträffande den i praxis framvuxna preklusionsregeln om att den säljare som inleder realitetsförhandlingar med sin missnöjda köpare förlorar rätten att göra invändning om sen reklamation.35 När sådana rättsregler tagit form är risken att de stelnar och förlorar kontakten med ursprungstanken. En sådan vulgarisering kan drabba vilken rättsregel som helst.
 I NJA 2009 s. 672 konstaterades att ett litet bageri inte hade rätt att säga upp ett återförsäljaravtal med en större bröddistributör utan att ge bröddistributören skälig uppsägningstid.36 Tingsrätten medgav
 33 Arnholm C. J., Privatrett II. Avtaler, 2 uppl. Oslo 1964, s. 7. Jfr även med dessa uttalanden i amerikansk domstolspraxis, vilka måhända ger en väl harmonisk bild av lojalitetspliktens inträde i amerikansk rätt: Market Streets Associates Ltd. Partnership v. Frey 941 F.2d 588 (7th Cir. 1991) per Posner, C.J.: ”The contractual duty of good faith is ... not some newfangled bit of welfare-state paternalism or ... the sediment of an altruistic strain in contract law, and we are therefore not surprised to find the essentials of the modern doctrine well established in the nineteenth-century cases.” Tymshare Inc. v. Covell 727 F. 2d 1145, 1152 (D.C. Cir. 1984) per Scalia, C.J.: ”Ultimately, however, we think it unnecessary to speculate upon the Virginia Supreme Court’s acceptance or rejection of the modern doctrine of ’obligation to perform in good faith.’ That doctrine, it seems to us, is simply a rechristening of fundamental principles of contract law well established in Virginia and elsewhere.” 34 Jfr motreaktioner Hellner J., Lagstiftning inom förmögenhetsrätten, Stockholm 1990 s, 69, Hultmark C., Reklamationsplikt vid avtalsbrott, Stockholm 1996, s. 60 och 63 f., Bärlund J., Reklamationsplikt i konsumentavtal, Helsingfors 2002, s. 511 f., samt NJA 2008 s. 1158. 35 Jfr motreaktionen NJA 1993 s. 436. 36 Även kommenterad i Munukka J., Transnationella principer — rättskälla vid bestämning av återförsäljares rätt till uppsägningstid, Ny Juridik 1:10 s. 21 ff.
 846 Jori Munukka SvJT 2010 ingen uppsägningstid med förklaringen att det skulle ”föra för långt att med hänvisning till en lojalitetsplikt fylla ut avtalet med ett villkor om uppsägningstid”. Hovrätten konstaterade mot bakgrund av avtalsrelationens karaktär och den lojalitetsplikt som följde därmed att parternas avtal skulle anses ha inneburit att den som ville frånträda avtalet skulle iaktta skälig uppsägningstid. Tiden bestämdes till tre månader. HD kom till samma slut, utan att hänvisa till lojalitetsplikt. I sin mycket läsvärda kommentar till domen yttrar Christina Ramberg följande:
 ”Det är intressant att Högsta domstolen över huvud taget inte nämner ordet lojalitet i domskälen. Mot bakgrund av att lojalitetsresonemang fått så stort utrymme i hovrättens dom, förefaller det närmast som om Högsta domstolen indirekt uttrycker att lojalitet inte utgör en självständig rättsgrund. Istället ligger lojaliteten inbakad i bedömningen av vad som utgör skälig uppsägningstid. Lojalitetsargumentation skulle alltså inte fylla någon självständig funktion. Jag tolkar Högsta domstolens tystnad som en varning till domare och ombud: Bygg inte juridisk argumentation eller domskäl direkt på lojalitetsprincipen!”37 Ramberg tolkar HD:s dom som en markering av att lojalitetsplikten inte utgör en självständig rättsgrund, att den i och för sig skulle vara inbakad i bedömningen, men att den alltså inte fyller någon självständig funktion. Tolkningen överensstämmer visserligen ganska väl med tingsrättens motivering och påminner om de fantasilösa domskälen i parallellfallet NJA 1989 A 7, men det skulle alltså snarare ha varit ett trendbrott om HD skulle ha hänvisat till lojalitetsplikt. HD:s hittillsvarande försiktighet att åberopa lojalitetsplikt har i litteraturen inte tolkats som att lojalitetsplikten inte finns. Tystnaden har hittills inte heller tolkats som att lojalitetsplikten skulle behöva underbyggas av gemensam partsvilja, faktisk tillit eller direkt lagstöd. Det är alltså en överdrift att uttyda så mycket avståndstagande från lojalitetsplikt ur NJA 2009 s. 672, inte minst med beaktande av utgången.
 Den avsaknade hänvisningen till lojalitet i HD:s domskäl utgör närmast ett uttryck för en försiktighet i medvetenhet om de svåröverskådliga effekter som de allmänna begreppens rubrikfunktion för med sig. Hellre att skrida fram på någorlunda fast mark än att trampa fel. Man måste ändå hålla med om att det i detta fall skulle ha varit fullständigt ofarligt att yppa termen ”lojalitet”, eftersom lösningen denna gång tydligt motverkar nonchalans inför motpartens belägenhet. Man bör emellertid vara försiktig med att läsa domskäl motsatsvis, och denna gång saknas anledning att avvika från denna tumregel.
 Lojalitetskravet existerar inte i ett vakum. Det bygger på ett avtalsförhållande, och tillsiktar att åstadkomma rimlighet i detta. Till stöd för bedömningen av vad som är rimligt hämtar lojalitetskravet stöd inte minst från lagstiftning och andra rättsregler, och ger i sin tur in-
 37 Ramberg, SvJT 2010 s. 97.
 Lojalitetsplikten som rättsprincip 847
 SvJT 2010 Lojalitetsplikten som rättsprincip 847 spiration tillbaka, på så olika sätt att de inte kan beskrivas uttömmande.
