text:
Lexforum.cz - Robert Šorl: Hľadenie efektivity platobného rozkazu v návrhu zákona o upomínacom konaní
 Hľadenie efektivity platobného rozkazu v návrhu zákona o upomínacom konaní
 Robert Šorl, 10. 08. 2016 v 20:48
 Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky ohlasuje, že nový zákon o upomínacom konaní má v konečnom dôsledku výrazne skrátiť lehotu, v ktorej podnikateľ dostane svoje peniaze.[1] Tento oznam je výsledkom legislatívneho procesu, ktorý začal predbežnou informáciou k návrhu zákona, ktorým sa mal novelizovať Exekučný poriadok a iné zákony.[2] V tomto dokumente Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky uviedlo, že sa má okrem iného pripravovať právny predpis, ktorého cieľom je vytvoriť efektívny nástroj na riešenie vymáhania nesporných nárokov, správne nastavenie motivácii strán, odradenie od uplatňovania nárokov bez právneho základu a odradenie od odporovania dôvodne uplatneným nárokom. Výsledok tohto legislatívneho procesu sa prejavil v podobe návrhu nového zákona o upomínacom konaní a o zmene a doplnení niektorých zákonov.[3] Z dôvodovej správy je zrejmé, že Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky zistilo, že je potrebné urýchlenie konania o veľkom množstve podávaných návrhov na vydanie platobných rozkazov zameraných na uspokojovanie peňažných pohľadávok žalobcov. Predkladateľ je teda znepokojený množstvom podávaných návrhov na vydanie platobných rozkazov a tým, že tieto konania nie sú dostatočne rýchle.
 K návrhu zákona o upomínacom konaní prebehlo už i pomerne rozsiahle pripomienkové konanie,[4] pričom tento príspevok sa vzťahuje k pôvodnému návrhu zákona tak, ako bol predložený do pripomienkového konania. Predmetom príspevku nie je snaha o doplnenie pripomienok, ale skôr hlbšia analýza zmien a súčasného stavu v efektivite rozhodovania platobným rozkazom, spôsob, ako sa s týmto stavom vyporiadava návrh zákona o upomínacom konaní a analýza toho, či navrhované riešenia môžu priniesť viac efektivity do činnosti súdov v rozhodovaní o peňažných nárokoch. Nakoniec článok načrtáva celkom inú predstavu o tom, ako by mal byť upravený rozkaz na plnenie.
 Nárast množstva návrhov alebo zmena spôsobu vybavovania žalôb na plnenie
 Je prirodzené, že v trhovej ekonomike sa vymáhajú najmä peňažné nároky a práve preto je podávané na súdy „množstvo“ návrhov, ktorých cieľom je ich uspokojenie. Množstvo podávaných návrhov súvisí s množstvom rôznych peňažných vzťahov, do ktorých vstupujú ekonomické subjekty v závislosti od vývoja hospodárstva. Hospodárstvo našej krajiny je v súčasnosti pomerne stabilné. Možno zovšeobecniť, že súdy dobieha rast a následný pád ekonomiky po roku 2008. Vývoj mal za následok nárast peňažných vzťahov v období spred roka 2008 a následne nárast neplnenia povinností z týchto vzťahov po roku 2008. Tento ekonomický proces sa prirodzene prejavil aj „v množstve návrhov.“ Nevedeckým odhadom množstva návrhov, ktorý vychádza z obmedzeného poznania súdnych štatistík (súdne štatistiky nemožno považovať za nerozporuplný základ odborného uvažovania), možno odhadnúť, že ak v rokoch 2007 až 2010 bol tento nápad relatívne stabilný, v priebehu rokov 2011 až 2014 došlo k nárastu množstva týchto návrhov o približne 20 % až 30 %.
 Viac ako na množstvo sa treba zamerať na spôsob vybavovania týchto návrhov slovenským súdnictvom. Rozhodujúcou skupinou, ktorá spôsobila zvýšenie množstva vecí napádajúcich na slovenské súdy do základného konania po roku 2011, boli návrhy týkajúce sa spotrebiteľských zaplatení, teda zaplatení dlhov, ktoré vznikli v súvislosti s uspokojovaním rôznych spotrebných potrieb slovenských domácností. Práve spotrebiteľské zaplatenia boli rozhodujúcim prvkom, ktorý spôsobil nárast množstva návrhov na zaplatenie. V súčasnosti možno zovšeobecniť, že z návrhov na zaplatenie sa väčšina, odhadom 80 % až 90 %, týka rôznych spotrebiteľských dlhov. Len relatívne malý zvyšok vychádza z iných civilných, a najmä osobitého zreteľa hodných obchodnoprávnych vzťahov.
 Výrazne sa zmenila i štruktúra uplatnených spotrebiteľských pohľadávok. V súčasnosti dominujú návrhy rôznych špecializovaných postupníkov, ktorí skupujú pohľadávky od bánk a iných poskytovateľov spotrebných služieb. S ohľadom na podstatu podnikania týchto subjektov podanie návrhu na súd pre nich neznamená len nástroj na rýchle dosiahnutie exekučného titulu, ale je i ďalším spôsobom faktického vymáhania dlhu. Podaniu návrhu na súd predchádza rozsiahle, často úspešné či už telefonické alebo písomné upomínanie v podobe zasielania prehnaných, exekúciou hroziacich (posledných) predžalobných výziev, spojených s návrhmi na uzavieranie dohôd o uznaní dlhov a splátkových kalendárov. Výnimkou nie je ani uplatňovanie si dlhov prostredníctvom dohôd o zrážkach zo mzdy voči zamestnávateľom dlžníkov. Osobitnú kapitolu zaťažujúcu predovšetkým exekučné oddelenia slovenských súdov v tomto systéme zohrávajú rozhodcovské súdy. Z ekonomického pohľadu treba postupom veriteľov rozumieť. To platí najmä v prostredí slovenského právneho povedomia. Množstvo slovenských spotrebiteľov považuje svoj podpis na akejkoľvek listine (zmenke, uznaní premlčaného dlhu), ktorý bol urobený kdesi medzi dverami bytového domu, za nič nespôsobujúcu formalitu.
 Snáď i slovenské súdy si dlho nevšímali, že čo je uplatnené návrhom na zaplatenie, dlhom nie je a nie všetkému možno, a to najmä, ak ide o spotrebiteľský dlh platobným rozkazom vyhovieť tak, že sa do platobného rozkazu prepíše petit návrhu žalobcu. Nielen nevšímavosť súdov, ale aj vynaliezavosť niektorých verejným právom nepostihovaných veriteľov viedla po roku 2006 k nekončiacemu boomu slovenského civilného spotrebiteľského zákonodarstva. Je to dôsledok toho, že verejnoprávne problémy sa na Slovensku s obľubou riešia prostriedkami súkromného práva, o ktorých v konečnom dôsledku rozhodujú všetko znesúce súdy. Predpisy, často rozporuplné a nepresné, rôznych výkladov hodné, no predovšetkým nestabilné, priniesli celkom nové prístupy do rozhodovania väčšiny návrhov na zaplatenie. Mnohé z týchto názorov sú predmetom prebiehajúcej a prirodzene neustálenej diskusie, či už v rozhodnutiach súdov alebo i v dogmatike nášho hmotného práva. Nie je snahou ich opísať, no stav diskurzu asi najlepšie ilustrujú porovnania niektorých príspevkov k horúcim témam spotrebiteľského hmotného práva.[5]
 Boomu zákonodarstva, nasledoval rozkvet ochrany spotrebiteľa v rozhodovaní súdov, ktorý bol posilnený novelami Občianskeho súdneho poriadku. Osobitne treba spomenúť fakticky v mnohom pozitívne a kontradiktórnosť prinášajúce vstupovanie vedľajšieho účastníka na ochranu spotrebiteľa podľa určite nie práve systémového § 93 ods. 3 OSP. Na strane druhej sa objavili aj názory výkladu § 153 ods. 3, § 153b ods. 5 a § 172 ods. 9 OSP, ktoré dospievali k záverom, že úlohou súdu je kontrolovať aj také zmluvné dojednania, ktoré nemajú nič spoločné s uplatnenými nárokmi. Súdy vo svojich rozhodnutiach často prestali byť orgánom rozhodujúcim o uplatnenom nároku, ale skôr akýmsi vyšetrovacím orgánom – kontrolórom všeobecných zmluvných podmienok a zúčtovacích programov úverových vzťahov. Podľa § 153 ods. 3 OSP možno súd rovno mať za Aula Ageria actionis popularis. Súdy určite v stovkách súdnych rozhodnutí konštatovali úžeru, neprijateľné zmluvné podmienky, zavádzanie spotrebiteľa a podobne, no nemožno si spomenúť, ktorý z týchto prípadov viedol k ráznemu verejnoprávnemu riešeniu. Skôr nasledovala formálna zmena všeobecných podmienok veriteľa, upustenie od podávania návrhov na súdy a voľba rozhodcovských súdov a iné metódy získavania a vymáhania toho, čo už bolo označené za neprijateľné. Preto ani nemožno byť prekvapený, že prospotrebiteľský prístup slovenského zákonodarcu v oblasti súkromného procesného práva už nemá žiadne limity. Treba len dúfať, že jeho poslednou erupciou niekam k hrane ústavnosti a dávno za hranou preťaženia exekučných oddelení slovenských súdov bol čl. V zákona č. 438/2015 Z.z., ktorým sa novelizoval Exekučný poriadok, ktorý má byť bodkou sa zmenkami v spotrebiteľských vzťahoch.
 Takzvaný návrh na vydanie platobného rozkazu, takzvané skrátenie konanie
 V mnohom mylný, no v mnohom pozitívny vývoj spotrebiteľského práva viedol k tomu, že rozhodnutie o platobnom rozkazu prestalo byť automatizovanou činnosťou spočívajúcou v prepise petitov návrhov do výrokov platobných rozkazov, ale osobitným, mylne vyšším súdnym úradníkom zvereným rozhodovaním vo veci samej. To, že v prípade vydania platobného rozkazu nejde o vytvorenie akejsi upomienky podľa želania navrhovateľa jasne aj bez zbytočných prídavkov k ochrane spotrebiteľa ( § 172 ods. 9 OSP) vyplýva i z porovnania § 172 ods. 1 OSP s § 265 ods. 1 CSP. Strohé spojenie OSP: „v návrhu sa uplatňuje právo na zaplatenie peňažnej sumy vyplývajúce zo skutočností uvedených navrhovateľom“ bolo nahradené jasnejšími, no zrejme hmotnoprávnymi a nie iba procesnými limitmi v texte CSP: „ak je možné vo veci samej rozhodnúť na základe skutočností tvrdených žalobcom, o ktorých súd nemá pochybnosti, najmä ak tieto skutočnosti vyplývajú z listinných dôkazov.“ Preto je vydanie platobného rozkazu rozhodnutím vo veci samej, teda rozhodnutím pri ktorom súd posudzuje to, či má v žalobe všetky potrebné tvrdenia, či sú tieto tvrdenia preukázané a či z týchto tvrdení po ich právnom posúdení možno dospieť k záveru, že žaloba je dôvodná. Fakticky vývoj viedol k tomu, že oproti obdobiu spred 10 rokov sa výrazne znížil počet vecí, v ktorých bol bez ďalšieho vydaný platobný rozkaz a v ktorých sa i tento spôsob rozhodnutia stal konečným, a čo je podstatné vykonateľným súdnym rozhodnutím.
 Na stratenú efektivitu pri vydávaní platobných rozkazov reagovalo aj Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky vyhláškou č. 334/2014 Z.z., ktorou boli od 1.1.2015 zrušené osobitné registre Ro a Rob a predovšetkým boli zrušené ustanovenia, ktoré vytvárali mimozákonné pojmy „skrátené konanie“ a „návrh na vydanie platobného rozkazu.“ Skrátené konanie bolo akýmsi pomenovaním konania, v ktorom bolo možné vydať platobný rozkaz. Tento pojem je nesprávny, keďže právna úprava platobného rozkazu nevytvárala žiadne osobitné konanie, ale osobitný spôsob rozhodnutia o návrhu – žalobe, v ktorej sa uplatňovalo právo na zaplatenie peňažnej sumy. Rovnako celkom bez významu bolo používanie spojenia návrh na vydania platobného rozkazu, keďže tento pojem stratil svoj akýkoľvek praktický význam pre súdne rozhodovanie ešte prijatím zákona č. 133/1982, ktorým sa mení a dopĺňa Občiansky súdny poriadok a ktorým bolo dovtedajšie znenie § 172 ods. 1 CSP: „predseda senátu môže vydať bez vypočutia odporcu platobný rozkaz, ak o to požiada navrhovateľ“ nahradené novým znením: „predseda senátu môže aj bez výslovnej žiadosti navrhovateľa a bez vypočutia odporcu vydať platobný rozkaz.“ Už od roku 1983 sa platobné rozkazy môžu vydávať bez osobitného návrhu na jeho vydanie tak, ako sa aj pri použití tejto zbytočnej arengy, či už v úvode alebo na záver textu žaloby vydať nemusia, keďže jediným faktorom toho, či takto bude rozhodnuté je posúdenie dôvodnosti žalobou, a treba zopakovať, že nie návrhom na vydanie platobného rozkazu, uplatneného nároku.
 Po roku 1983 živou spomienkou na pojem návrh (správnejšie žiadosť) na vydanie platobného rozkazu, zostali vyššie opísané, až v roku 2014 zrušené, ustanovenia spravovacieho a kancelárskeho poriadku a zákon o súdnych poplatkoch, ktorý od svojho prijatia až do 30.6.2016 k poznámkam k položke 1 sadzobníka súdnych poplatkov používal pojem návrh na vydanie platobného rozkazu, a to v rôznych významoch pre rozhodovania o poplatkovej povinnosti. Nezmyselnosť pojmu návrh na vydanie platobného rozkazu, asi najlepšie dokumentuje súčasné znenie poznámky 5 k položke 1 sadzobníka súdnych poplatkov, podľa ktorej sa poplatok za žalobcu platí aj vtedy, ak má súd o žalobe rozhodnúť vydaním platobného rozkazu. Akoby bolo hriechom povedať, že akékoľvek podanie označené ako návrh na vydanie platobného rozkazu je niečím iným ako žalobou o splnenie povinnosti a platobný rozkaz je len osobitným spôsobom ako o takejto žalobe i bez návrhu rozhodnúť inak ako rozsudkom.
 Príčiny pomalého konania
 Predkladateľ návrhu zákona o upomínacom konaní konštatuje potrebu urýchlenia konania o návrhoch na vydanie platobného rozkazu; teda vychádza z toho, že konanie, ktoré predchádza vydaniu platobného rozkazu nie je dostatočne rýchle. Príčiny tohto javu môžu byť objektívne, teda vyvolané povahou právnej úpravy a charakterom úkonov strán.
 V súčasnosti pri uplatnení peňažných nárokov je skôr výnimkou, že poplatková povinnosť žalobcu je splnená už pri podaní žaloby. Častejšie sú prípady, keď žalobcovia, a to na svoju ujmu spočívajúcu v predĺžení konania, platia súdny poplatok až potom, ako súd rozhodne o zastavení konania pre nezaplatenie súdneho poplatku na výzvu podľa § 10 ods. 1 zákona o súdnych poplatkoch. Častým, a to najmä pri žalobcoch, ktorí v tomto postavení vystupujú pravidelne, je taký ich postup, ktorý spočíva v tom, že nimi podanú žalobu treba považovať za neúplnú alebo nezrozumiteľnú a odstraňovať jej neúplnosť postupom podľa § 129 CSP. Tento jav je prirodzeným následkom toho, že žalobcami sú často postupníci, teda subjekty, z ktorých podnikateľskej činnosti pohľadávka nevznikla a subjekty, ktoré neúplnosťou svojej žaloby eliminujú administratívnu náročnosť pri jej spisovaní alebo zámerne zamlčujú také skutkové tvrdenia, ktoré by mohli viesť k tomu, že by súd ich žalobu, najmä tú, ktorá je podaná proti spotrebiteľovi, považoval či už sčasti alebo v celom rozsahu za nedôvodnú. Tieto javy však nemožno považovať za také prieťahy, ktoré by boli vyvolané činnosťou súdu, ak sa na ne dostatočne rýchlo reaguje rozhodnutiami, či už podľa § 10 zákona o súdnych poplatkoch alebo podľa § 129 CSP.
 Iné prieťahy, ktoré v tomto procese vznikajú, možno označiť za prieťahy subjektívne; spôsobené, či už nesprávnym riadením súdnictva (málo zamestnancov konkrétneho súdu), riadením súdu (nesprávne zostavený rozvrh práce) alebo nakoniec riadením a činnosťou konkrétneho súdneho oddelenia. To platí o to viac, že písomné vyhotovenie listín v súvislosti s rozhodnutím o vydaní alebo nevydaní platobného rozkazu je úkonom administratívne jednoduchým. Ide o rozhodnutie súdu, ktoré okrem jasného právneho názoru a prepisu petitu žaloby do formulára platobného rozkazu alebo formulára, s ktorým sa žaloba doručí protistrane, nevyžaduje žiadnu ďalšiu osobitnú činnosť, najmä nevyžaduje uskutočnenie pojednávania a prepis právneho posúdenia súdu do odôvodnenia súdneho rozhodnutia.
 Domnelé a skutočné dôvody neefektívnosti
 Treba poopraviť v dôvodovej správe návrhu zákona o upomínacom konaní uvedené konštatovanie, podľa ktorého je potrebné urýchlenie konania o veľkom množstve podávaných návrhov na vydanie platobných rozkazov zameraných na uspokojovanie peňažných pohľadávok žalobcov. A to jednak nahradením spojenia množstvo návrhov na vydanie platobného rozkazu, skôr spojením množstvo žalôb na splnenie povinností spotrebiteľov. Na strane druhej potrebu urýchlenia konania treba nahradiť potrebou lepšieho riadenia súdnictva, súdov a jednotlivých súdnych oddelení.
 Napriek všetkému vyššie uvedenému nemožno dospieť k záveru, že by rozhodovanie o žalobách na plnenie bolo pri súčasnej procesnej právnej úprave efektívne. Neefektívnosť však vyplýva z toho, že sa neustále znižuje počet žalôb, o ktorých sa rozhodne platobným rozkazom a z toho, že sa znižuje i počet platobných rozkazov, ktoré sa v konečnom dôsledku, či už pre nedoručenie alebo podanie odporu stanú konečným a vykonateľným súdnym rozhodnutím. Inak povedané (i) platobné rozkazy sa nevydávajú, lebo časť nároku je nedôvodná, hoci je súdu, spravidla už po podaní žaloby, zrejmé, ako o žalobe rozhodnúť; (ii) platobné rozkazy sa vydajú, no rušia sa, ak nie sú doručené žalovanému a (iii) strany nie sú žiadnym spôsobom motivované nepodať proti platobnému rozkazu odpor, a najmä ani nemajú osobitnú motiváciu, aby ich vec bola právoplatne rozhodnutá platobným rozkazom.
 V súčasnej právnej úprave sa uplatňuje množstvo nárokov, ktoré sú súdmi považované za či už celkom alebo sčasti nedôvodné. Príčinou tohto javu je okrem nekvality právneho prostredia i nestabilita hmotného práva, časté zmeny právnej úpravy (napr. sadzba úrokov z omeškania), no predovšetkým dynamika spotrebiteľského práva. To vedie k tomu, že súd nemôže platobným rozkazom rozhodnúť bagateľné veci, a to najmä vtedy, keď návrh považuje za nedôvodný, často ešte v bagateľnejšej časti, hoci možno dôvodne predpokladať, že iné skutkové tvrdenia, okrem tých, ktoré vyplývajú zo žaloby a jeho prípadného doplnenia postupom podľa § 129 CSP a prevažne z listinných dôkazov, žalobca a ani žalovaný do konania neprinesú. Podstatou doterajšej právnej úpravy je to, že platobný rozkaz je nutné doručiť do vlastných rúk, pričom náhradné doručenie je vylúčené. Žalobca nie je žiadnym spôsobom demotivovaný v zotrvávaní na svojej žalobe v prípadoch, ak žalovaného nemožno pri doručovaní nájsť alebo ide o žalovaného, voči ktorému je bezúspešne roky vedených množstvo exekučných konaní. Nakoniec ani sám žalobca vo väčšine svojich žalôb nie je motivovaný v tom, aby konanie o jeho žalobe skončilo platobným rozkazom, keďže z pohľadu poplatkového je jedno, či súd o jeho žalobe rozhodne platobným rozkazom alebo rozsudkom, a to najmä v prípade ak si je vedomý, že prípadné čiastočné zamietnutie jeho žaloby nezvýši jeho výdavky spojené s platením súdnych poplatkov alebo právnym zastúpením.
 Nemecký vzor
 V uvedených súvislostiach preto treba porovnať to, akým spôsobom sa dosahuje efektivita súdneho rozhodovania, keď väčšina na súde uplatnených peňažných nárokov sa vyrieši zjednodušeným rozhodnutím obdobným platobnému rozkazu s tým, ako sa táto efektivita mieni dosiahnuť predkladateľom navrhovaného zákona o upomínacom konaní. Porovnanie nemeckej úpravy upomínacieho konania (Mahnverfahren) podľa nemeckého ZPO sa ponúka už len z toho pohľadu, že predkladateľ používa v názve zákona nepochopiteľne prívlastok upomínacie konanie, hoci výraz návrh na upomínacie konanie (Mahnantrag) alebo upomínacie rozhodnutie (Mahnbescheid) v texte zákona vôbec nepoužíva a zostáva pri zaužívanom, no obsahovo inom pojme návrhu na vydanie platobného rozkazu a platobného rozkazu. Okrem toho sa na prvý pohľad javí, že predkladateľ je inšpirovaný rôznymi konštrukciami, ktoré vychádzajú z nemeckej právnej úpravy obsiahnutej v § 688 – 703d ZPO.
 Definícia predmetu zákona obsiahnutá v § 1 návrhu zákona navádza k tomu, že upomínacie konanie je osobitným konaním, teda nejde o konanie podľa CSP. Inšpirácia nemeckými riešeniami je zrejmá i z § 2 návrhu zákona, ktorý stanovuje osobitnú kauzálnu príslušnosť Okresného súdu Banská Bystrica. O kauzálnu príslušnosť zrejme nejde, ide skôr o osobitnú miestnu príslušnosť v závislosti od zvoleného spôsobu uplatnenia peňažnej pohľadávky, keďže rozlišujúcim faktorom pre určenie príslušnosti nie je kauza právneho vzťahu, ale skôr zvolený procesný nástroj uplatnenia nároku na súde. Podobne je tomu tak i v Nemecku, kde § 689 ods. 3 ZPO splnomocnil vlády spolkových krajín na to, aby nariadením určili súd prvého stupňa (Amtsgericht), ktorý bude miestne príslušný pre upomínacie konania pre viaceré, inak miestne príslušné súdy prvého stupňa. To viedlo k tomu, že na toto osobitné konanie je v každej spolkovej krajine spravidla miestne príslušný jeden súd prvého stupňa, a to pre celú spolkovú krajinu.
 Prípustnosť upomínacieho konania podľa ZPO a dôvody neprípustnosti návrhu na vydanie platobného rozkazu podľa návrhu zákona
 Ustanovenia § 3 ods. 6 písm. a) návrhu zákona stanovuje neprípustnosť návrhu na vydanie platobného rozkazu, ak sa uplatňuje dohodnutý úrok z omeškania vo výške, ktorá o viac ako päť percentuálnych bodov presahuje výšku úroku z omeškania, ktorá by sa použila, ak by takáto dohoda nebola. Ide o zrejmú inšpiráciu, či skôr implantát nemeckej úpravy, ktorá v § 688 ods. 2 bod 1 ZPO stanovuje, že upomínacie konanie nie je prípustné pre nároky podnikateľa proti spotrebiteľovi zo zmluvy o spotrebiteľskom úvere v prípade, ak v zmluve uvedená ročná úroková sadzbe presahuje o 12 % platnú úroková sadzbu podľa § 247 BGB. I matematicky sa predkladateľovi podarilo približne sa priblížiť k nemeckej hranici neprípustnosti. No ťažko možno rozumieť tomu, prečo sa toto ustanovenia musí vzťahovať aj na iné ako spotrebiteľské vzťahy.
 Ustanovenie § 3 ods. 6 písm. c) návrhu zákona je verným prepisom § 688 ods. 2 bod 2 ZPO, podľa ktorého upomínacie konanie nie je prípustné, ak je uplatnenie nároku závislé od ešte neuskutočneného vzájomného plnenia, pričom opäť nepochopiteľne sa táto ochrana pred upomínacím konaním podľa návrhu zákona vzťahuje len na nároky, ktoré sú uplatňované proti spotrebiteľovi. Vypustenia hodný je určite nie práve do predpisu formálneho práva vhodný pojem „iný zmluvný dokument.“
 Ustanovením § 3 ods. 3 v spojení s § 3 ods. 4 prvá veta návrhu zákona začína to, čo možno označiť malými, no v konečnom dôsledku podstatnými rozdielmi, ktoré vzďaľujú slovenský návrh zákona v slovenských podmienkach od nemeckej právnej úpravy a jej efektov úpravy v odlišnom právnom a spoločenskom prostredí. Ustanovenie § 3 ods. 3 návrhu zákona sa podstatným spôsobom odlišuje od § 688 ods. 1 ZPO, podľa ktorého upomínacie rozhodnutie (Mahnbescheid) sa vydá na návrh navrhovateľa, ak sa ním uplatňuje nárok na zaplatenie určitej peňažnej sumy v eurách. Podstatný rozdiel navrhovanej právnej úpravy spočíva v tom, že na podanie návrhu na vydanie platobného rozkazu sa vyžaduje to, že nárok možno dôvodne predpokladať, pričom v opačnom prípade, súd takýto návrh podľa § 6 ods. 1 písm. b) návrhu zákona odmietne. Týmto je rozhodnutie o tom, či bude platobný rozkaz vydaný postavené kvalitatívne na roveň bežného rozhodovania o vydaní alebo nevydaní platobného rozkazu podľa ustanovení CSP, keďže si nemožno predstaviť taký výklad, ktorý by videl rozdiel medzi dôvodným predpokladom nároku podľa § 3 ods. 3 návrhu zákona a možnosťou rozhodnutia vo veci samej, na základe skutočností, o ktorých súd nemá pochybnosti podľa § 265 ods. 1 CSP. Predovšetkým však práve toto spojenie výrazne mení význam a následky vyššie uvedených, z ZPO implantovaných konštrukcií, keďže ZPO takéto dôvody neprípustnosti upomínacieho konania nevytvára.
 Stanovenie podmienky skúmania, či dôvodnosť nároku možno predpokladať vedie k tomu, že sa ako zbytočné javí, keď predkladateľ v návrhu zákona stanovuje, že návrh nie je prípustný, ak (i) žalovaný je spotrebiteľ a uplatňuje sa nárok zo spotrebiteľskej zmluvy, ktorá obsahuje neprijateľnú zmluvnú podmienku majúcu vplyv na uplatňovaný nárok ( § 3 ods. 6 písm. b) a (ii) uplatňuje sa nárok, ktorý je v zjavnom rozpore s právnymi predpismi ( § 3 ods. 6 písm. f). Uplatnenie nároku podľa neprijateľnej zmluvnej podmienky a uplatnenie nároku v zjavnom rozpore s právnymi predpismi je len osobitným vyjadrením toho, že nárok nemožno dôvodne predpokladať. Okrem toho uplatňovanie nárokov na základe neprijateľne sa javiacich zmluvných podmienok je najčastejším a viac menej pravidelným dôvodom toho, že ani pri doterajšej právnej úprave nedôjde k vydaniu platobného rozkazu v spotrebiteľských konaniach. Obdobne je tomu tak, aj v iných konaniach, keď dôvodom nevydania platobného rozkazu býva určitý zjavný rozpor uplatneného nároku s právnymi predpismi, teda časť nároku nemožno dôvodne predpokladať. Pravidelne ide najmä o prípady nesprávneho uplatnenia úrokov z omeškania, či už v ich sadzbe alebo v dni začatia omeškania.
 Nemeckou predlohou nie je inšpirované, doteraz v legislatíve sa nevyskytujúce ustanovenie § 3 ods. 6 písm. d) návrhu zákona, podľa ktorého návrh nie je prípustný, ak uplatňovaný nárok vyplýva zo spotrebiteľskej zmluvy alebo z iných zmluvných dokumentov súvisiacich so spotrebiteľskou zmluvou a žalovaný nebol na jeho zaplatenie vyzvaný v posledných troch mesiacoch pred podaním návrhu. Účel tohto ustanovenia v dôvodovej správe nie je vyjadrený. Nemožno ho ani vytušiť, osobitne s ohľadom na to, že veritelia v spotrebiteľských vzťahoch celkom prirodzene vyzývajú svojich dlžníkov na zaplatenie tak, aby sa vyhli uplatňovaniu svojich nárokov na súde. Okrem toho znenie navrhovaného ustanovenia vyvolá zbytočné otázky o tom, aký má byť obsah, forma a doručenie tejto, inak hmotným a procesným právom nevyžadovanej výzvy.
 Je zrejmé, že znenie § 3 návrhu zákona vytvára zásadný rozdiel oproti nemeckej právnej úprave, ktorý spočíva v tom, že neprípustnosťou vydania platobného rozkazu sa sankcionuje (i) zistenie toho, že nárok nemožno dôvodne predpokladať, (ii) uplatnenie nároku proti spotrebiteľovi na základe neprijateľnej podmienky a (iii) zjavná nedôvodnosť uplatneného nároku. Žiadne takéto, hmotnoprávneho posúdenia hodné dôvody neprípustnosti upomínacieho návrhu nemecký zákonodarca nevytvára a formuluje v zásade len dve vyššie spomenuté formálne podmienky – teda osobu, ktorá rozhoduje o vydaní upomínacieho rozhodnutia, nepripúšťa k žiadnej úvahe o tom, že možno mať tvrdené skutočnosti za osvedčené a či z týchto skutočností možno vyvodiť dôvodnosť uplatneného nároku.