 En ortodox avtalslära innebär att varje bestämning av avtalsinnehåll måste grundas på partsvilja. Var och en får se om sitt eget hus, och måste tillse att de förmåner som önskas kommer till motpartens kännedom innan avtalsslutet. Den som inte agerar med tillräcklig eftertanke vid avtalsformeringen har sig själv att skylla, såvida inte lagstiftaren råkat reglera frågan till den glömska partens fördel. Den allmänna uppfattningen fram till 1970-talet var att det var upp till parterna själva att utnyttja sin möjlighet att avtala om lojalitetskrav om de så önskade.38 ”Det anses nämligen att det bör ankomma på borgenären och gäldenären att själva avgöra vilket mått av ömsesidig hänsyn de vilja visa varandra inom ramen för de rättsliga förpliktelserna.”39 För det fall att parterna hade underlåtit att avtala om att visa varandra lojalitet inom ramen för avtalsrelationen fanns inte mycket att göra. Det faktum att man inte kunde fylla ut avtal grundat på en extern lojalitetsnorm utgjorde i och för sig inget hinder mot att man, som i tysk rätt, skulle ha kunnat kräva en lojal tolkning av avtal. Men inte heller en sådan norm accepterades. Jan Hellner ansåg på 1950- och 1960talen att den tyska tolkningsnormen visserligen var aktningsvärd men alltför vag för att kunna godtas.40 Lennart Vahlén fann att en sådan norm skulle vara svårsmält hos oss.41 Vahléns pessimism grundades sannolikt på att ett krav på lojal tolkning med en rättsrealistisk utgångspunkt inte vore till någon samhällsnytta. Utan sådan samhällsnytta fordrades ett lagstadgande härom. Detta kan förstås som ett ställningstagande mot en lojalitetsplikt som skulle bygga på antingen någon slags blödighet med oklara referenspunkter, eller en naturrättslig åskådning.42 Avståndstagandet är rationellt, men bortser också från problemet med att parter kan rättshandla utan att ha sakkunskapen eller att iaktta den yttersta vaksamheten.
 38 Jfr NJA 1962 s. 359, där en part ansågs ha ”i sådan grad brustit i den lojalitet och vilja att förtroendefullt samarbeta, som enligt vad av det nyss sagda framgår utgjort en förutsättning för att syftet med parternas bolagsförhållande i fortsättningen skulle kunna uppnås”. 39 Rodhe K., Obligationsrätt, 1956, s. 159 f. 40 Hellner J., Försäkringsrätt, 2 uppl. 1965, s. 72. 41 Vahlén L., Avtal och tolkning, 1966, s. 215: ”Det är emellertid klart, att det för svensk rätts del icke är aktuellt att anknyta till tysk rätt annat än såvitt avser vissa principiella riktlinjer för tolkningen. Det legala utgångsläget är ju ett helt annat i tysk rätt, och en tolkningslära, enligt vilken bestämmande för tolkningen i sista hand skulle vara tro och heder i handel och vandel, skulle förmodligen icke kunna påräkna någon större framgång i Norden.” 42 Jfr tyska Bundesgerichtshofs uttalande i en dom från så sent som 1992: ”Der Grundsatz von Treu und Glauben ist als übergesetzlicher Rechtsatz allen Rechtsordnungen immanent.”, BGH, Urteil 14.10.1992 — VIII ZR 91/91, NJW 1993, 259, 261 f.
 848 Jori Munukka SvJT 2010 Tingsrättens dom i NJA 2009 s. 672 visar att den ortodoxa argumentationsmodell som hävdades av Rodhe och Vahlén, och som framskymtade i NJA 1989 A 7, inte helt har förskjutits till en existens i den propedeutiska litteraturen. HD:s dom visar dock en helt annan väg. Att HD väljer att inte uttrycka sin slutsats i lojalitetstermer är en annan sak. Det står var och en fritt att söka den djupare innebörden i domstolsavgöranden och i mitt tycke talar domen för lojalitetsplikt.


type: wikipedia

text:
 Események
 Római Birodalom
 Hadrianus császárt (helyettese májustól M. Paccius Silvanus Q. Coredius Gallus Gargilius Antiquus, novembertől C. Herennius Capella) és Publius Dasumius Rusticust (helyettese A. Platorius Nepos, Q. Vibius Gallus és L. Coelius Rufus) választják consulnak.
 Britanniában lázadás tör ki. Quintus Pompeius Falco kormányzó nehezen boldogul a felkelőkkel, a Legio VI Victrixet Észak-Britanniába vezénylik a már meglévő haderő megerősítésére.
 Meghal Salonia Matidia, Hadrianus anyósa (Traianus unokahúga). Temetésén maga a császár mond beszédet, istenné nyilvánítja őt, saját templomot és oltárt építtet az emlékére (ezzel Matidia az első istenné nyilvánított nő, aki saját templomot kap).
 Halálozások
 December 23. – Salonia Matidia, Traianus unokahúga
 Asti Secundus, keresztény mártír
 Kapcsolódó cikkek
 Államok vezetőinek listája 119-ben
 Fordítás
 2. század


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
8. 1. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende L 4/13
 KOMMISSIONENS FORORDNING (EF) Nr. 15/1999
 af 7. januar 1999
 om fastsættelse af eksportrestitutionerne for korn, mel, grove gryn og fine gryn af
 hvede eller rug
 KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE situationen på verdensmarkedet eller visse markeder kan
 FÆLLESSKABER HAR — nødvendiggøre, at restitutionen for visse varer differen-
 under henvisning til traktaten om oprettelse af Det tieres efter deres bestemmelsessted;
 Europæiske Fællesskab, restitutionen skal fastsættes mindst en gang om måneden;
 under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 1766/92 den kan ændres inden for dette tidsrum;
 af 30. juni 1992 om den fælles markedsordning for anvendelsen af disse bestemmelser på den nuværende
 korn (1), senest ændret ved Kommissionens forordning markedssituation for korn, særlig på noteringerne eller
 (EF) nr. 923/96 (2), særlig artikel 13, stk. 2, og priserne på disse produkter inden for Fællesskabet og på
 ud fra følgende betragtninger: verdensmarkedet, fører til at fastsætte restitutionen til de
 beløb, som er angivet i bilaget;
 I henhold til artikel 13 i forordning (EØF) nr. 1766/92
 kan forskellen mellem noteringerne eller priserne på de i denne forordning fastsatte foranstaltninger er i over-
 verdensmarkedet for de produkter, der er nævnt i artikel 1 ensstemmelse med udtalelse fra Forvaltningskomitéen for
 i forordningen, og priserne på disse produkter inden for Korn —
 Fællesskabet udlignes ved en eksportrestitution;
 restitutionerne skal fastsættes under hensyntagen til de UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:
 elementer, der er nævnt i artikel 1 i Kommissionens
 forordning (EF) nr. 1501/95 af 29. juni 1995 om visse
 gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) Artikel 1
 nr. 1766/92 for så vidt angår ydelse af eksportrestitutioner
 Eksportrestitutionerne ved udførsel i uforarbejdet stand af
 for korn samt om de foranstaltninger, der skal træffes
 de i artikel 1, litra a), b) og c), i forordning (EØF) nr.
 inden for kornsektoren i tilfælde af markedsforstyr-
 1766/92 nævnte produkter, undtagen malt, fastsættes til
 relser (3), senest ændret ved forordning (EF) nr. 2513/98 (4);
 de i bilaget angivne beløb.
 restitutionen for mel, grove gryn og fine gryn af hvede og
 rug skal beregnes under hensyntagen til de kornmængder, Artikel 2
 der er nødvendige til fremstilling af de pågældende varer;
 disse mængder er fastsat i forordning (EF) nr. 1501/95; Denne forordning træder i kraft den 8. januar 1999.
 Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver
 medlemsstat.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 7. januar 1999.
 På Kommissionens vegne
 Franz FISCHLER
 Medlem af Kommissionen
 (1) EFT L 181 af 1. 7. 1992, s. 21.
 (2) EFT L 126 af 24. 5. 1996, s. 37.
 (3) EFT L 147 af 30. 6. 1995, s. 7.
 (4) EFT L 313 af 21. 11. 1998, s. 16.
 ---pagebreak--- L 4/14 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 8. 1. 1999
 BILAG
 til Kommissionens forordning af 7. januar 1999 om fastsættelse af eksportrestitutionerne for korn,
 mel, grove gryn og fine gryn af hvede eller rug
 (EUR/ton) (EUR/ton)
 Produktkode Bestemmelse (1) Restitutionsbeløb Produktkode Bestemmelse (1) Restitutionsbeløb
 1001 10 00 9200 — — 1101 00 11 9000 — —
 1001 10 00 9400 01 0 1101 00 15 9100 01 38,25
 1001 90 91 9000 — — 1101 00 15 9130 01 35,75
 1001 90 99 9000 03 18,00 1101 00 15 9150 01 33,00
 02 0 1101 00 15 9170 01 30,50
 1002 00 00 9000 03 64,00 1101 00 15 9180 01 28,50
 02 0
 1101 00 15 9190 — —
 1003 00 10 9000 — —
 1101 00 90 9000 — —
 1003 00 90 9000 03 47,50
 1102 10 00 9500 01 82,00
 02 0
 1102 10 00 9700 — —
 1004 00 00 9200 — —
 1004 00 00 9400 — — 1102 10 00 9900 — —
 1005 10 90 9000 — — 1103 11 10 9200 01 21,00 (2)
 1005 90 00 9000 03 38,00 1103 11 10 9400 01 18,00 (2)
 02 0 1103 11 10 9900 — —
 1007 00 90 9000 — — 1103 11 90 9200 01 21,00 (2)
 1008 20 00 9000 — — 1103 11 90 9800 — —
 (1) Bestemmelserne er følgende:
 01 Alle tredjelande
 02 Andre tredjelande
 03 Schweiz, Liechtenstein.
 (2) Når dette produkt indeholder presset groft mel, ydes der ingen restitution.
 NB: Zonerne er angivet i Kommissionens ændrede forordning (EØF) nr. 2145/92 (EFT L 214 af 30. 7. 1992, s. 20).


type: other

text:
3 VSPH 300/2013-A-19
 KSPH 38 INS 24553/2012 3 VSPH 300/2013-A-19 3 VSPH 215/2014-A-19
 Vrchní soud v Praze jako soud odvolací rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Michala Kubína a soudců JUDr. Jindřicha Havlovce a Mgr. Ivany Mlejnkové v insolvenční věci dlužníka Jiřího anonymizovano , anonymizovano , bytem U Zvoničky 5, 289 31 Bobnice, o odvolání dlužníka proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 30. října 2012, č.j. KSPH 38 INS 24553/2012-A-10, a ze dne 17. ledna 2013, č.j. KSPH 38 INS 24553/2012-A-14,
 I. Usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 30. října 2012, č.j. KSPH 38 INS 24553/2012-A-10, se mění tak, že se záloha na náklady insolvenčního řízení dlužníku neukládá.
 II. Usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 17. ledna 2013, č.j. KSPH 38 INS 24553/2012-A-14, se mění tak, že se insolvenční řízení n e z a s t a v u j e .
 Krajský soud v Praze usnesením ze dne 17.1.2013, č.j. KSPH 38 INS 24553/2012-A-14 (dále usnesení A-14) rozhodl o zastavení insolvenčního řízení dle § 108 odst. 3 insolvenčního zákona (dále jen IZ), neboť dlužník Jiří Fiala (dále jen dlužník) nezaplatil ve stanovené lhůtě zálohu na náklady insolvenčního řízení.