 Návrh na vydanie platobného rozkazu nie je žalobou
 Ustanovenie § 4 je označené nadpisom náležitosti návrhu, pričom stanovuje len formu podania, spôsob jeho podpísania, označenia strán, potrebu priloženia určitých listín a vyhlásení, no žiadnym spôsobom nestanovuje obsahové náležitosti návrhu a predovšetkým sa jasne nevyjadruje k otázke, či návrh na vydanie platobného rozkazu musí mať náležitosti žaloby podľa § 132 ods. 1 CSP. Možno len hádať, že s ohľadom na znenie § 16 ods. 1 návrhu zákona, podľa ktorého ak zákon o upomínacom konaní neustanovuje inak, na konanie sa použije Civilný sporový poriadok, sa javí, že na iné ako formálne náležitosti návrhu sa bude vzťahovať § 132 CSP, keďže § 4 návrhu zákona stanovuje len osobitné formálne náležitosti návrhu podľa zákona o upomínacom konaní. Odpoveď na to, aké majú byť obsahové náležitosti návrhu na vydanie platobného rozkazu je zašifrovaná až v § 14 ods. 1 písm. b) návrhu zákona, podľa ktorého odpor, ktorý súd neodmietol, odošle žalobcovi do piatich pracovných dní od jeho podania a vyzve žalobcu, aby v lehote 15 dní od doručenia výzvy na predpísanom elektronickom formulári doplnil návrh o náležitosti žaloby podľa Civilného sporového poriadku a vyjadril sa k podanému odporu. Z uvedeného sa teda javí, že návrh na vydanie platobného rozkazu nemusí mať obsahové náležitosti žaloby, teda predovšetkým uvedenie rozhodujúcich skutočností.
 V tejto súvislosti sa prejavuje hlavný nedostatok navrhovanej úpravy, ktorá na strane jednej núti súd skúmať odôvodnený predpoklad existencie uplatňovaného nároku, no na druhej strane žalobcovi neukladá povinnosť tvrdiť, ale len povinnosť dokazovať bližšie neurčené skutočnosti, a to listinami pripojenými k návrhu. Listinami sa však v procese nepreukazuje dôvodnosť návrhu, ale danosť tvrdeného skutkového stavu. Na okraj k tomu treba uviesť, že práve nahradzovanie povinnosti tvrdiť predkladaním často rozsiahlych listinných dôkazov (všeobecné zmluvné podmienky, výpisy z účtov a podobne), z ktorých má súd sám zistiť dôvodnosť uplatňovaného nároku, (často hádať nevyjadrený skutkový stav), je najčastejším, ale len postupom podľa § 129 CSP odstrániteľným nedostatkom v súčasnosti podávaných žalôb, a to predovšetkým tých, ktorými sa uplatňuje nárok proti spotrebiteľovi. Ustanovenie § 5 však osobitným spôsobom upravuje to, čo sa považuje za vadu návrhu, pričom tento pojem zužuje len na chyby v písaní alebo iné zrejmé nesprávnosti, v dôsledku ktorých je návrh nejasný. Preto postupom podľa § 129 CSP, ktorý za vady žaloby považuje jej neúplnosť a nezrozumiteľnosť, nebude možné odstraňovať neúplnosť návrhu na vydanie platobného rozkazu v osobitnom konaní. Teda nebude možné odstrániť nedostatok žaloby spočívajúci v absencii skutkových tvrdení. Preto možno očakávať, že práve množstvo takýchto návrhov bude odmietnutých.
 Asi by nebol dobrým taký procesný predpis, ktorý by v každom paragrafe nespomenul spotrebiteľa. Tomu zodpovedá aj § 4 ods. 2 návrhu zákona, podľa ktorého ak sa návrhom uplatňuje nárok zo spotrebiteľskej zmluvy alebo z iných zmluvných dokumentov súvisiacich so spotrebiteľskou zmluvou, žalobca túto zmluvu alebo súvisiace zmluvné dokumenty k návrhu vždy pripojí. Ťažko vyložiť toto ustanovenie, ale skôr je jeho podstatou to, že ak ide o nárok z inej ako spotrebiteľskej zmluvy, predloženie zmluvy, či „zmluvných dokumentov“ nie je potrebné. No ktorý žalobca by tak urobil, ak bude jeho snahou to, aby súd presvedčil o tom, že ním uplatnený nárok je dôvodný. I pri uplatnení nárokov zo spotrebiteľských zmlúv celkom absentuje vyjadrenie povinnosti žalobcu tvrdiť a zvýrazňuje sa povinnosť predkladať zmluvné dokumenty. Tým sa vlastne akceptuje súčasný negatívny jav, keď typický žalobca spotrebiteľa nie je žiadnym spôsobom motivovaný k tomu, aby bolo o jeho žalobe rozhodnuté platobným rozkazom, rád si vyčká na pojednávania a rozsudok, a preto spravidla nemá žiaden problém s tým, aby predložil tzv. zmluvné dokumenty (akokoľvek rozsiahle všeobecné zmluvné podmienky, cenníky, výpisy z účtov faktúry), no bráni sa tomu, aby jasne vyjadril svoje tvrdenia skutkového stavu, čím sa snaží súd dostať k tomu, aby si skutkovú podstatu uplatneného nároku vyvodil z predložených zmluvných dokumentov.
 Znova sa treba vrátiť k inšpirujúcej nemeckej právnej úprave. Tá na strane jednej súd žiadnym spôsobom nenúti k tomu, aby skúmal odôvodnenosť uplatneného nároku, a preto ani navrhovateľa nenúti k tomu, aby tvrdil skutkový stav a preukazoval ho priloženými listinami. Podľa § 253 ZPO, ktorý stanovuje náležitosti žaloby je náležitosťou žaloby určitý údaj o predmete sporu a dôvode uplatneného nároku ( § 253 ods. 2 bod 1 ZPO), čím treba rozumieť to, čo § 132 CSP označuje ako rozhodujúce skutočnosti. Na strane druhej náležitosťou upomínacieho návrhu podľa § 690 ods. 1 bod 3 ZPO je len označenie nároku určitým vyjadrením požadovaného plnenia. Teda náležitosťou návrhu v upomínacom konaní v Nemecku nie sú údaje, ktoré by mali viesť k logickému vyvodeniu dôvodnosti nároku, keďže súdny úradník pri vydaní upomínacieho rozhodnutia posudzuje len uplatnené plnenia a nie jeho dôvodnosť. Pritom skúma len to, či sa uplatňuje právo, ktoré možno uplatniť žalobou, nejde o plnenie proti spotrebiteľovi, ktoré by bolo úročené úrokovou sadzbou presahujúcou o 12 % platnú úrokovú sadzbu a nakoniec skúma len na základe vyhlásenia žalobcu to, či uplatnený nárok nie je závislý od ešte neuskutočneného vzájomného plnenia.
 Podľa návrhu zákona sa návrh žalobcu na vydanie platobného rozkazu za žalobu nepovažuje, obdobne ako tomu je podľa nemeckej právnej úpravy. Od súdu, či skôr od vyššieho súdneho úradníka na Okresnom súde Banská Bystrica, sa však na rozdiel od nemeckej právnej úpravy a nemeckého súdneho úradníka, žiada posúdenie toho, či uplatňovaný nárok možno dôvodne predpokladať, či nie je uplatnený na základe neprijateľnej podmienky v spotrebiteľskej zmluve a dokonca či sa neuplatňuje nárok v zjavnom rozpore s právnymi predpismi, teda s hmotným právom. Je zrejmé, že zúžené povinnosti navrhovateľa platobného rozkazu nekorešpondujú s povinnosťou súdu uplatnený nárok vecne, čo do jeho dôvodnosti v celom rozsahu preskúmať. Preto možno predpokladať, že pomer počtu vydaných platobných rozkazov a počtu odmietnutých návrhov na vydanie bude v upomínacom konaní viac ako v konaní podľa CSP, keďže návrh zákona napriek tomu, že je motivovaný nemeckou právnou úpravou nepreberá jej základný prvok, ktorý spočíva v tom, že dôvodnosť uplatneného nároku sa v upomínacom konaní podľa ZPO neskúma. Nemeckému formalistickému riešeniu, ktoré postráda akékoľvek prvky vecného prieskumu dôvodnosti uplatneného nároku zodpovedá i to, že vydávanie rozhodnutí je sústredné spravidla na jednom súde v spolkovej krajine a že ho vybavujú súdni úradníci. Preto slovenskému modelu, ktorý predpisuje vecné preskúmanie dôvodnosti uplatneného nároku nemôže zodpovedať to, že návrhy na vydanie platobného rozkazu majú vybavovať vyšší súdni úradníci sústredení na jednom súde, keďže konštrukcia obsiahnutá v návrhu zákona o upomínacom konaní bude viesť skôr ako k vydaniu platobného rozkazu, k odmietnutiu návrhu na jeho vydanie.
 Ustanovenie § 3 ods. 6 písm. e) návrhu zákona stanovuje, že návrh nie je prípustný, ak by sa mal žalovanému platobný rozkaz doručiť do cudziny. Ide o simplifikované prebratie § 172 ods. 2 OSP, ktoré vylučovalo vydanie platobného rozkazu v prípade, ak ho bolo treba doručiť do cudziny, resp. vylučovalo doručenie platobného rozkazu do zahraničia (napríklad doručenie platobného rozkazu slovenskému občanovi s čerstvým pobytom v inom štáte Európskej únie). Predkladateľ sa zrejme bližšie nezaoberal dôvodom existencie tohto ustanovenia, ktoré má pravdepodobne základ v časoch slobody pohybu a pobytu spred roku 1989 a tomu zodpovedajúcej úspešnej a „častej“ justičnej spolupráci súdov krajín RVHP.
 Žiadny rozumný dôvod na to, aby platobný rozkaz nebolo možné doručiť žalovanému do zahraničia neexistuje, keďže slovenské súdy môžu akékoľvek svoje rozhodnutia do zahraničia doručovať, a to prostredníctvom rôznych nástrojov obsiahnutých v medzištátnych zmluvách a predovšetkým v nariadeniach Európskej únie. V tejto súvislosti predkladateľ, hoc motivovaný názvom a miestami aj textom nemeckého vzoru, nesprávne neimplantoval to, ako je táto otázka riešená nemeckými predpismi. Podľa § 688 ods. 2 ZPO ak by sa malo upomínacie rozhodnutie doručiť v zahraničí, je upomínacie konanie prípustné len, ak to predpokladá osobitný zákon (Anerkennungs- und Vollstreckungsausführungsgesetz vom 19. Februar 2001, BGBl. 1, S. 288). Tento zákon v § 32 stanovuje, že upomínacie konanie je prípustné i vtedy, ak by malo byť doručenie uskutočnené v inom štáte, s ktorým má Nemecko zmluvu o uznávaní a výkone súdnych rozhodnutí alebo v členskom štáte Európskej únie; v takomto prípade môže byť predmetom aj nárok na zaplatenie určitej peňažnej čiastky v cudzej mene. Je zrejmé, že predkladateľ sa vzdáva jednoduchou normou hlbšieho riešenia problematiky doručovania platobného rozkazu do zahraničia. Niet sa však čomu čudovať v prostredí legislatívy nášho súkromného procesného práva, ktoré sa celkom vzdalo snahy uľahčiť orientáciu v rôznych medzinárodnoprávnych vzťahoch v súvislosti s cudzím prvkom v súdnom konaní tak, ako to systémovo robí napríklad vyššie spomenutý nemecký zákon.
 Ustanovenia § 9 a § 10 návrhu zákona riešia doručovanie, ktorého doterajšia právna úprava je základnou príčinou toho, že množstvo vecí nebolo možné právoplatne skončiť platobným rozkazom. Nepochybným krokom vpred je zavedenie doručovania platobného rozkazu ako elektronického dokumentu podľa zákona o e-Governmente. Treba len dúfať, že dôjde k tomu, že táto komunikácia orgánov verejnej moci bude akceptovaná čo najširším okruhom fyzických osôb, resp. čoskoro tento spôsobom komunikácie bude obligatórne rozšírený, a predovšetkým akceptovaný právnickými osobami. Doteraz sa tomu tak z rôznych dôvodov nestalo. Vzhľadom na to, že drvivá väčšina subjektov, voči ktorým sa uplatňujú peňažné nároky sú fyzické osoby, nemožno predpokladať, že toto riešenie bude viesť k výraznému zvýšeniu počtu platobných rozkazov, ktoré sa žalovaným – fyzickým osobám podarí doručiť. Možno sa znížia náklady na doručovanie platobných rozkazov žalobcom.
 Návrh zákona zostáva na východisku, podľa ktorého sa platobný rozkaz doručuje žalovanému do vlastných rúk a náhradné doručenie platobného rozkazu nie je prípustné. Tým sa zrejme rozumie to, že nie je prípustné doručenie podľa § 111 ods. 3 CSP, podľa ktorého ak nemožno doručiť písomnosť na adresu podľa § 106, písomnosť sa považuje dňom vrátenia nedoručenej zásielky súdu za doručenú, a to aj vtedy, ak sa adresát o tom nedozvie. Návrh zákona sa doterajšej úpravy pridržiava i v tom, že za úlohu súdu považuje zisťovanie adresy, teda pobytu žalovaného. Činnosť súdu príslušného na vydanie osobitného platobného rozkazu sa však obmedzí len na zisťovanie adresy žalovaného z registrov súdu alebo z registrov iných orgánov, ktoré má tento súd k dispozícii. Nepôjde o kvalitatívne rovnakú činnosť akú treba vykonať pri doručovaní žaloby žalovanému – fyzickej osobe pri doručovaní žaloby podľa § 116 ods. 1 CSP, podľa ktorého ak sa žalobu nepodarí doručiť žalovanému, ktorý je fyzickou osobou, je súd povinný urobiť všetky úkony potrebné na zistenie skutočného pobytu žalovaného. Možno očakávať, že osobitne príslušný súd nebude vykonávať zisťovanie pobytu žalovaného i tými spôsobmi, ktoré doteraz často viedli k zisteniu pobytu a doručeniu platobného rozkazu žalovanému. Pôjde najmä o zisťovanie pobytu prostredníctvom rodinných príslušníkov, orgánov polície, zamestnávateľa a podobne. Treba len dúfať, že osobitne príslušný súd svoje povinnosti pri doručovaní platobného rozkazu bude vnímať rovnako ako to stanovuje § 116 ods. 1 CSP, hoci bude značne limitovaný i tým, že mu nebudú prístupné registre inak miestne príslušného súdu. V relevantnom množstve súdnych konaní sa i pri neregistrovanej mobilite slovenského obyvateľstva a nefunkčnosti evidencie pobytu osôb na území Slovenskej republiky, darí žalovaných nájsť práve nahliadnutím do súdnych spisov ich všeobecného súdu.
 V tejto súvislosti treba uviesť, že predkladateľ návrhu zákona sa pri doručovaní platobného rozkazu nedal inšpirovať nemeckou právnou úpravou, ktorá činnosť súdu pri doručovaní platobného rozkazu výrazne redukuje. Je to však skôr spôsobené omylmi CSP, ktorý ani náznakom nebol inšpirovaný omnoho efektívnejšou úpravou doručovania podľa ZPO a neefektívnosť slovenského systému ešte zvýraznil rozšírením dôvodov doručovania do vlastných rúk. Nemecká právna úprava nepozná doručovanie do vlastných rúk a vytvára omnoho efektívnejšie nástroje doručovania súdnych písomností. Tomu zodpovedá aj to, že na súdy neprenáša množstvo činností spojených s tzv. zisťovaním pobytov, keďže uvedenie a zisťovanie pobytu žalovaného je vecou žalobcu. Systém nemeckého doručovania nevytvára dogmy doručovania do vlastných rúk a zákazu náhradného doručenia. Naopak pripúšťa doručenie platobného rozkazu i inej osobe ako žalovanému § 178 ZPO, doručenie vhodením do poštovej schránky § 180 ZPO, doručenie uložením po predchádzajúcom upovedomení o uložení na dverách bytu § 180 ZPO. Vylučuje len doručenie platobného rozkazu zverejnením podľa § 185 a nasl. ZPO.