 Dále v odůvodnění usnesení A-14 soud prvního stupně uvedl, že usnesením ze dne 30. října 2012, č.j. KSPH 38 INS 24553/2012-A-10 (dále usnesení A-10), soud vyzval dlužníka, aby ve lhůtě 10 dnů ode dne právní moci usnesení zaplatil zálohu na náklady insolvenčního řízení, a to ve výši 5.000,-Kč. Výzva mu byla doručena dne 6.11.2012 a dlužník v ní byl výslovně upozorněn na to, že nebude-li záloha na náklady insolvenčního řízení ve stanovené lhůtě zaplacena, soud insolvenční řízení podle § 108 odst. 3 IZ zastaví. Protože lhůta k zaplacení marně uplynula a dlužník zálohu ve stanovené lhůtě nezaplatil, soud prvního stupně řízení zastavil.
 Proti usnesení A-14 se dlužník včas odvolal s požadavkem, aby odvolací soud znovu posoudil jeho povinnost zaplatit stanovenou výši zálohy a vzal přitom v úvahu podání dlužníka došlé soudu prvního stupně dne 20.11.2012, v němž se spolu se svou manželkou Renatou Fialovou domáhali snížení uložené zálohy (která byla uložena ve shodné výši 5.000,-Kč též manželce dlužníka v insolvenčním řízení vedeném u téhož soudu pod sp.zn. KSPH 38 INS 24554/2012). Odvolání odůvodnil tím, že ve lhůtě stanovené soudem pro zaplacení zálohy neměl ani on, ani jeho manželka dostatek finančních prostředků na její úhradu, neboť měli mimořádné výdaje s léky určenými pro matku manželky dlužníka.
 Vrchní soud v Praze přezkoumal obě napadená usnesení A-10 a A-14 i řízení jeho vydání předcházející a dospěl k závěru, že odvolání dlužníka je důvodné. 3 VSPH 215/2014
 Především z insolvenčního rejstříku vyplývá, že zahájení insolvenčního řízení se svým návrhem domáhá též manželka dlužníka Renata Fialová. Jak v případě dlužníka (usnesení A-10), tak i v případě jeho manželky (usnesení č.j. KSPH 38 INS 24554/2012-A-10) bylo každému z navrhovatelů uloženo uhradit zálohu na náklady insolvenčního řízení ve výši 5.000,-Kč s ohledem na to, že jako způsob řešení jejich úpadku přichází v úvahu oddlužení. Dále z insolvenčního spisu odvolací soud zjistil, že dlužník podal u soudu prvního stupně dne 20.11.2012 (A-12) žádost ze dne 15.11.2012 o snížení zálohy (a obdobná žádost byla téhož dne podána v insolvenčním řízení manželky dlužníka) na částku 5.000,-Kč pro oba manžele, jíž se soud prvního stupně nezabýval; oba pak shodně navrhli podáním doručeným insolvenčnímu soudu 9.11.2012 spojení těchto řízení ke společnému projednání s tím, že jimi uvedené závazky spadají do společného jmění manželů a obě věci spolu skutkově souvisí.
 Podle názoru odvolacího soudu je třeba jako odvolání posoudit i podání dlužníka ze dne 15.11.2012 (A-12), neboť podle jeho obsahu jím dlužník brojil proti výši uložené zálohy v rozhodnutí soudu prvního stupně (A-10), a tudíž se jedná nikoli o žádost o snížení zálohy (která nemá v insolvenčním zákoně oporu), ale o odvolání proti usnesení A-10.
 Jak vyplývá z insolvenčního spisu dlužníka, ze spisu Krajského soudu v Praze sp.zn. KSPH 38 INS 24554/2012 a z insolvenčního rejstříku, je v dlužníkově návrhu na povolení oddlužení podle § 392 odst. 3 IZ obsažen souhlas jeho manželky s oddlužením a shodně v návrhu jeho manželky připojil dlužník souhlas s oddlužením a u obou návrhů byl připojen vždy podpis druhého manžela, čímž dali najevo, že trvá jejich společné jmění manželů (SJM), a že jejich majetek do něj náležející bude navrženým oddlužením postižen, tj. že mají závazky, které z tohoto jejich společného majetku mají být uspokojeny, což ostatně potvrdili i v návrhu na spojení věcí.