 K tomu však treba uviesť, že od návrhu zákona o upomínacom konaní nemožno očakávať efektívne riešenie doručovania súdnych písomností. Preto ani nemožno dospieť k záveru že riešenia nedoručenia platobného rozkazu obsiahnuté v § 10 návrhu zákona by boli nesprávne a treba im rozumieť ako snahe o vyrovnanie sa s množstvom konaní, v ktorých sa platobný rozkaz doručiť nepodarí.
 Faktúry v kontrolných výkazoch ako náhrada predbežnej vykonateľnosti
 Skutočná novinka, ktorá asi nemá obdobu ani v štandardizovaných justičných systémoch akým je Nemecko; v krajine, ktorá si určite trestnoprávnymi prostriedkami výrazne dôslednejšie vynucuje dodržiavanie účtovných predpisov, je obsiahnutá v § 3 ods. 4 druhá veta návrhu zákona, ktorým sa pre upomínacie konanie stanovuje akási nevyvrátiteľná domnienka pravdivosti skutkových tvrdení a správnosti právneho posúdenia, v prípade, ak je k návrhu pripojená faktúra, žalobca a žalovaný sú účtovnými jednotkami a žalobca vyhlásil, že uplatňovaný nárok eviduje vo svojom účtovníctve. Otázkou je, čo treba rozumieť inou výzvou podobnej povahy a aký význam pre rozhodovanie súdu o dôvodnosti uplatneného nároku bude mať to, že žalobca, ktorý je platiteľom dane z pridanej hodnoty vyhlási, že údaje o uplatňovanom nároku voči žalovanému uviedol v kontrolnom výkaze podľa osobitného predpisu. Zdá sa, že v tomto prípade zrejme ide o vytváranie určitej náhrady pre proces skúmania dôvodnosti uplatneného nároku skúmaním danosti skutkových tvrdení a správnosti právneho posúdenia. Zrejme ide o návrat do minulosti, keď osobitne kvalifikované boli návrhy, ku ktorým boli priložené „výpisy z kníh tuzemského peňažného ústavu.“
 Osobitná náležitosť odporu, či skôr priekopnícka konštrukcia na dosiahnutie vyššej vymožiteľnosti práva odňatím možnosti konania pred súdom aj iným peňažným plnením ako súdnym poplatkom je dotiahnutá do dôsledkov v § 11 ods. 3 a 4 v spojení s § 12 ods. 1 písm. e) návrhu zákona v prípade, ak obe strany konania sú účtovnými jednotkami. Podľa týchto ustanovení treba odmietnuť odpor podaný (i) žalovaným, ktorý faktúru, na základe ktorej bol nárok uplatnený žalobcom, uviedol vo svojom kontrolnom výkaze podľa osobitného predpisu, (ii) žalobca, ktorý je platiteľom dane z pridanej hodnoty, v návrhu vyhlásil, že údaje o uplatňovanom nároku voči žalovanému uviedol v kontrolnom výkaze podľa osobitného predpisu a (iii) žalovaný k podanému odporu nepripojil potvrdenie notára, bankovú záruku alebo akreditív o tom, že v prospech žalobcu zložil žalovanú sumu vrátane trov konania. Zavedenie tohto prelomového inštitútu, ktorý sa odhadom vzťahuje najviac na 10 % konaní, v ktorých sa uplatňuje zaplatenie peňažnej sumy, predkladateľ odôvodňuje tým, že žalovaný, ktorý faktúru žalobcu uviedol do svojho účtovníctva, musí mať sťažené podmienky. Nepochybne však ide o sťaženie podmienok k prístupu k súdu a k rozhodnutiu o spornom práve. Nie je účelom tohto príspevku vyjadriť pochybnosť o ústavnej konformnosti takéhoto inštitútu. Ide o osobité slovenské riešenie, ktorým sa zrejme vypĺňa prázdnosť slovenského procesného práva, ktoré neumožňuje efektívne vyplniť potrebu vyššej vymožiteľnosti práva. Predkladateľ, rovnako ako rekodifikačný zákonodarca, nebol inšpirovaný klasickými nástrojmi predbežnej vykonateľnosti súdnych rozhodnutí tak, ako sú napríklad vyjadrené v § § 708 – 720 nemeckého ZPO, ktoré vytvárajú konštrukciu umožňujúcu exekúciu rôznych prvostupňových rozhodnutí alebo exekúciu žalovaného na základe neprávoplatného rozhodnutia v prípade, ak žalobca zložil záruku, ktorej účelom je vytvoriť zábezpeku pre prípad, ak by v konečnom dôsledku prvostupňové rozhodnutie nebolo správne. To, že nemecké vzory boli čítané, no nedôsledne, je však zrejmé aj z predchádzajúceho výkladu.
 Elektronizácia a formalizácia
 Určite veľkým príspevkom k neutíchajúcej snahe o vytvorenie elektronického súdneho spisu je ustanovenie § 4 ods. 1 prvá veta návrhu zákona. Ak by ustanovenie § 4 ods. 1 platilo pre všetky podania adresované súdom, bol by už len malý krok k tomu, aby mohli byť všetky spisy v slovenskom súdnictve vedené elektronicky. Otázkou je, či elektronický spis je spôsobilý priniesť do slovenského súdnictva viac efektivity tak, ako sa to nekriticky podsúva verejnosti. Zavedeniu elektronického súdnictva podľa predstáv e-Governmentu sa skôr ako súdy asi viac bráni súdiaca sa časť slovenskej spoločnosti. So súdmi kvalifikovane, či zaručene elektronicky komunikuje len promile účastníkov, dokonca tak nerobia ani tí, od ktorých by to bolo možné očakávať (pravidelní žalobcovia z prostredia IT). Treba len dúfať, že elektronický formulár a tvorba elektronických príloh bude pre žalobcov dostatočne efektívna tak, aby prípravou elektronickej podoby žaloby nestrovili viac času a peňazí, ako v súčasnosti minú pri príprave tisícov svojich hard copy formulárových žalôb. Obavu však s ohľadom na úspechy IT v našom verejnom sektore, v súdnictve osobitne, vyjadriť treba, a to aj pri veľkom lákadle zníženého súdneho poplatku za elektronické podanie.
 Okrem toho však zákon ďalšie ustanovenie o tom, že o návrhoch na vydanie platobného rozkazu sa bude viesť elektronický súdny spis neobsahuje. Vzhľadom na to, že v súčasnosti účinné právne predpisy na rozdiel od prezentácii rôznych finančne náročných projektov o elektronickom súdnom spise mlčia, zdá sa, že i o návrhoch na vydanie platobného rozkazu sa bude viesť klasický súdny spis, ktorý vytvorí osobitne miestne príslušný súd administratívne náročným viacnásobným tlačením elektronických podaní a ich príloh.
 Ustanovenie § 11 ods. 1 navrhovaného zákona retušuje ustanovenia OSP o odpore a v zásade nič nového neprináša. Správne odstraňuje povinnosť súdu rozhodovať o zrušení platobného rozkazu pre prípad podania odporu, čím odstraňuje tento zbytočný prvok zavedený do CSP. Ustanovenie § 11 ods. 2 v spojení s § 12 ods. 1 písm. c) striktne viaže podanie odporu na predpísané tlačivo. Slovenský zákonodarca je zrejme inšpirovaný formulármi podľa rôznych európskych procesných nástrojov, zrejme v nevedomí, že tieto nástroje skôr vykonanie rôznych súdnych úkonov sťažujú ako uľahčujú, a to nielen samotnému odosielateľovi, ale i adresátovi formulára. Treba len dúfať, že vytvorené formuláre budú efektívne a nemätúce a určite nie také, ktoré na podanie strohej informácie budú vyžadovať vyplnenie formulára o desiatich stranách tak, ako tomu je napríklad v prípade žiadosti o oslobodenie od súdnych poplatkov.[6]
 Modifikácie uplatnených nárokov procesným postupom
 Dôvodom toho, že podľa § 4 ods. 7 návrhu zákona úrok z omeškania možno v návrhu uplatniť iba do dňa podania návrhu a výšku takéhoto nároku, vrátane príslušenstva, vyčísliť, je podľa prekladateľa v tom, že vzhľadom na elektronické spracovanie návrhu a potreby vygenerovania zodpovedajúcej výšky súdneho poplatku, je potrebné priamo v návrhu presne vyčísliť konkrétnu sumu úroku z omeškania ku dňu podania návrhu. Tento názor evidentne nezohľadňuje § 7 ods. 2 zákona o súdnych poplatkoch, podľa ktorého cena príslušenstva (teda aj úroku z omeškania) sa zahrnie do základu poplatku len vtedy, ak je príslušenstvo samostatným predmetom poplatkového úkonu, teda sa návrhom uplatňuje len úrok z omeškania. Riešenie predkladateľa zákona asi vychádza z iného, ako prevládajúceho, možno uviesť, že nepochybného výkladu uvedeného ustanovenia zákona o súdnych poplatkoch a bude ďalším limitom pri rozhodnutí o uplatnení nároku podľa zákona o upomínacom konaní.
 Ďalšie netradičné riešenie je obsiahnuté v § 4 ods. 8 návrhu zákona. Zrejme je jeho cieľom motivovať veriteľa k tomu, aby upustil od vymáhania úrokov z omeškania pre prípad, ak mu dlžník zaplatí istinu a nahradí trovy konania a motivovať dlžníka na zaplatenie istiny a náhrady trov konania v lehote 15 dní od doručenia platobného rozkazu. V zásade však toto osobitné uzavretie dohody, ktorá zmení charakter záväzku v časti úrokov, bude pre exekučný súd znamenať, že v prípadnom spore o vymáhateľnosť úrokov z omeškania bude musieť zohľadňovať aj iné skutočnosti, ako tie, ktoré budú vyplývať z platobného rozkazu ako exekučného titulu. Aj keď je exekučné súdnictvo preťažené problémami, ktoré sa týkajú základného konania, možno dúfať, že obdobných sporov nebude veľa. Otázkou však je, či má byť súdne rozhodovanie platobným rozkazom nástrojom na zmierovanie strán alebo skôr nástrojom na vymoženie dôvodných nárokov.
 CSP v § 232 ods. 4 vytvoril na rozdiel od § 160 ods. 1 OSP pomerne nejasné riešenie, z ktorého sa javí, že v prípade peňažného plnenia môže súd naďalej aj podľa CSP bez zodpovedajúcich hmotnoprávnych kritérií určiť vykonateľnosť súdneho rozhodnutia týkajúceho sa peňažného plnenia tak, že toto peňažné plnenie netreba zaplatiť vo všeobecnej paričnej lehote, ale v splátkach, ktoré súd určí. Toto riešenie vychádza z idey, že úlohou súdu v slovenských podmienkach nie je len deklarovať právny stav, ale ho i modifikovať zrejme s cieľom ochrany povinnej osoby pred následkami exekúcie inak danej pohľadávky. Osobitne s ohľadom na to, že žiadosť o splátky dlhu je asi najčastejšou „obranou“ slovenských dlžníkov, možno uviesť, že vyhovenie žiadosti žalovaného a umožnenie splátok dlhu v mnohých prípadoch viedlo k tomu, že slovenský dlžník upustil od ďalšej, či už dôvodnej alebo nedôvodnej procesnej obrany. Na strane druhej však treba vysloviť pochybnosti o tom, že by malo byť úlohou súdu v základnom konaní vôbec riešiť to, či má byť dlh deklarovaný tak, že ho treba splniť do troch dní od právoplatnosti rozsudku alebo v splátkach, ktorých určenie nevychádza zo žiadnych objektivizovateľných hmotnoprávnych, ale z prevažne normatívne nepostihnutých sociálnych skutočností. Treba si položiť otázku, či by ochrana pred následkami exekúcie nemala byť prenechaná úkonom strán alebo inštitútom exekučného konania. Zdá sa, že § 13 návrhu zákona sa snaží vytvoriť doteraz procesnými normami nevyjadrené kritéria na to, kedy možno tzv. žiadosti o splátkový kalendár vyhovieť. Splátky možno povoliť len na dlh vyšší ako minimálna mzda a nižší ako 2000 eur, ktorého splátky musia byť rozložené tak, aby bol dlh splatený v najviac 10 splátkach. Takáto formalizácia sa javí ako neúčelná, keďže sa nepochybne bude vzťahovať len na úzky okruh peňažných dlhov. Navrhované riešenie však nevytvára základnú normu, ktorá by stanovila hranice toho, kedy možno žiadosti o povolenie splátok považovať za dôvodné. Tým však nemožno povedať to, že by úlohou súdu v základnom konaní malo byť hľadanie takého splátkového kalendára, o ktorom bude možné očakávať, že bude viesť k vymoženiu dlhu a to bez ohrozenia alebo zmarenia záujmov oprávneného na celkovom vymožení dlhu.
 Nové riešenia pri pluralite na strane žalovaných
 Skutočne podnetné je navrhované znenie § 7 ods. 3 zákona, podľa ktorého ak návrh smeruje voči viacerým žalovaným a podľa hmotného práva plnením jedného z nich zaniká v rozsahu plnenia povinnosť ostatných, v platobnom rozkaze sa uvedie, že povinnosť plniť sa žalovaným ukladá spoločne a nerozdielne. Podnetnosť tohto ustanovenia spočíva v tom, že veľká časť slovenskej populácie nerozumie právnického abstraktu „spoločne a nerozdielne“, ktorým sa v súdnych rozhodnutiach právnicky správne vyjadruje pasívna solidarita. Najlepším príkladom je platenie súdneho poplatku za prejednanie dedičstva, keď súdny poplatok uložený spoločne a nerozdielne často zaplatia viacerí dedičia. Preto nie je optimálne rozširovať používanie tohto právnického abstraktného výrazu i na dlhy, ktoré sú povinné zaplatiť viacerí dlžníci, ktorí však nie sú vo vzťahu solidárnych dlžníkov (napr. dlžník a ručiteľ). Skôr by bolo správne všetky dlhy, na ktoré sa zaväzujú viacerí dlžníci vyjadrovať práve zrozumiteľnejším výrazom plnením jedného zaniká v rozsahu plnenia povinnosť ostatných.
 Otázka plurality žalovaných sa prejavuje i v § 11 ods. 5 návrhu zákona. Do novely OSP z roku 2011 (zákon č. 388/2011 Z.z.) podľa § 174 ods. 2 platilo, že ak čo len jeden z odporcov podal včas odpor s odôvodnením vo veci samej, platobný rozkaz sa zrušil aj vo vzťahu k ostatným žalovaným. Od roku 2011 platí i do CSP prevzatá prísnejšia konštrukcia, podľa ktorej následok spočívajúci v zrušení platobného rozkazu s účinkami pre všetkých žalovaných v prípade podania odporu len jedným zo žalovaných je vylúčený v samostatných spoločenstvách. Možno uvažovať nad správnosťou jedného i druhého riešenia.
 Z ustanovenia § 4 ods. 3 návrhu zákona sa javí nevyhnutnosť, aby tí, ktorí budú prichádzať do civilnoprávnych vzťahov si pred uzavretím zmluvy vyžiadali rodné číslo druhej strany právneho vzťahu. Odhliadnuc od averzie autora k akémukoľvek označovania občanov číslami, zbytočnosti rodného čísla pre identifikáciu fyzickej osoby, ktorú stačí označiť menom a priezviskom, a len v prípade pochybností i iným údajom, napr. dátumom narodenia, ide o ďalší limit pre tých, ktorý budú chcieť využiť tento osobitný procesný nástroj.