 Soudní judikatura přijala závěry, podle nichž podají-li manželé do 31.12.2013 samostatně insolvenční návrhy spojené s návrhem na povolení oddlužení (jak je tomu v dané věci), pak svědčí-li výsledky jejich insolvenčních řízení o tom, že mají majetek a závazky, jež spadají do jejich SJM, insolvenční soud tyto jejich návrhy posoudí a projedná společně, tj. dle § 112 o.s.ř. je spojí ke společnému (jedinému) řízení. V jeho rámci soud o návrzích obou dlužníků-manželů společně rozhodne, tedy-při splnění zákonem stanovených podmínek-zjistí jejich (společný) úpadek a povolí jeho řešení oddlužením (s ustanovením jediného insolvenčního správce), uskuteční společné přezkoumání všech přihlášených pohledávek za dlužníky a projedná podmínky schválení jejich oddlužení, včetně formy jeho provedení; budou-li k tomu výsledky těchto jednání dávat podklad, schválí společné oddlužení těchto dlužníků. Má-li jít o oddlužení plněním splátkového kalendáře, insolvenční soud schválí oběma dlužníkům-manželům jediný společný splátkový kalendář. Do něj náleží zahrnout nezajištěné závazky obou dlužníků, a to zvlášť a) skupinu společných závazků obou manželů, tedy těch, z nichž jsou zavázáni oba a které lze zásadně uspokojit z jejich veškerého společného i výlučného majetku (zde příslušných sražených částí jejich postižitelných příjmů), b) skupinu individuálních závazků manželů (závazků vzniklých jen jednomu z nich za trvání manželství, náležejících dle § 143 odst. 1 písm. b/ ObčZ do SJM, anebo výlučných závazků jednoho z manželů do SJM nespadajících), které jsou uspokojitelné z téhož zdroje jako závazky společné, s výjimkou výlučných (dle § 143 odst. 1 písm. a/ ObčZ do SJM nespadajících) peněžních přínosů druhého z manželů, který sám není k úhradě zavázán, ledaže tento manžel s použitím svých výlučných příjmů na úhradu všech závazků podléhajících oddlužení výslovně souhlasil. Proto přihlášené pohledávky za dlužníky- 3 VSPH 215/2014 manžely musejí být společně přezkoumány i s uvedeným rozlišením, tedy včetně jejich případného spoludlužnictví. Při společném oddlužení manželů-dlužníků úvaha o podmínkách jejich (společného) vstupu do oddlužení může být z hlediska § 395 odst. 1 písm. b) IZ založena jen na předpokladu (pro oba stojí a padá na podmínce), že ekonomická nabídka těchto dlužníků umožňuje uspokojit v minimálním zákonném rozsahu každý z jejich závazků podléhajících oddlužení, tj. jak jejich závazky tvořící SJM, tak i případný výlučný závazek jednoho z manželů (blíže viz usnesení Vrchního soudu v Praze sp.zn. KSPH 40 INS 10341/2010, 3 VSPH 325/2011-B ze dne 19. dubna 2011).
 Odvolací soud má za to, že u insolvenčních návrhů manželů spojených s jejich návrhy na povolení oddlužení, podaných samostatně do 31.12.2013, je třeba postupovat ve smyslu tehdy platného IZ potud, že tyto insolvenční věci lze spojit ke společnému projednání (jak popsáno shora). Tehdejší právní úprava totiž nedovolovala manželům podat společný návrh na povolení oddlužení. Takovou možnost mají až podle nového ust. § 394a IZ (zavedeného s účinností od 1.1.2014 novelou IZ provedenou zákonem č. 294/2013 Sb.) s tím, že buď manželé takový společný návrh na povolení oddlužení podají (a pak na ně bude pohlíženo jako na jediného dlužníka a všechen jejich majetek bude považován za majetek náležející do SJM), nebo takový společný návrh nepodají, ovšem potom ve smyslu nového v ust. § 83a IZ nebude možno jejich věci (jako věci různých dlužníků) spojit ke společnému řízení, a budou tudíž projednány samostatně. Zmíněný (nový) zákaz spojení věcí různých dlužníků je ve vztahu k návrhům manželů postaven právě na té souběžné (nové) úpravě, jež manželům možnost společného návrhu na povolení oddlužení dává (a tedy nechá na nich, zda jí využijí). Za předchozí právní úpravy se manželé takto zachovat nemohli a tudíž nelze dovodit, že by jejich návrhy na povolení oddlužení spojené s jejich samostatně podanými insolvenčními návrhy (jestliže manželé mají majetek a závazky náležející do SJM) nebylo možno spojit ke společnému řízení, neboť pak by jejich společné oddlužení (se společným splátkovým kalendářem, který budou společně plnit) fakticky nebylo možné.
 Proto se v této situaci jeví jako nezbytné, aby insolvenční soud (samostatně podané) insolvenční návrhy obou manželů posoudil a projednal společně (v jediném řízení).
 Pro posouzení důvodnosti odvolání proti povinnosti zaplatit zálohu je podstatné, že s účinností ode dne 1.1.2014 došlo k novelizaci insolvenčního zákona provedené zákonem č. 294/2013 Sb. (tzv. revizní novela). Podle přechodných ustanovení tohoto zákona obsažených v jeho čl. II. insolvenční zákon ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona (revizní novely) platí i pro insolvenční řízení zahájená přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona, právní účinky úkonů, které v insolvenčním řízení nastaly přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona, zůstávají zachovány.
 Podle § 108 odst. 1 IZ (ve znění účinném od 1.1.2014) může insolvenční soud před rozhodnutím o insolvenčním návrhu uložit insolvenčnímu navrhovateli, aby ve stanovené lhůtě zaplatil zálohu na náklady insolvenčního řízení, je-li to nutné ke krytí nákladů řízení a prostředky k tomu nelze zajistit jinak; to platí i tehdy, je-li zřejmé, že dlužník nemá žádný majetek. Tuto zálohu nelze uložit insolvenčnímu navrhovateli-zaměstnanci dlužníka, jehož pohledávka spočívá pouze v pracovněprávních nárocích. Povinnost zaplatit zálohu neuloží insolvenční soud dlužníku, o jehož insolvenčním návrhu může rozhodnout bez zbytečného odkladu tak, že vydá rozhodnutí o úpadku, s nímž spojí rozhodnutí o povolení oddlužení. 3 VSPH 215/2014
 V projednávaném případě lze předpokládat, že bude možné řešit úpadek dlužníka a jeho manželky společným oddlužením manželů-dlužníků, neboť z usnesení A-10 a usnesení č.j. KSPH 38 INS 24554/2012-A-10 se podává, že dlužník a jeho manželka budou schopni svým nezajištěným věřitelům splnit alespoň 30 % jejich pohledávek (§ 395 odst. 1 IZ), takže lze rovněž očekávat, že na podkladě insolvenčního návrhu spojeného s návrhem na oddlužení dlužníka a jeho manželky bude možno rozhodnout současně o úpadku dlužníka a jeho manželky i o povolení jejich oddlužení (dle § 397 odst. 1 ve znění účinném od 1.1.2014).