 Čiastočná nedôvodnosť návrhu
 Navrhované ustanovenie § 8 je oprášením § 172 ods. 7 OSP, podľa ktorého ak sa v návrhu uplatňuje právo, ktoré je v časti v zjavnom rozpore s právnymi predpismi, súd so súhlasom navrhovateľa vydá platobný rozkaz len v tej časti, ktorej sa rozpor netýka; oznámením súhlasu sa predmetom konania stáva iba táto časť návrhu a o zvyšnej časti súd nerozhoduje. Predmetom konania zostáva tá časť návrhu, o ktorej súd rozhodol platobným rozkazom aj po jeho vydaní; to platí aj v prípade, ak bol podaný odpor. Ide o opatrenie, ktoré má viesť k tomu, aby súd prejavil navrhovateľovi svoje právne posúdenie a primäl ho k čiastočnému späťvzatiu jeho čiastočne nedôvodného návrhu. Riešenie obsiahnuté v OSP bolo určite praktickejším riešením takejto situácie, ako vytvára § 265 ods. 1 CSP, podľa ktorého možno platobný rozkaz vydať aj o časti uplatneného nároku, keďže CSP nerieši, čo sa stáva s tou časťou predmetu konania, o ktorej nebolo rozhodnuté platobným rozkazom a je zrejmé, že túto časť možno riešiť len nariadením pojednávania a následne rozsudkom vo veci samej. Treba však uviesť, že obe tieto riešenia nie sú na slovenské podmienky optimálne, keďže výrazne nevedú k zvýšeniu počtu vecí, v ktorých sa rozhodne len platobným rozkazom. Je uplatňovaných množstvo nárokov, ktoré sčasti dôvodné nie sú, no žalobcovia predovšetkým v spotrebiteľských sporoch nie sú žiadnym spôsobom motivovaní k tomu, aby mali záujem na vybavení celej veci platobným rozkazom. Nemotivuje ich k tomu právna úprava súdnych poplatkov a často ani záujem na skorom dosiahnutí exekučného titulu, keďže často prostriedky mimoexekučného vymáhania dlhov komunikáciou s dlžníkom im prinášajú často vyššiu mieru vymoženia ich dlhu, ako v prípade, ak by viedli proti dlžníkom exekučné konanie.
 Koncept súdnych poplatkov v upomínacom konaní
 Zákon o upomínacom konaní má novelizovať aj zákon o súdnych poplatkoch. Podstatou zmeny je to, že za návrh v upomínacom konaní sa nebude platiť poplatok v sadzbe 6 %, ale len v sadzbe 3 % základu súdneho poplatku a ďalším poplatkom v sadzbe 3 % základu sa bude spoplatňovať návrh na pokračovanie konania, ak sa konanie neskončí právoplatnosťou platobného rozkazu. Návrh zákona sa žiadnym spôsobom nevyjadruje k tomu, čo je dôvodom tohto riešenia. Možno však tušiť správny zámer predkladateľa na tom, že je treba vybrať vyšší súdny poplatok v prípade, ak bude vôľa žalobcu v tom, aby bola jeho vec, ktorú sa nepodarilo vyriešiť platobným rozkazom, vyriešená po pojednávaní rozsudkom. Nemožno však vytušiť, z akého dôvodu by mal byť poplatok za podanie návrhu na vydanie platobného rozkazu podľa tohto osobitného zákona nižší, ako v prípade, ak obdobný návrh bude podaný postupom na miestne príslušný súd podľa CSP, keď činnosť súdu v oboch prípadoch bude v zásade rovnaká, keďže ani postupom podľa CSP nemožno vylúčiť to, že sa vec podarí vybaviť právoplatnosťou platobného rozkazu. Práve tieto osobitné riešenia naznačujú jeden z ďalších nedostatkov návrhu zákona, ktorý popri postupe podľa zákona o upomínacom konaní zachováva i postup podľa CSP. Jediným legitímnym cieľom zníženého súdneho poplatku je zvýšenie atraktívnosti postupu podľa zákona o upomínacom konaní, hoci činnosť súdu podľa zákona o upomínacom konaní bude v mnohých prípadoch v zásade tá istá (ak nie administratívne náročnejšia vzhľadom na tvorbu súdneho spisu z elektronických podaní) ako pri vydaní platobného rozkazu podľa CSP. Prijateľným by bolo len také riešenie, ktoré by vytvorilo jednotný koncept právnej úpravy platobného rozkazu a súdnych poplatkov.
 Ustanovenie § 7 ods. 1 a § 7 ods. 2 je prepisom doterajších konštrukcií pri vydávaní platobných rozkazov. V súvislosti s plnením poplatkovej povinnosti možno upozorniť na praktiku viacerých žalobcov uplatňujúcich peňažné nároky, ktorí nie z dobromyseľných dôvodov systematicky platia súdne poplatky až v lehote podľa § 10 ods. 3 zákona o súdnych poplatkoch, teda zaplatenie súdneho poplatku sa spája s vydaním až dvoch žalobcovi doručovaných súdnych rozhodnutí (uznesenie o zastavení konanie pre nezaplatenie súdneho poplatku a uznesenie o zrušení uznesenia o zastavení konanie pre nezaplatenie súdneho poplatku). V tejto súvislosti treba skôr uvažovať o motivácii strán k tomu, aby súdne poplatky platili priamo s podaním žaloby alebo najneskôr na výzvu súdu, resp. o riešení v zmene § 10 ods. 3 zákona o súdnych poplatkoch tak, aby sa nevyžadovalo vydávanie osobitného uznesenia o zrušení uznesenia o zastavení konania pre nezaplatenia súdneho poplatku.
 Efektivite upomínacieho konania isto nepomôže ani štedrý prístup zákona o súdnych poplatkoch, ktorý len v minimálnom rozsahu bude poplatkovo sankcionovať tých žalobcov, ktorých návrh na vydanie platobného rozkazu bude odmietnutý podľa § 6 návrhu zákona a ktorým sa za činnosť súdu, ktorej súčasťou bolo aj vecné preskúmanie dôvodnosti ich nároku, vráti podľa § 11 ods. 3 prvá veta a § 11 ods. 4 zákona o súdnych poplatkoch až 99 % zaplateného súdneho poplatku.
 V súvislosti s výberom poplatkov sa ako nie optimálne javí vytvorenie fikcie, podľa ktorej sa v prípade nezaplatenia súdneho poplatku a nepodania návrhu na pokračovanie v konaní konanie bez súdneho rozhodnutia, zo zákona zastavuje. Skôr by bolo vhodné vytvoriť jednotnú koncepciu, ktorá bude spájať nevykonanie určitého úkonu (nepodanie návrhu na pokračovanie) alebo vykonanie určitého úkonu (späťvzatie návrhu) s povinnosťou súdu rozhodnúť o zastavení konania uznesením. V tejto súvislosti treba upozorniť aj na relatívnu zbytočnosť zrušovania platobných rozkazov, ktoré z rôznych dôvodov nenadobudli právoplatnosť, keďže nemožno nájsť osobitný zmysel v zrušovaní takýchto súdnych rozhodnutí. Údajná potreba zrušenia platobného rozkazu viedla v CSP k zavedeniu zbytočnej povinnosti zrušiť uznesením platobný rozkaz, proti ktorému bol podaný a nebol odmietnutý odpor tak, ako to je nadbytočne na rozdiel od OSP vyjadrené v § 267 ods. 3 a 4 CSP, ktorý dokonca stanovuje doručovanie takéhoto rozhodnutia (proti ktorému nie je prípustné odvolanie) do vlastných rúk.
 Ustanovenie § 15 ods. 1 návrhu zákona upozorňuje na skutočne povšimnutia hodné ustanovenia § 6 ods. 3, 4 a 5 zákona o súdnych poplatkoch, ktoré na strane jednej z neznámeho dôvodu poplatkovo zvýhodňujú tých, ktorí svoje žaloby na súd podávajú elektronicky, no následne ich snahu o elektronickú komunikáciu obmedzujú počtom ročne takto urobených podaní. Ustanovenie § 15 ods. 2 a 3 návrhu zákona spomína poplatok za odpor, ktorý však už v zákone o súdnych poplatkoch vystopovať nemožno. O to viac povšimnutia hodná je norma obsiahnutá v § 15 ods. 3 návrhu zákona, ktorá prináša konštrukciu uloženia neexistujúceho súdneho poplatku s odkladacou podmienkou.
 Charakter zákona o upomínacom konaní
 Návrh zákona o upomínacom konaní je typickým prejavom normotvorby nášho civilného procesného práva v posledných 10 rokoch. S mediálne podporovanou pompou sa ohlasuje revolučné riešenie, ktoré vychádza zo zahraničných vzorov, no tieto vzory sa kopírujú len čiastočne rôznymi izolovanými konštrukciami (osobitný miestne príslušný súd, elektronická komunikácia, vydávanie platobných rozkazov úradníkmi); obdobne je takýto prístup zrejmý aj z CSP, keď napríklad úprava interveniencie vychádza z § 66 – 74 ZPO alebo úprava prostriedkov procesného útoku a obrany z § 282 ZPO. Tieto čiastkové konštrukcie sa vsádzajú do celkom iného normatívneho prostredia, v ktorom prevažuje vrstva často výrazne deformalizovaných noriem s pôvodom v hlbokej minulosti socialistickej normotvorby (doručovanie do vlastných rúk, zákaz doručovania platobného rozkazu do zahraničia, skúmanie dôvodnosti uplatneného nároku pred vydaním platobného rozkazu); obdobne sa tieto vrstvy právnych noriem objavujú i v ustanoveniach nášho rekodifikovaného procesného predpisu napríklad v § 254 CSP pri úprave oslobodenia od súdnych poplatkov, v § 262 CSP pri úprave rozhodovania o trovách konania alebo v § 384 ods. 1 CSP pri vytvorení konštrukcie o nutnosti opakovania dokazovania odvolacím súdom. Popritom sa vytvárajú autochtónne riešenia (podmieňovania prejednania odporu zložením zábezpeky, rozhodovanie o splátkach v upomínacom konaní); rovnako je tento prístup zrejmý v našom rekodifikovanom procesnom práve napríklad v úprave sťažnosti podľa § 239 a nasl. CSP, neodkladných opatrení podľa § 324 CSP alebo výkonu rozhodnutia vo veciach maloletých podľa § 370 a nasl. CMP a vyhlášky č. 207/2016 Z.z., ktorou sa ustanovujú podrobnosti výkonu rozhodnutia vo veciach maloletých. Nakoniec sa rôznymi nedotiahnutými riešeniami, či skôr ich náznakmi inštitucionalizujú šlágre posledných rokov vývoja civilného práva, akými sú ochrana spotrebiteľa a elektronizácia justície.
 Tieto s veľkými očakávaniami prezentované riešenia však zrejme nevytvárajú jednotný celok, ktorý by bol spôsobilý posunúť slovenskú justíciu k efektívnejšiemu plneniu jej úloh. Zdá sa, že naša normotvorba nevychádza z hlbších vedeckých úsudkov, čoho dôkazom je stále väčšia strohosť dôvodových správ. Skôr sa uspokojuje spravidla každé štyri roky sa opakujúca potreba hlasnej prezentácie toho, ako sa problémy slovenskej justície riešia, no jej personálny substrát tieto vynikajúce riešenia nedokáže pretaviť k spokojnosti našej spoločnosti.
 Je zrejmé, že návrh zákona o upomínacom konaní nie je optimálnym riešením, po prijatí ktorého budú naplnené očakávania predkladateľa spočívajúce vo vytvorení efektívneho nástroja na riešenie vymáhania nesporných nárokov, správne nastavenie motivácii strán, odradenie od uplatňovania nárokov bez právneho základu a odradenie od odporovania dôvodne uplatneným nárokom. Návrh zákona neakceptuje špecifiká slovenského právneho a ekonomického prostredia, nevhodne implantuje cudzie vzory a nakoniec konzervuje dogmy rozhodovania platobným rozkazom, ktoré sú hlavnou príčinou toho, že sa znižuje počet vecí, ktoré sa právoplatne nerozhodnú týmto osobitným nástrojom, ale rozhodnú sa na pojednávaniach, na ktoré sa spravidla žiadna zo strán nedostaví a spravidla si ani žiadna zo strán neprečíta, často siahodlhé odôvodnenie rozsudku, ktorým konanie skončí.
 Aj keď sa z predchádzajúceho môže javiť, že príspevok by za najlepšie riešenie tohto stavu považoval implantovanie nášho procesného práva nemeckou právnou úpravou, príspevok na záver formuluje osobitné, isto nie dokonalé, domorodé riešenie, ktoré by mohlo ústavne konformne naplniť cieľ predkladateľa. Dôvody navrhovaných riešení čitateľ môže identifikovať z predchádzajúceho výkladu. Čitateľovi, osobitne tomu, ktorý sa o pomeroch v legislatíve judiciálnych odvetví orientuje podľa krátkych komentárov v ekonomicky zameranej dennej tlači a týždenníkoch sa však treba ospravedlniť za nepoužitie výrazov spotrebiteľ, neprijateľná zmluvná podmienka, elektronická schránka, rodné číslo, faktúra, osobitný výkaz, zmluvný dokument, predpísané tlačivo a podobne.
 Čl. I Zákon č. 160/2015 Z. z. Civilný sporový poriadok sa mení takto: § 265 až § 267 znejú nasledovne:
 § 265 Vydanie rozkazu
 (1) O žalobe o splnenie povinnosti možno pred nariadením pojednávania, prípadne i po vyjadrení žalovaného na základe právneho posúdenia rozhodných skutočností, o ktorých nie je dôvod pochybovať, rozhodnúť rozkazom tak, že a) sa žalobe v celom rozsahu vyhovie, b) žalobe sa sčasti vyhovie a v prevyšujúcej sa žaloba zamietne alebo c) sa žaloba v celom rozsahu zamietne.
 (2) V rozkaze sa rozhodne o náhrade a výške trov konania, prípadne o oslobodení žalobcu od platenia súdnych poplatkov a o povinnosti žalovaného zaplatiť súdny poplatok, ak bol žalobca oslobodený od platenia súdnych poplatkov.
 (3) Rozkaz neobsahuje odôvodnenie. Možno však uviesť skrátené odôvodnenie, v ktorom sa stručne uvedú dôvody, pre ktoré bola žaloba v celom rozsahu alebo v jej časti zamietnutá a pre ktoré bolo rozhodnuté o povinnosti žalovaného zaplatiť súdny poplatok.
 (4) Rozkaz obsahuje poučenie podľa § 266, o tom, čo sa považuje za prostriedok procesnej obrany, podľa § 160, o povinnosti strany zaplatiť súdny poplatok za odpor. Ak ide o spor podľa § 290 súd spotrebiteľa poučí aj podľa § 292. Ak ide o spor podľa § 307 súd žalobcu poučí aj podľa § 309. Ak ide o spor podľa § 316 súd zamestnanca aj poučí podľa § 318.
 (5) Pri oprave chýb v písaní a počítaní, ako aj iných zrejmých nesprávností v rozkaze sa postupuje podľa § 224.
 (6) Ak je žaloba celkom alebo sčasti, a to v rozsahu, v ktorom jej bolo rozkazom vyhovené, vzatá späť pred právoplatnosťou tohto výroku, súd uznesením rozkaz v tejto časti zruší a konanie zastaví. Ak je žaloba celkom alebo sčasti, a to v rozsahu, v ktorom bola rozkazom zamietnutá, vzatá späť pred právoplatnosťou tohto výroku, súd uznesením rozkaz v tomto rozsahu zruší a konanie zastaví, ak žalovaný na výzvu súdu uvedie, že s tým súhlasí.
 § 266 Odpor proti rozkazu
 (1) Proti rozkazu je prípustný odpor, ktorý možno podať do 15 dní od jeho doručenia na súde, proti ktorého rozkazu odpor smeruje. Odporom možno napadnúť všetky výroky rozkazu, prípadne napadnúť to, že v rozkaze nebolo rozhodnuté o niektorej časti konania.
 (2) Z odporu musí byť zrejmé, či smeruje proti výroku vo veci samej, prípadne tomu, že v rozkaze nebolo rozhodnuté o niektorej časti konania alebo len proti výroku o náhrade a výške trov konania alebo o zaplatení súdneho poplatku. Ak odpor žalovaného smeruje proti výroku vo veci samej, musí žalovaný odpor vecne odôvodniť prostriedkami procesnej obrany.
 (3) Súd uznesením odmietne odpor, ktorý bol podaný oneskorene, neoprávnenou osobou alebo žalovaným bez vecného odôvodnenia.
 (4) Ak žalovaný podá odpor proti rozkazu sčasti, v ktorej bolo žalobe vyhovené alebo žalobca sčasti, v ktorej bola jeho žaloba zamietnutá a odpor nebol odmietnutý, rozkaz sa v celej časti, v ktorej bolo žalobe vyhovené alebo v ktorej bola žaloba zamietnutá spolu s rozhodnutím o náhrade a výške trov konania, prípadne povinnosti niektorej zo strán zaplatiť súdny poplatok, zrušuje. Odpor, ktorý nebol odmietnutý, sa doručí do vlastných rúk protistrane, ktorej sa umožní vyjadriť sa k odporu v lehote určenej súdom. V ďalšom konaní súd pokračuje nariadením pojednávania.
 (5) Rozkaz, v časti v ktorej nebol napadnutý odporom alebo ak bol odpor odmietnutý, má účinky právoplatného rozsudku. Rozkaz nadobúda právoplatnosť márnym uplynutím lehoty na podanie odporu alebo dňom právoplatnosti uznesenia, ktorým bol odpor odmietnutý; to neplatí, ak bol odpor odmietnutý ako podaný oneskorene.
 (6) Ak žalobca alebo žalovaný podali odpor len proti výroku rozkazu o náhrade a výške trov konania, prípadne povinnosti niektorej zo strán zaplatiť súdny poplatok, o odpore rozhodne uznesením súd, ktorý rozkaz vydal tak, že výrok o náhrade trov konania alebo o zaplatení súdneho poplatku potvrdí alebo zmení.
 (7) Rozkaz možno vydať aj ak na strane žalovaného alebo žalobcu vystupuje viac subjektov. Ak ide o nerozlučné spoločenstvo podľa § 77 alebo na strane žalovaného alebo žalobcu vystupujú manželia a odpor podá len jeden zo subjektov tohto spoločenstva, platí jeho odpor i pre ostatné subjekty tohto spoločenstva.
 (8) Ak strana do vyhlásenia rozsudku vezme odpor celkom alebo sčasti späť, súd uznesením rozhodne o pripustení späťvzatia odporu celkom alebo sčasti. Ak je odpor vzatý späť celkom, zároveň rozhodne súd aj o náhrade trov konania, ktoré nasledovalo po vydaní rozkazu. Právoplatnosťou uznesenia o pripustení späťvzatia odporu celkom alebo sčasti nadobúda rozkaz právoplatnosť.
 § 267 Doručovanie rozkazu
 (1) Rozkaz sa stranám spolu s podaniami protistrany, ktoré boli súdu doručené do vydania rozkazu, doručuje do vlastných rúk.
 (2) Ak na strane žalovaného alebo žalobcu vystupuje viac subjektov a ide o nerozlučné spoločenstvo podľa § 77 alebo na strane žalovaného alebo žalobcu vystupujú manželia, rozkaz sa považuje za doručený, ak bol doručený všetkým subjektom tohto spoločenstva.
 (3) Ak rozkaz nebol doručený do vlastných rúk žalobcovi alebo žalovanému, súd urobí zisťovaním skutočného pobytu všetko potrebné na doručenie rozkazu. Ak sa napriek tomu, nepodarí rozkaz doručiť do vlastných rúk, súd nariadi pojednávanie. Strana, ktorej sa rozkaz nepodarilo doručiť do vlastných rúk, sa predvolá zaslaním predvolania na adresu podľa § 106 ods. 1 a vyvesením predvolania na úradnej tabuli súdu. Predvolanie sa považuje po 15 dňoch od vyvesenia na úradnej tabuli za doručené, a to aj vtedy, ak sa adresát o tom nedozvie.
 (4) Ak sa strana, ktorej rozkaz nebol doručený, na pojednávanie dostaví, súd jej rozkaz doručí a pojednávanie odročí. Ak sa strana, ktorej rozkaz nebol doručený, na pojednávanie nedostaví, súd vykoná dokazovanie. Po ukončení dokazovania súd rozkaz vyhlási alebo ho v rozsahu, v ktorom nie je právoplatný, zruší a rozhodne rozsudkom. Dňom vyhlásenia rozkazu na pojednávaní, nadobudnú právoplatnosť jeho výroky, ktoré pre nedoručenie niektorej zo strán nie sú právoplatné.
 Čl. II Zákon Slovenskej národnej rady č. 71/1992 Zb. o súdnych poplatkoch a poplatku za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov sa mení a dopĺňa takto: V prílohe Sadzobník súdnych poplatkov sa za položku 1 vkladá položka 2, ktorá znie:
 Položka 2 Poplatok za odpor proti rozkazu
 a) Za odpor proti rozkazu, v ktorom súd rozhodol o peňažnom plnení, platí ten, kto podal odpor, poplatok v sadzbe 10 %, najmenej však 30,- eur, ak bolo vo vecí rozhodnuté rozsudkom a v sadzbe 3%, najmenej však 20,- eur, ak bolo rozhodnuté uznesením o pripustení späťvzatia odporu alebo uznesením o schválení zmieru. Základom poplatku je tá časť konania, v ktorej bola strana, ktorá podala odpor neúspešná. O zaplatení poplatku za odpor súd rozhodne v rozhodnutí, ktorým konanie končí.
 b) Za odpor proti rozkazu, v ktorom súd rozhodol o nepeňažnom plnení platí ten, kto podal odpor a bol v konaní neúspešný, poplatok 100,- eur, ak bolo vo veci rozhodnuté rozsudkom a 20,- eur, ak bolo rozhodnuté uznesením o pripustení späťvzatia odporu alebo uznesením o schválení zmieru. O zaplatení poplatku za odpor súd rozhodne v rozhodnutí, ktorým konanie končí.
 c) Za odpor len proti časti rozkazu, v ktorom súd rozhodol o náhrade a výške trov konania, prípadne o povinnosti strán zaplatiť súdny poplatok platí ten, kto podal odpor a rozhodnutie bolo potvrdené, poplatok 20,- eur. O zaplatení poplatku za odpor súd rozhodne v uznesení, ktorým rozhoduje o odpore.
 d) Za odpor proti rozkazu, ktorý bol odmietnutý, platí ten, kto podal odpor poplatok 20,- eur. O zaplatení poplatku za odpor súd rozhodne v uznesení, ktorým odpor odmietne.
 Poznámka k položke 2
 Na platenie poplatku za odpor sa nevzťahuje oslobodenie od platenia súdnych poplatkov podľa § 4 a ani oslobodenie priznané podľa § 254 ods. 1 Civilného sporového poriadku.
 [1] http://www.justice.gov.sk/Stranky/aktualitadetail.aspx?announcementID=2116
 [2] https://www.slov-lex.sk/legislativne-procesy/SK/PI/2016/15
 [3] https://www.slov-lex.sk/legislativne-procesy/SK/LP/2016/690
 [4] K tomu zovšeobecnene http://www.najpravo.sk/clanky/k-zakonu-o-upominacom-konani-bolo-vznesenych-181-pripomienok.html
 [5] Ovečková, O.: Vplyv novely § 52 Občianskeho zákonníka na aplikovateľnosť Obchodného zákonníka, Právny obzor, 98, 2015, č. 4, s. 397 – 416. Budjač, M. v Števček, M. Dulak, A., Bajánková J., Fečík, M., Sedlačko, F., Tomašovič, M. a kol. Občiansky zákonník I. § §1 – 450. Praha : C. H. Beck, 2015, s. 469
 [6] https://www.justice.gov.sk/Formulare/Stranky/Oslobodenie-od-sudnych-poplatkov.aspx
 Názory k článku Hľadenie efektivity platobného rozkazu v návrhu zákona o upomínacom konaní :
 Martin Maliar, 12. 08. 2016 v 08:12 - Platobný rozkaz – na návrh alebo bez návrhu
 V príspevku sa otvára množstvo, pomerne zložitých, problémov. Skúsim však jeden uviesť do diskusie.
 Má sa PR vydávať aj bez návrhu, alebo len na návrh? Adekvátneješie riešenie je, že platobný rozkaz sa vydá len na návrh. Argumentom k tomu je zrejme čl. 6 Dohovoru, ktorý právo na verejné prejednanie veci negarantuje len žalovanému, ale určite aj žalobcovi. Riešenie (praktické) pre proces by mohlo byť možno aj to, že PR sa vydá aj bez návrhu, ak žalobca výslovne netrvá na prejednaní veci verejne resp., ak výslovne neuviedol, že PR nenavrhuje.
 Ale aj podľa, v tejto otázke nekontradiktórneho, CSP – Čo by sa stalo, ak by sa žalobca výslovne dovolal čl. 6 Dohovoru a tvrdil, že navrhuje prejednanie veci, ktorú súdu predniesol na verejnom pojednávaní a neželá si, aby sa o jeho veci rozhodlo PR? Vydal by súd napriek tomu PR, alebo nie?
 A inak s odporom to je podobné - myslím, že vhodné riešenie je, aby odpor zrušoval PR, keďže opäť odpor je v určitom zmysle dovolaním sa práva podľa čl.6 Dohovoru. Ono to v abstraktnej rovine nie je zrejme tak, že žalobca má pravdu, kým sa nepreukáže opak (a odporca len zdržuje).
 Juraj Gyarfas, 12. 08. 2016 v 15:42 - privítanie
 Martin ma predbehol s prvou reakciou, ale chcel by som ešte privítať nového autora. Veľmi sa tešíme každému novému prispievateľovi a osobitne samozrejme prominentným prispievateľom z radov justície, ktorých je relatívne málo. Vitajte :-)
 Marián Prievozník, 16. 08. 2016 v 12:38 - Marián Prievozník
 Priznám sa, že som nevidel paragrafové znenie, ale toto človeka zaujme na prvý pohľad:
 "Osobitná náležitosť odporu, či skôr priekopnícka konštrukcia na dosiahnutie vyššej vymožiteľnosti práva odňatím možnosti konania pred súdom aj iným peňažným plnením ako súdnym poplatkom je dotiahnutá do dôsledkov v § 11 ods. 3 a 4 v spojení s § 12 ods. 1 písm. e) návrhu zákona v prípade, ak obe strany konania sú účtovnými jednotkami. Podľa týchto ustanovení treba odmietnuť odpor podaný (i) žalovaným, ktorý faktúru, na základe ktorej bol nárok uplatnený žalobcom, uviedol vo svojom kontrolnom výkaze podľa osobitného predpisu, (ii) žalobca, ktorý je platiteľom dane z pridanej hodnoty, v návrhu vyhlásil, že údaje o uplatňovanom nároku voči žalovanému uviedol v kontrolnom výkaze podľa osobitného predpisu a (iii) žalovaný k podanému odporu nepripojil potvrdenie notára, bankovú záruku alebo akreditív o tom, že v prospech žalobcu zložil žalovanú sumu vrátane trov konania."
 Čiže ak napíšem do odporu, že som faktúru zahrnul do kontrolného výkazu, A ZÁROVEŇ AJ TO, ŽE SOM JU UHRADIL, je to dôvod pre odmietnutie môjho odporu? :)
 Michal Novotný, 21. 08. 2016 v 23:20 - Veľa vecí
 a času málo. Tak len v podstate dve poznámky:
 1. Aby sme boli pri komparácii úprav korektní, nemecká úprava nepozná niečo ako vecné odôvodnenie odporu (Widerspruch). § 694 ZPO hovorí len o tom, že odporca môže podať odpor. Bodka. Dokonca aj proti následnému exekučnému rozhodnutiu (Vollstreckungsbescheid) môže znova podať námietky (Einspruch). Ak náš zákonodarca žiada, aby odpor bol vecne odôvodnený (ponechajme nateraz stranou, či je takáto požiadavka naozaj zlučiteľná s právom na verejné prejednanie veci podľa čl. 48 ods. 2 ústavy), potom je ale logické, že musí aspoň v minimálnej miere kontrolovať dôvodnosť nároku.
 Osobne mi logickejší príde nemecký model - aj preto sa to volá UPOMÍNACIE konanie, lebo cieľom je dlžníka upomenúť. Možno totiž len zabudol, že má dlh. Ak je to naozaj tak, zaplatí ho, alebo aspoň začne s veriteľom jednať o splatení. Ak ho nezaplatil, lebo nechce, alebo o žiadnom dlhu nevie, podá odpor a vec je (v podstate) skončená, veriteľ musí ísť cestou riadne zdôvodnenej žaloby. Miešanie jednému s druhým podľa mňa naráža na limity rovnosti účastníkov (žalobca má ľahší prístup k súdu než žalovaný).
 2. Podľa mňa ale naozaj celý problém zákona spočíva v tom, čo naznačil aj autor - že mu nepredchádza žiadna zmysluplná analýza existujúceho stavu, z ktorej by sa dalo vychádzať pri diskusii o ňom. Potom je ale každá diskusia zbytočná.
 Dôvodová správa odôvodňuje jeho potrebu jednou vetou: návrh sa predkladá "z dôvodu potreby urýchlenia konania o veľkom množstve podávaných návrhov na vydanie platobných rozkazov zameraných na uspokojovanie peňažných pohľadávok žalobcov". Z tejto vety sa zdá, že (i) návrhov na PR je "veľké množstvo", (ii) konanie o nich je pomalé (preto ho treba zrýchliť).
 Nezistíme však ani to, čo je veľké množstvo, ani to, čo znamená pomalé konanie. Množstvo je veľké absolútne (napr. milión) alebo relatívne? Ak relatívne, k čomu - k celkovému počtu vecí (návrhy na PR tvoria koľko 20 - 30 - 50 - 90 % vecí), k počtu obyvateľov alebo k počtu sudcov? Pomalé konanie je čo - že trvanie do právoplatnosti trvá dlho? Čo znamená trvá dlho - od podania úplného návrhu do vydania PR alebo od začatia konania do jeho PP skončenia? Prečo trvá dlho - súd neskoro reaguje? poplatky sa neplatia? musia sa odstraňovať vady? dlho sa doručuje? dlho sa vyznačuje PP?
 Proste nič z toho sa nedozvieme. Rovnako sa nedozvieme (alebo ja, známy blb, som to nenašiel), koľko vlastne predkladateľ predpokladá týchto návrhov. Tak ani nevieme, prečo dostal práve OS BB tú česť, že sa posilní o 48 (!) nových zamestnancov a 4 sudcov. Čo ak takých návrhov bude podaných ročne 100 (absurdné, ale ako príklad dobré) - každý sudca bude mať teda 4 veci ročne? Aby to nevyznievalo ako tliachanie do vetra - na Slovensku máme 55 okresných súdov. 48 zamestnancov znamená pridanie po jedno zamestnancovi na skoro každý z nich. Kto pozná stav nesudcovských zamestnancov justície, tak vie, že tohto jedného človeka by každý z týchto súdov potreboval ako soľ (a rovnako aj prijal).