 Z uvedeného plyne, že soud prvního stupně rozhodoval usnesením A-14 o zastavení insolvenčního řízení pro nezaplacení zálohy za situace, kdy bylo napadeno odvoláním dlužníka usnesení soudu prvního stupně (A-10) o uložení zálohy. Rozhodnutí soudu prvního stupně o zastavení řízení je proto za dané situace předčasné. Platí totiž, že nebyly dány zákonné podmínky pro rozhodování o následcích nesplnění povinnosti, kterou soud prvního stupně dlužníku uložil usnesením ze dne 30.10.2012. Dlužník toto usnesení napadl včasným odvoláním; devolutivní účinky podaného odvolání tedy bránily tomu, aby soud pro nesplnění povinnosti zaplatit zálohu na náklady insolvenčního řízení toto řízení zastavil.
 S ohledem na výše citovanou novou právní úpravu IZ tak odvolací soud za popsaného stavu věci shledal, že již nejsou dány podmínky k tomu, aby po dlužníku bylo zaplacení zálohy na náklady insolvenčního řízení požadováno. Proto usnesení ze dne 30. října 2012, č.j. KSPH 38 INS 24553/2012-A-10, podle § 220 odst. 1 písm. a) ve spojení s § 167 odst. 2 soudního řádu změnil tak, že se dlužníku povinnost k zaplacení této zálohy neukládá, a v důsledku toho změnil i rozhodnutí KSPH 38 INS 24553/2012-A-14 ze dne 17. ledna 2013 tak, že se řízení pro nezaplacení zálohy nezastavuje.


text:
Milenii: Mileniul I î.Hr. - Mileniul I - Mileniul al II-lea
 Secole: Secolul al III-lea - Secolul al IV-lea - Secolul al V-lea
 Decenii: Anii 310 Anii 320 Anii 330 Anii 340 Anii 350 - Anii 360 - Anii 370 Anii 380 Anii 390 Anii 400 Anii 410
 Ani: 356 357 358 359 360 - 361 - 362 363 364 365 366
 Evenimente
 Arte, științe, literatură și filozofie
 Nașteri
 Decese
 3 noiembrie: Constanțiu al II-lea, împărat roman (n. 317)
 361


text:
Obrigações Fiscais – Estado do Rio de Janeiro - Fevereiro/2017 | Contábil Oliveira Junior
 Esta agenda contém as principais obrigações tributárias do mês de Fevereiro/2017, de âmbito da legislação do Estado do Rio de Janeiro, na forma de comentários, com ênfase às providências que as empresas devam adotar no cumprimento de suas obrigações legais. Nos casos de atividades específicas está agenda pode não esgotar todas as determinações legais a serem cumpridas. Recomendamos a observância quanto a eventuais alterações posteriores à elaboração desta agenda. Como são constantes as alterações na legislação, é necessário seu acompanhamento diário para manter as obrigações com seus prazos de vencimento atualizados.
 ICMS/SCANC | Transportador Revendedor Retalhista (TRR). Entrega das informações relativas às operações interestaduais com combustíveis derivados de petróleo ou álcool etílico carburante efetuado através do Sistema de Captação e Auditoria dos Anexos de Combustíveis (Scanc) observando-se o disposto na cláusula vigésima sexta, § 1o, I, do Convênio ICMS no 110/2007; e, Ato Cotepe ICMS no 033/2016. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/SCANC | Importador. Entrega das informações relativas às operações interestaduais com combustíveis derivados de petróleo ou álcool etílico carburante efetuado através do Sistema de Captação e Auditoria dos Anexos de Combustíveis (Scanc) observando-se o disposto na cláusula vigésima sexta, § 1o, IV, do Convênio ICMS no 110/2007; e, Ato Cotepe ICMS no 033/2016. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Pagamento do imposto pelos contribuintes substitutos optantes pelo Simples Nacional. Documento: Darj. Base Legal: artigo 14, § 3o, do Livro II, do RICMS-RJ/2000. Fato gerador: Dezembro/2016.
 ICMS/SCANC | Contribuinte que tiver recebido o combustível de outro contribuinte substituído. Entrega das informações relativas às operações interestaduais com combustíveis derivados de petróleo ou álcool etílico carburante efetuado através do Sistema de Captação e Auditoria dos Anexos de Combustíveis (Scanc) observando-se o disposto na cláusula vigésima sexta, § 1o, II, do Convênio ICMS no 110/2007; e, Ato Cotepe ICMS no 033/2016. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/SCANC | Contribuinte que tiver recebido o combustível exclusivamente de contribuinte substituído. Entrega das informações relativas às operações interestaduais com combustíveis derivados de petróleo ou com álcool etílico carburante efetuado através do Sistema de Captação e Auditoria dos Anexos de Combustíveis (Scanc) observando-se o disposto na cláusula vigésima sexta, § 1o, III, do Convênio ICMS no 110/2007; e, Ato Cotepe ICMS no 033/2016. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Regime normal. Pagamento do imposto pelos contribuintes de grande porte, assim considerados os vinculados à Inspetoria de Fiscalização Especializada (IFE) 9900. Documento: Darj. Base Legal: artigo 39, § 4o, da Lei no 2.657/1996; artigo 57, do Livro I, RICMS-RJ/2000; Resolução SEF no 2.715/1996; Decreto no 27.615/2000. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Regime normal. Pagamento pelos contribuintes listados pela Sefaz referente a 100% do do imposto apurado no mês anterior ou, no mínimo, 95% do imposto apurado como saldo devedor no período imediatamente anterior, deduzido do percentual do FECP apurado nesse mês. O recolhimento complementar deve ocorrer até o dia 15. Documento: Darj. Base Legal: Artigo 1o, do Decreto no 31.235/2002. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Regime de substituição tributária em geral, exceto nas operações com cimento. Pagamento do ICMS retido pelo regime de substituição tributária devido nas operações internas e interestaduais. Documento: Darj. Base Legal: artigo 14, caput, Anexo I. do Livro II, RICMS-RJ/2000. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Regime de substituição tributária. Serviço de transporte prestado por empresa sediada fora do Estado e não inscrita no Caderj/profissional autônomo. Documento: Darj. Base Legal: artigo 82, II, itens 1 e 2, do Livro IX, do RICMS-RJ/2000; Resolução SEF no 2.451/1994. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/GIA-ST | Guia Nacional de Informação e Apuração do ICMS - Substituição Tributária. Remessa, pelo sujeito passivo por substituição tributária, da GIA-ST relativa ao período de apuração do mês anterior para o local indicado pela Unidade da Federação favorecida, ainda que no período não tenham ocorrido operações sujeitas ao citado regime, hipótese em que deverá assinalar o campo 1 correspondente à expressão "GIA-ST Sem movimento", a qual poderá ser entregue em meio magnético ou por transmissão eletrônica de dados. Documento: Módulo de digitação do programa nacional aprovado pelo Ato Cotepe/ICMS no 45/2000, disponibilizado no site da Secretaria de Estado de Fazenda - SEF (www.sef.rj.gov.br), na seção "Declarações Eletrônicas", item "GIA-ST". Base Legal: artigos 7o e 9o. do Anexo IX, da Parte II, da Resolução Sefaz no 720/2014. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Regime de substituição tributária nas operações com cimento. Pagamento do ICMS retido pelo regime de substituição tributária devido nas operações internas e interestaduais. Documento: Darj. Base Legal: artigo 14, § 1o, do Anexo I, do Livro II, do RICMS-RJ/2000. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Serviço de transporte rodoviário intermunicipal de passageiros - Regime de estimativa. Pagamento do imposto pelos contribuintes prestadores desses serviços. Documento: Darj. Base Legal: artigos 27 e 28, do Livro V, do RICMS-RJ/2000. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Regime normal - Contribuintes em geral. Contribuintes obrigados: comerciantes, industriais e prestadores de serviço de transporte intermunicipal e interestadual, dentre outros. Documento: Darj. Base Legal: artigo 39, da Lei no 2.657/1996; artigo 57, do Livro I, do RICMS-RJ/2000; artigo 9o, III, da Resolução SEF no 2.715/1996. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Serviço de televisão por assinatura. Pagamento do imposto devido pelas empresas prestadoras desses serviços. Documento: Darj. Base Legal: artigo 4o, do Livro X, do RICMS-RJ/2000. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/SCANC | Refinaria de Petróleo e suas bases, nas operações com combustível derivado de petróleo, nos casos de repasse (imposto retido por refinaria ou suas bases). Entrega das informações relativas às operações interestaduais com combustíveis derivados de petróleo ou álcool etílico carburante efetuado através do Sistema de Captação e Auditoria dos Anexos de Combustíveis (Scanc) observando-se o disposto na cláusula vigésima sexta, § 1o, V-a, do Convênio ICMS no 110/2007; e, Ato Cotepe ICMS no 033/2016. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/Sintegra | Sistema eletrônico de processamento de dados. Entrega ao Fisco de cada Unidade da Federação, pelos contribuintes usuários de sistema eletrônico de processamento de dados, dos arquivos magnéticos relativos às operações/prestações interestaduais efetuadas no mês anterior. Documento: Arquivos magnéticos. Base Legal: artigo 8o, do Livro VII, do RICMS-RJ/2000; cláusula oitava, do Convênio ICMS no 57/1995; Resolução Sefaz no 762/2014. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS | Regime normal. Pagamento pelos contribuintes listados pela Sefaz do imposto complementar, se houver. Documento: Darj. Base Legal: Decreto no 31.235/2002. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/GIA | Guia de Informação e Apuração do ICMS (GIA-ICMS). Apresentação, pelos contribuintes inscritos no Cadastro de Contribuintes do ICMS (CAD-ICMS). Documento: Internet. Base Legal: artigo 236, do Livro VI, do RICMS-RJ/2000; artigo 4o, do Anexo IX, da Parte II, da Resolução Sefaz no 720/2014. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/EFD | Escrituração Fiscal Digital (EFD). Envio do arquivo digital relativo às operações e prestações ocorridas no mês anterior. Para a geração do arquivo digital relativo à EFD, o contribuinte deverá adotar o leiaute correspondente ao perfil "A", conforme estabelecido no Ato Cotepe no 9/2008. Documento: Arquivo digital. Base Legal: artigo 2o, do Anexo VII, da Parte II, da Resolução Sefaz no 720/2014. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/Arquivo eletrônico | Empresa administradora de cartão de crédito ou débito. Entrega à Secretaria da Fazenda, por meio de arquivo eletrônico, das informações relativas a todas as operações, cujo pagamento seja efetuado através de cartão de crédito ou de débito, e similares, realizadas no mês anterior, pelos contribuintes do Estado. Documento: Transmitido por meio do sistema de Transmissão Eletrônica de Documentos (TED), após ter sido gerado e validado pelo programa integrante do Validador TEF, disponível nos endereços www.sintegra.gov.br e www.fazenda.rj.gov.br. Base Legal: artigo 138, do Anexo XIII, da Parte II, da Resolução Sefaz no 720/2014. Fato gerador: Janeiro/2017.
 ICMS/SCANC | Refinaria de petróleo e suas bases, nas operações com combustível derivado de petróleo, nos casos de repasse (imposto retido por outros contribuintes). Entrega das informações relativas às operações interestaduais com combustíveis e lubrificantes derivados ou não de petróleo ou álcool etílico carburante, efetuado através do Sistema de Captação e Auditoria dos Anexos de Combustíveis (Scanc). Fundamento legal: na cláusula vigésima sexta, § 1o, V, "b", do Convênio ICMS no 110/2007; e, Ato Cotepe ICMS no 033/2016. Fato gerador: Janeiro/2017.