 Bez všetkých týchto informácií je diskusia o zákone úplne zbytočná, pretože neumožňuje to podstatné - akékoľvek zmysluplné podopretie argumentov faktami. Lebo napríklad ja si myslím, že návrhov na vydanie PR nie je veľké množstvo, ale len mierne veľké množstvo, a konanie nie je pomalé, len nie úplne najrýchlejšie, a preto je takýto zákon zbytočný.
 Myslím, že celé ministerstvo spravodlivosti na čele so slovutnou pani ministerkou by mali aj v základnom kole akejkoľvek debatnej súťaže veľký problém tieto moje rovnako exaktné tvrdenia vyvrátiť.
 Michal Novotný, 21. 08. 2016 v 23:22 - Ach jaj
 som blb - myslel som samozrejme "každý sudca bude mať 25 vecí ročne".
 Robert Šorl, 27. 09. 2016 v 22:15 - Krátka reakcia
 Ďakujem za privítanie. Ďakujem za komentáre.
 Stáva sa právnik prominentným, keď sa stane sudcom alebo keď napíše na lexforum.sk? Otázku som však pochopil ako výzvu, aby sudcovia viac písali, a nielen rozsudky. Preto trochu ku komentárom.
 Príspevok sa vyjadruje k množstvu problémov. No len z toho dôvodu, že návrh zákona, ktorý chce ukázať ako vláda pracuje, sa im vyhýba, nepomenúva, nerieši alebo rieši nesprávne. Proste v úvahách o judiciálnej legislatíve plávame po povrchu: každý v inej ministerskej komisii, jeden mediálne politicky, druhý advokátsky, tretí sudcovsky, štvrtý ústavne sudcovsky, ďalší spomenie dáke koncepcie z 19. storočia alebo Aristotela, a kto sa viac zahĺbi do problému, sa znechutene a neprávom označí blbom.
 Návrh zákona za takmer všeobecnej podpory (pri pohľade na výsledky hlasovania v prvom čítaní si začínam pripadať ako neštandardný) pokračuje v legislatívnom procese a asi nemožno očakávať, žeby sa v druhom čítaní rozprúdila diskusia na tému možnosti doručovania platobného rozkazu z Banskej Bystrice do zahraničia alebo toho, ako má novoprijatý vyšší súdny úradník z Banskej Bystrice posúdiť dôvodnosť nároku, ak ho žalobca odôvodňovať nemusí a stačí ak predloží „zmluvné dokumenty.“ Už sa asi nedočkáme diskusie o tom, či sa vynaloženie peňazí na vykonanie zákona o upomínacom konaní vyplatí alebo diskusie o dôvodoch toho, že platné judiciálne zákony nevykonávame úspešne.
 Nečakal som, že text návrhu novely CSP, ktorý som uviedol namiesto záveru ako riešenie smerom k tomu, čo chcel na začiatku dosiahnuť predkladateľ, zaujme najviac. Mlčanie vo vzťahu ku kritike návrhu zákona o upomínacom konaní však možno vnímať len ako súhlas, či neochotu diskutovať. K vyjadrenej ústavnoprávnej skepse a inšpirácii Mahnverfahren však pár viet uvediem.
 Platobný rozkaz sa bez návrhu môže vydať (isto sa aj množstvo krát vydal) od roku 1983. Odpor musí byť odôvodnený tiež dobu, ktorú pamätáme (isto bolo odmietnutých tisíce neodôvodnených odporov). Všimol si doteraz niekto tak, že by to našlo vyjadrenie v autoritatívnej ústavnoprávnej rovine, že to ústavne nie je adekvátne alebo je niečo adekvátnejšie. Nemyslím si, že právna úprava, ktorá umožňuje súdu prvého stupňa bez procesného návrhu rozhodovať bez pojednávania a bez rozsudku – formou zjednodušeného aktu súdu, akým je rozkaz (jedno ako to celé nazveme, napr. predbežné rozhodnutie o žalobe), ak ho možno jednoduchým úkonom (nech aj ide o neodôvodnený Widerspruch, celkom dobrý nápad smerom k ústavnej konformnosti) zrušiť a docieliť verejné prerokovanie veci, by bola v rozpore, či už s dohovorom alebo ústavou, teda zásadami ústnosti, verejnosti a bezprostrednosti. Za mojím záverom je skutočne len pocit symbolu procesnej spravodlivosti, ale ten je isto i za záverom, že to nie je ústavné súladné alebo iné riešenie by bolo adekvátnejšie.
 Zásady bezprostrednosti, verejnosti a ústnosti konania a s tým spojené pojednávanie a rozsudok sú drahé, časové náročné a vykonávajú sa v množstve vecí, ktoré to nepotrebujú a nik po nich ani netúži. Nazval by som ich skutkové nespory, teda konania, kde skutkové tvrdenia zostanú od podania žaloby až do vydania rozsudku nesporné, spravidla z dôvodu, že všetky skutočnosti vyplývajú z listinných dôkazov predložených žalobcom alebo žalovaný žiaden spor do týchto skutočností svojimi tvrdeniami neprinesie. Zásady bezprostrednosti, verejnosti a ústnosti konania sú staršie ako ich ústavnoprávne vyjadrenie a z ich pohľadu treba na jednotlivé inštitúty procesného práva nazerať, no odlišne v rôznych systémoch procesného práva, ale aj v rôznych materiálnych podmienkach fungovania týchto systémov. Nemožno automatizovať, že všetko čo je odlišné od úpravy v inom čase alebo v inom priestore je automaticky neadekvátne a nesúladné s týmito zásadami. Tiež nie je správne pri ústavnoprávnych záveroch uvažovať v komparatívoch. Porovnávanie si skôr zaslúžia úvahy o tom, či je určité legislatívne riešenie viac alebo menej efektívne.
 Efektivita nastavenia justičných systémov končí tam, kde jednotlivé riešenia prekračujú hranice nastavené (či skôr stále sa meniace alebo autoritatívne jasne nevyjadrené) ústavnoprávnymi normami, zásadami, princípmi, no a dúfam, že ma nikto neodsúdi, ak ich nazvem symbolmi. Efektivita však musí v procesnom práve zostať cieľom a ústava hranicami. Je to celoeurópsky problém, no u nás nie je bližšie rozpracovaný. A zdá sa, že ani nie je vôľa ho viac rozpracovať. Pri tvorbe judiciálnej legislatívy sa radšej hľadajú zástupné problémy, keď sa z individuálnych zlyhaní či už správy súdnictva alebo súdneho rozhodovania (niekedy i nezlyhaní), vytvárajú domnelé systémové problémy a vytvárajú ďalšie symboly a neefektívne riešenia.
 Pri tvorbe zákonov sa od kaviarenských klebiet, pocitov a nádejí prechádza k ústavným právam a rôznym zásadám, či princípom, no celkom sa stráca právo na efektívne a nepochybne i ústavne konformné fungovanie súdnictva (nejde o právo tých, ktorí v justícii pracujú). Namiesto štatistik, ich analýz alebo náznaku feasibility study slová ako množstvo a pomalé bez toho, aby niekto povedal, čo je dostatočne rýchle a čo nie je množstvo. Do toho hypertrofia povrchných procesných a ústavných argumentov, zásad a princípov. Samé odňatie možnosti konať pred súdom, samé arbitrárne rozhodnutie, samé právo na zákonného, náhodne vybratého, no zároveň špecializovaného sudcu, právo na odročenie pojednávania, právo na zverejnenie rozhodnutia, nahrávanie pojednávania, replika, duplika, všetko do vlastných rúk. Symbol za symbolom. Novela za novelou. Popritom v jednej slovenskej okresnej doline jeden sudca na päť tisíc súdivých duší a za kopcom jeden sudca na osem tisíc občanov, ktorí sa vraj menej súdia. Každé štyri roky nadpisy strohých článkov neodbornej tlači o prijímaní skvelých zákonov. Zásada, či princíp sem, ústavné právo tam. Advokátom sa javí, že by dačo malo pomôcť, odborárom sa pozdáva iné. A zrazu sa zisťuje, že tých práv (procesných) je akosi veľa, celé to nedáva zmysel a ročník rovnakého počtu spisov o rovnakých veciach spred 20 rokov má v archíve na súdnej polici jeden bežný meter, spred 10 rokov meter dvadsať a v roku 2015 dva metre. Pre istotu to všetko aj oskenujeme a uložíme na dáky server nech možno do spisu nahliadnuť aj cez internet, čo tam potom, že do 98 % spisov nikto nikdy nahliadnuť nechcel; na čo aj, keď súd všetko doručil do vlastných rúk. A justícii sa verí stále menej.
 Je toho veľa. Každý špecialista potrebuje asistenta, vyššieho súdneho úradníka, špecializovaného vykonávateľa rozhodnutiach o maloletých, doručovateľa, nahrávacie zariadenie, zápisnicu, kameru. Systém je stále viac a viac drahší, zamestnáva viac a viac človekohodín. Preto nasleduje presúvanie rozhodovania sem a tam, zo sudcu na vyššieho súdneho úradníka, z vyššieho súdneho úradníka do Banskej Bystrice (zamyslel sa niekto kam sa tí špecializovaní rozkazní a exekuční vyšší súdny úradníci a sudcovia za desať rokov svojej praxe odborne posunú; alebo načo špecializovaní exekuční sudcovia budú na výberovom konaní písať trestný rozsudok). Niečo sa snaží posunúť zo súdov na rozhodcovské súdy. Potom sa zistí, že to nefunguje; tak sa spravia spotrebiteľské rozhodcovské súdy. Následne sa podstata problému presunie na exekučný súd a nakoniec z exekučného na ústavný súd. A to všetko za päť, či 16,50 eur súdneho poplatku alebo vo výpredaji za polovicu. A pritom štát zamestnáva v justícii stále viac ľudí a stále sa to nestíha.
 Upomínacie konanie podľa nemeckého vzoru má logiku, či skôr efektivitu a ústavnú konformnosť, v priestore v ktorom funguje. No nemyslím si že by tomu tak mohlo byť na Slovensku. V prostredí, v ktorom si unredlicher Gläubiger (takých a najmä verejnoprávne nevytrestaných je na Slovensku viac ako v Nemecku) podá európskym nástrojom na vymáhanie nesporných nárokov tisícky žalôb podložených zmenkou, v ktorej je úrok z omeškania v sadzbe 90 % ročne bez akejkoľvek dohody s dlžníkom, spravidla osoby žijúcej v šedej ekonomike, ktorej je to celé jedno. Naše systémy sa s tým vyporiadajú v dvoch súdnych inštanciách tisíckami protirečivých súdnych rozhodnutí a prijatím za vlasy pritiahnutého zákona, ktorým sa podstata problému rozhodovania vo veci presúva na exekučné súdy a znovu zaťažuje justícia. Na okraj (a táto téma je určite hodná samostatného literárneho spracovania), toto kolo legislatívnych nezmyslov v sprievode zjednocovania judikatúry najvyššou súdnou autoritou na podnet hlavy správy justície začalo len potom, ako sa v médiách objavilo rituálne pálenie súdnych rozhodnutí, ktoré v podstate správne poukázalo na vážny problém konfliktu zmenky a ochrany spotrebiteľa, okolo ktorého hlava správy justície fungujúca len ako reaktor na mediálne kauzy dovtedy ani nezavadila.
 Martin Maliar, 28. 09. 2016 v 10:45 - Skúsim krátko
 Diskusia je vždy dobrá. To čo zväčša chýba je, že do vecí sa nejde hlbšie. V tom musím súhlasiť. Každopádne, nik si nemôže osobovať vlastnú neomylnosť, aj keď má v konkrétnom čase pocit, že jeho argumenty sú adekvátne.Kvôli prehľadnosti skúsim urobiť nejakú selekciu tém.
 Platobný rozkaz na návrh alebo bez návrhu?
 CSP sa hlási k posilneniu kontradiktórnosti, takže systémovo by do takéhoto konceptu viac zapadalo, ak by sa platobný rozkaz vydal na návrh. Nehovoriac o ďalších, v kontradiktórnych procesoch unikátnych, inštitútoch – napr. rozsudky pre zmeškanie vydávané bez návrhu ?!
 Platobný rozkaz na návrh je podľa môjho presvedčenia správnejším konceptom aj z dôvodu, že umožňuje nastavenie systému tak, aby o vydaní PR mohol rozhodovať VSÚ.
 Ak je platobný rozkaz včlenený do štandardného procesu, tak to znamená v číslach toto. Ročne sa vydá tak +-350 000 PR. Jeden sudca zvládne odhadom +-50 mesačne t.j. 600 ročne. Z toho potom len plynie otázka, či chceme, aby sa 584 sudcov v SR venovalo platobným rozkazom. Odpoveď sa podáva asi sama. Domnievam sa, že by sa platobným rozkazom malo venovať napr. 10 sudcov v SR, ktorých úlohou je nastaviť štandardy selekcie vecí na tie, v ktorých je spor a na tie, kde sporu niet. Tých 350 000 vecí treba jednoducho „preosiať“. Paradoxne, odporov proti platobným rozkazom nie je k počtu platobných rozkazov veľa - odhadom okolo 10 000. Toto je však niečo, čo funguje v súkromnom sektore napr. v bankách. Pôvodne na pobočkách bánk bolo XY právnikov, ktorí sa venovali uzatváraniu zmlúv. Dnes sa tieto činnosti v banke spravidla optimalizovali tak, že zmluvná agenda sa presunula na centrálu.
 Možno prácu v justícii „merať“?
 Napriek vyjadrenej skepse, či už k možnosti merať prácu v justícii, či ku kvalite legislatívy si dovolím uviesť, že prácu v justícii možno merať a má to zmysel.
 Nemeňte nám stále systém vs. prečo to neupravíte tak, aby to bolo dobre
 Procesné pravidlá sa menili v posledných rokoch niekoľko krát, čo prirodzene nie je správne Naposledy CSP. Na druhej strane snáď neuplynie týždeň, aby zo samotných súdov neprišla požiadavka na zmenu. Meniť, či nemeniť? Shakespearovská dilema.
 Doručovanie PR do zahraničia
 Historicky (do CSP) vždy platilo pravidlo, že PR sa do zahraničia nedoručuje. Postupom času sa už asi aj zabudlo na dôvody takéhoto pravidla. Nie je však ťažké si ich domyslieť.
 Platobný rozkaz sa vždy doručoval špecifickým spôsobom a na vyznačenie právoplatnosti bolo vždy potrebné mať istotu, že adresát ho prevzal do vlastných rúk a o jeho obsahu sa tak dozvedel. Náš právny predpis (OSP, CSP,...) môže určité postupy doručujúcim orgánom predpísať (v OSP to bolo vcelku prepracované, v CSP už akosi nie). Doručenka SK doručovateľa- ešte akosi sa dá prežuť, že má vlastnosti verejnej listiny. Ale zahraničného doručovateľa?
 Ak je niekto v zahraničí, tak to môže byť osoba, ktorá slovenčine rozumie, ale aj niekto, kto jej nerozumie. Ak Ukrajincovi príde náš PR, tak teda neviem....
 Ak by som mal doručovať PR do zahraničia, vŕtala by mi v hlave otázka právomoci. Právomoc je „zavesená“ zväčša na bydlisku. Buď teda adresát tam má bydlisko (a SK súd zväčša nemá právomoc) alebo je tam prechodne. Ak je tam prechodne, tak ho asi aj tak „nechytím“ s jasnou adresou pre doručovanie.
 Ak je žalovaný v zahraničí má spravidla dosť zlý prístup k právnej pomoci.