type: caselaw

text:
 3.8.2013
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 225/84
 Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) zo 7. mája 2013 — McCoy/Výbor regiónov
 (Vec F-86/11) (1)
 (Verejná služba - Úradníci - Invalidný dôchodok - Článok 78 piaty odsek služobného poriadku - Odmietnutie uznať chorobu za chorobu z povolania)
 2013/C 225/193
 Jazyk konania: francúzština
 Účastníci konania
 Žalobca: Robert McCoy (Brusel, Belgicko) (v zastúpení: L. Levi, advokát)
 Žalovaný: Výbor regiónov Európskej únie (v zastúpení: J. C. Cañoto Argüelles, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci B. Wägenbaur, advokát)
 Predmet veci
 Verejná služba — Návrh na zrušenie rozhodnutia, ktorým bolo odmietnuté uznať chorobu, ktorou je žalobca údajne postihnutý, za chorobu z povolania v zmysle článku 78 ods. 5 služobného poriadku
 Výrok rozsudku
 1.
 Rozhodnutie grémia Výboru regiónov Európskej únie z 10. septembra 2010 týkajúce sa zamietnutia uznania choroby pána McCoya, ktorá viedla k jeho invalidite, ako choroby z povolania v zmysle článku 78 ods. 5 služobného poriadku sa zrušuje.
 2.
 Žaloba sa vo zvyšnej časti zamieta.
 3.
 Výbor regiónov Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania vynaložené pánom McCoyom.
 (1) Ú. v. EÚ C 340, 19.11.2011, s. 42.


text:
Jean Buridan alebo Johannes Buridanus (* okolo 1295 Béthune (Artois) – † po 1358) bol
 francúzsky filozof a fyzik, františkán; vyučoval na filozofickej fakulte v Paríži. Predstaviteľ stredovekého nominalizmu. Buridan bol prívržencom Williama Occama. 1328-1340 rektor Sorbonny.
 Buridanovi sa pripisuje autorstvo príbehu o oslovi, ktorý sa rozhodoval medzi dvoma otiepkami sena (alebo medzi senom a kaďou vody) tak dlho, až skapal. Buridanovi príbehom išlo o to, aby ilustroval polemiky o slobode rozhodovania. Ide tu o symbol potreby motivu pred každým rozhodnutím a svojím spôsobom dokresľuje aj tézu Descartovu, že „ľahostajnosť je najnižší stupeň slobody“.
 Bibliografia
 Marcello Landi, Un contributo allo studio della scienza nel Medio Evo. Il trattato Il cielo e il mondo di Giovanni Buridano e un confronto con alcune posizioni di Tommaso d'Aquino, in Divus Thomas 110/2 (2007) 151-185.
 Pozri aj
 neskorá scholastika
 Externé odkazy
 Stredovekí filozofi
 Buridan, Jean
 Buridan, Jean
 Buridan, Jean


type: contracts

text:
28.8.2014
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 256/29
 EEE JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS
 Nr. 52/2014
 2014 m. balandžio 8 d.
 kuriuo iš dalies keičiamas EEE susitarimo XIII priedas (Transportas)
 EEE JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 98 straipsnį,
 kadangi:
 (1)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2013 m. rugsėjo 10 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 909/2013 dėl vidaus vandenų navigacijos elektroninių žemėlapių rodymo ir informacijos sistemos (vidaus vandenų ECDIS) techninių specifikacijų, nurodytų Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2005/44/EB (1);
 (2)
 į EEE susitarimą turi būti įtraukta 2013 m. spalio 11 d. Komisijos direktyva 2013/49/ES, kuria iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/87/EB, nustatančios techninius reikalavimus vidaus vandenų laivams, II priedas (2);
 (3)
 todėl EEE susitarimo XIII priedas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas,
 PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
 1 straipsnis
 EEE susitarimo XIII priedas iš dalies keičiamas taip:
 1.
 47a punktas (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/87/EB) papildomas šia įtrauka:
 „—
 32013 L 0049: 2013 m. spalio 11 d. Komisijos direktyva 2013/49/ES (OL L 272, 2013 10 12, p. 41).“
 2.
 Po 47a punkto (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/87/EB) įterpiamas šis punktas:
 „47aa.
 32013 L 0049: 2013 m. spalio 11 d. Komisijos direktyva 2013/49/ES, kuria iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/87/EB, nustatančios techninius reikalavimus vidaus vandenų laivams, II priedas (OL L 272, 2013 10 12, p. 41).“
 3.
 Po 49ad punkto (Komisijos reglamentas (ES) Nr. 164/2010) įterpiamas šis punktas:
 „49ae.
 32013 R 0909: 2013 m. rugsėjo 10 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 909/2013 dėl vidaus vandenų navigacijos elektroninių žemėlapių rodymo ir informacijos sistemos (vidaus vandenų ECDIS) techninių specifikacijų, nurodytų Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2005/44/EB (OL L 258, 2013 9 28, p. 1).“
 2 straipsnis
 Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE priede skelbtini Įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 909/2013 ir Direktyvos 2013/49/ES tekstai islandų ir norvegų kalbomis yra autentiški.
 3 straipsnis
 Šis sprendimas įsigalioja 2014 m. balandžio 9 d., jei buvo pateikti visi pranešimai pagal EEE susitarimo 103 straipsnio 1 dalį (3).
 4 straipsnis
 Šis sprendimas skelbiamas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE skyriuje ir EEE priede.
 Priimta Briuselyje 2014 m. balandžio 8 d.
 EEE jungtinio komiteto vardu
 Pirmininkas
 Gianluca GRIPPA
 (1) OL L 258, 2013 9 28, p. 1.
 (2) OL L 272, 2013 10 12, p. 41.
 (3) Konstitucinių reikalavimų nenurodyta.