 Bude zrejme nejaká nepísaná zásada v medzinárodného práva verejného, že „hrozby“ (PR sa asi dá za také niečo považovať) sa cez hranice nedoručujú.
 Je to slovné spojenie z § 53c OZ ale predsa aj v § 298 CSP. Osobne nie som tiež „fanúšikom“ jeho existencie ako pojmu, lebo je nejasné, „čo nám chce povedať“ .
 Robert Šorl, 13. 10. 2016 v 10:02 - Ku každej vete Martina Maliara
 „Diskusia je vždy dobrá. To čo zväčša chýba je, že do vecí sa nejde hlbšie. V tom musím súhlasiť. Každopádne, nik si nemôže osobovať vlastnú neomylnosť, aj keď má v konkrétnom čase pocit, že jeho argumenty sú adekvátne. Kvôli prehľadnosti skúsim urobiť nejakú selekciu tém.“
 Ospravedlňujem sa, ale každý text píšem s tým, že sa v správnosti argumentov, ich slovnej forme (ospravedlňujme sa za explicitnosť) a záverov nemýlim. Samozrejme, žiadne ľudské dielo nie je dokonalé. Na rozdiel od Vás však vyberať nebudem a postupne sa pokúsim vyjadriť ku každej Vašej vete.
 „Platobný rozkaz na návrh alebo bez návrhu?“
 Príspevok nebol o tom, či platobný rozkaz na alebo bez návrhu (rozumej procesného). Príspevok bol o tom, že v Nemecku je koncept, podľa ktorého Mahnantrag nie je žalobou, nemusí obsahovať skutkové tvrdenia a už vôbec nie dôkazy. Preto nemecký súd na rozdiel od súdu slovenského nepreskúmava, či je uplatnený nárok daný, ale skúma len presne naformulované podmienky. Inak povedané nemecký súd nepreskúmava, či možno uplatnený nárok považovať za osvedčený. Výraz osvedčený som si dovolil prebrať z koncepcie literatúry o predbežných opatreniach. Viem si predstaviť aj spojenie trochu trestnoprávne: z tvrdení žalobcu a z listín priložených k žalobe je dôvodné podozrenie, že skutky sa stali tak, ako ich opisuje žalobca a tieto skutky možno právne posúdiť tak, že žalovaný má žalobcovi zaplatiť v žalobe uplatnenú pohľadávku. Teda na Slovensku v súčasnosti platí koncept, že platobným rozkazom sa predbežne rozhoduje o žalobe, keď súd preskúmava to, či tvrdené skutočnosti možno mať za osvedčené a tieto právne posudzuje tak, že z nich po právnom posúdení môže vyvodiť to, že žalobe v platobnom rozkaze možno v celom rozsahu vyhovieť. K tomuto platnému konceptu som mal len tú námietku, že ho možno vylepšiť tak, že ak z tvrdených skutočností nemožno dospieť po právnom posúdení k danosti nároku, tak možno o žalobe v platobnom rozkaze rozhodnúť aj tak, že žaloba bude či už sčasti alebo celkom zamietnutá. Nakoniec bol môj príspevok o tom, že návrh zákona o upomínacom konaní platné modely na Slovensku a v Nemecku kombinuje celkom nevhodne, lebo návrh na vydanie platobného rozkazu podľa návrhu zákona nie je žalobou, nemusí obsahovať skutkové tvrdenia, no súd núti k tomu, aby skúmal dôvodnosť nároku z vecnej stránky a nie len z pohľadu troch jasne zadefinovaných kritérií, ktoré sú obsiahnuté v § 688 ods. 2 ZPO a ktoré nevyžadujú žiadne vecné preskúmanie dôvodnosti nároku. Preto v Mahnverfahren v Nemecku nerozhodujú sudcovia.
 „CSP sa hlási k posilneniu kontradiktórnosti, takže systémovo by do takéhoto konceptu viac zapadalo, ak by sa platobný rozkaz vydal na návrh. Nehovoriac o ďalších, v kontradiktórnych procesoch unikátnych inštitútoch – napr. rozsudky pre zmeškanie vydávané bez návrhu ?!“
 Neviem, k čomu sa hlási CSP. Normy tam obsiahnuté sú miernym, miestami nešikovným retušom OSP. Pri niektorých riešeniach krôčik vpred, pri druhých krôčik späť, občas nejaké zakopnutie. Inak povedané, ak si na stôl položíme nemecký a rakúsky ZPO, uhorský procesný poriadok z roku 1911, OSP z roku 2014 tak najviac sa ten náš nový CSP bude podobať na OSP z roku 2014.
 Neviem, čo presne sa vyžaduje na splnenie symbolu kontradiktórnosti. V tom, že platobný rozkaz možno vydať bez návrhu alebo rozsudok pre zmeškanie bez osobitného návrhu žalobcu nevidím žiaden zásadný problém a už vôbec nie konflikt s kontradiktórnosťou. Efektívne procesné postupy v podobe odklonov by mali byť vytvorené zákonom a voliť by ich mal súd pri splnení zadefinovaných podmienok. Ak je voľba, či spor vyriešiť odklonom alebo štandardným procesom na návrhu strany, vytvára sa len ďalšia zbytočná prekážka pre voľbu efektívneho procesného nástroja. Nesúdi sa preto, aby vec bola rozhodnutá po vykonaní dokazovania na pojednávaní rozsudkom, ale preto, aby bola rozhodnutá, lebo rozhodnutie je len prvým krokom, ktorým sa deklaruje, či právo je alebo nie je. V konečnom dôsledku ide o peniaze a majetok, nie o to, či bude platobný rozkaz, rozsudok pre zmeškania alebo pojednávanie; dodržaná zásada bezprostrednosti a ústnosti. Možno práve preto 99% žalobcov nemá problém, aby bolo o ich žalobe na plnenie rozhodnuté bez pojednávania a bez rozsudku, a preto ochotne navrhnú platobný rozkaz (doteraz nerozumiem tomu, prečo už nemáme v našom procesom práve rozkaz na plnenie, alebo iné efektívne procesné riešenie, napr. otázky vypratania bytov) alebo rozsudok pre zmeškanie (k tomu si dovoľujem uviesť, že efektívne nastavenie platobného rozkazu môže byť nástrojom na to, aby sme odklon v podobe rozsudku pre zmeškanie ani vôbec nepotrebovali). Tomu 1 % žalobcov, ktorí majú problém s tým, aby ich vec o plnenie bola rozhodnutá platobným rozkazom, nerozumiem. Z toho, ako sú proti platobným rozkazom podávané, či skôr nepodávané odpory sa javí, že ani väčšina žalovaných sa do pojednávacej miestnosti nehrnie.
 „Platobný rozkaz na návrh je podľa môjho presvedčenia správnejším konceptom aj z dôvodu, že umožňuje nastavenie systému tak, aby o vydaní PR mohol rozhodovať VSÚ.“
 Otázka, či má platobný rozkaz vydať sudca alebo vyšší súdny úradník, je otázka sekundárna, ktorou by som nerád zaťažoval úvahy o tom, ako tento odklon nastaviť. V konečnom dôsledku pochybnosti o tom, či platobný rozkaz môže vydať vyšší súdny úradník vyplýva z normatívnej nešikovnosti a dekoncentrácie rozhodovania o trovách konania (ide asi o najviac vnímaný lapsus CSP) a celkovo nepodareného nastavenia rozdelenia kompetencií sudcu a vyššieho súdneho úradníka. Ale zase celkom dobre zaťaží systém nadbytočnými uzneseniami o tom, že niekto má nahradiť žalobcovi 16,50 eur, pričom súd na dvoch doručenkách zaplatí tri eurá a koho by už zaujímal bezcenný čas vyšších súdnych úradníkov. Ako som už uviedol to, že v Nemecku Mahnbescheid, nevydávajú sudcovia vyplýva z toho, že v Mahnverfahren nedochádza k vecnému preskúmaniu uplatneného nároku. Návrh zákona o upomínacom konaní však súdu prikazuje preskúmanie uplatneného nároku vo všetkých jeho častiach, v skutočnostiach a ich právnom posúdení. Možno práve preto a verím, že množstvo mojich kolegov s tým nesúhlasí, by som viac prikláňal k tomu, že takéto rozhodovanie patrí sudcovi a nie vyššiemu súdnemu úradníkovi.
 „Ak je platobný rozkaz včlenený do štandardného procesu, tak to znamená v číslach toto. Ročne sa vydá tak +-350 000 PR. Jeden sudca zvládne odhadom +-50 mesačne t.j. 600 ročne. Z toho potom len plynie otázka, či chceme, aby sa 584 sudcov v SR venovalo platobným rozkazom.“
 Odhliadam od toho, že pochybujem o správnosti Vami uvedených čísiel. Ak však chceme zodpovedať otázku, čo ďalej s naším súdnictvom pri nastavení odklonu v podobe platobného rozkazu, nevystačíme si so štatistickým číslom o tom, koľko platobných rozkazov slovenské súdnictvo za rok vydalo. Musíme pracovať minimálne s týmito štatistickými údajmi z viacerých ročných štatistických období: (i) počet konaní, ktoré bolo možné vybaviť platobným rozkazom; (ii) počet konaní, v ktorých bol platobný rozkaz vydaný; (iii) počet konaní, v ktorých platobný rozkaz vydaný nebol a dôvody tohto postupu; (iv) počet konaní, ktoré sa podarilo platobným rozkazom právoplatne skončiť a (v) počet zrušených platobných rozkazov, a to osobitne z dôvodu podania odporu a osobitne z dôvodu nedoručenia platobného rozkazu do vlastných rúk. Pritom je nevyhnutné skúmať vecnú stránku týchto žalôb a nakoniec vyhodnotiť to, aký vplyv na rýchlosť vybavovania týchto vecí mala nedávna zmena spočívajúca v zrušení registrov Ro a Rob a s tým spojené zapisovania týchto vecí do registrov C, Cb, Cpr a Csp. Tézy toho, ako by takéto štatistické zisťovanie dopadlo, som si dovolil na základe svojej osobnej skúsenosti uviesť na začiatku môjho príspevku.
 K tomuto si dovolím uviesť osobný zážitok. Pár mesiacov pri rozhodnutí o tom, či v senáte, v ktorom som samosudcom C, Csp, Cpr, Cb vydám alebo nevydám platobný rozkaz nevyužívam vyššieho súdneho úradníka (toho času má dosť inej roboty, keďže pre vyšších súdnych úradníkov je v slovenskej justícii určite práce najviac). Niekedy mi to trvá 30 sekúnd, inokedy pol hodiny, ale v zásade asi tak desať minúť na jednu žalobu o peňažné plnenie (viem, že vyššiemu súdnemu úradníkovi by to trvalo tak 15 minút na jednu žalobu, predsa nemôže byť taký šikovný ako ja). Skúsim pracovať s číslom, podľa ktorého do môjho senátu napadne 50 žalôb o zaplatenie. Pre správnosť treba uviesť, že z tých 50 vecí je zhruba 41 Csp spotrebiteľských zaplatení stále sa opakujúcich tých istých žalobcov, 5 C nespotrebiteľských zaplatení a 4 Cb obchodné zaplatenia.
 Prezumujme, že pri všetkých žalobách je zaplatený súdny poplatok a splnené základné procesné podmienky. Výsledok je zhruba nasledovný: (i) 25 vydaných platobných rozkazov, (ii) 5 vecí rozhodnutie, že sa platobný rozkaz nevydá a žaloba sa doručuje žalovanému, (iii) 10 vecí uznesenie na odstránenie vád podania (spravidla typu vysvetlite mi prečo chcete 1000 eur na istinu, 500 eur na úrok, 100 eur na úrok z omeškania, lebo ja skutočne tomu Vášmu výpisu z úverového účtu nerozumiem) a (iv) asi tak v 10 veciach žalobcovi napíšem, že všetkým skutkovým tvrdeniam rozumiem, ale po právnom posúdení to alebo ono priznať nemôžem, či by nebol taký láskavý a sčasti žalobu nezobral späť. Všetky spisy sú na lehote, teda čaká sa na úkon niektorej strany. Zo skupiny (iii) a (iv) mi prídu, resp. neprídu odpovede a podľa toho buď vydám alebo nevydám platobný rozkaz; spravidla to dopadne tak pol na pol. A výsledok tejto prvej fázy je 35 vydaných platobných rozkazov a 15 nevydaných platobných rozkazov, v ktorých sa už nie s takým nadšením ako pri vydaní platobného rozkazu smeruje k pojednávaniu a najmä k písaniu rozsudku.
 A tu začína príbeh, tieto moje čísla určite nie sú slovenským priemerom, u iného sudcu alebo vyššieho súdneho úradníka by boli celkom iné; spravidla to závisí od nazerania na dynamické spotrebiteľské hmotné právo a vnímania toho, čo treba považovať za rozhodujúce skutočnosti. A rovnako tu začína i moja obava, s akým výsledkom toto prvé sito dopadne v Banskej Bystrici, kde úloha vyššieho súdneho úradníka bude omnoho ťažšia ako tá moja a určite ťažšia ako úradníka na Mahngerichte v Coburgu, Weddingu alebo Stuttgarte, keďže jemu doručované návrhy nebudú obsahovať náležitosti žaloby, predovšetkým uvedenie rozhodujúcich skutočností, z ktorých zisťujeme to, či žalobe možno alebo nemožno vyhovieť. Najmä sa však obávam toho, že práca vyššieho súdneho úradníka v Banskej Bystrici dopadne tak, ako funguje aj zákonodarstvo slovenskej justície, proste práca sa presunie na niekoho iného. Dôvodov na odmietnutie vydania platobného rozkazu v návrhu zákona o upomínacom konaní ja viac ako dosť, určite viac ako ich má úradník v Coburgu, Weddingu alebo Stuttgarte. Úradník v Nemecku sa vôbec nemusí zaoberať tvrdenými skutočnosťami, tým, či sú preukázané a už vôbec nie hmotným právom. Vyšší súdny úradník v Banskej Bystrici to robiť bude musieť a predovšetkým hmotné právo, podľa ktorého sa bude rozhodovať, nemá ani zďaleka stabilitu toho nemeckého.
 Vráťme sa však späť k tomu, že z 50 žalôb bolo vydaných 35 platobných rozkazov, ktoré sa na rozdiel od Nemecka musia doručiť do vlastných rúk a nemôžu sa doručiť do zahraničia. Odhadujem, že asi tak v 15 z 35 sa mi vráti doručenka s tým, že žalovaný platobný rozkaz prevzal. Asi tak v 20 z 35 sa vráti doručenka s tým, že adresát si zásielku neprevzal v odbernej lehote, resp. je na adrese neznámy. V 90 % týchto závad v doručení (toľko žalovaných je fyzických osôb a asi len 10 % sú osoby právnické) začína anabáza, ktorej normatívnym základom je § 116 ods. 1 CSP – povinnosť súdu urobiť všetky úkony potrebné na zistenie skutočného pobytu žalovaného. Nemecký súd takúto povinnosť nemá a súd z Banskej Bystrice bude mať povinnosť vykonať šetrenie na zistenie inej adresy žalovaného z registrov súdu alebo z registrov iných orgánov, ktoré má súd k dispozícii. A tu je druhá moja obava spočívajúca v tom, že menej motivovaný súd z Banskej Bystrice svoju povinnosť pri doručovaní platobného rozkazu bude vnímať užšie a nebude využívať všetky tie prostriedky, ktoré inak využíva doteraz príslušný súd a ktoré sú skutočne sofistikované (doručovanie políciou, vyťažovanie príbuzných a zamestnávateľov žalovaných, zisťovanie telefónnych čísiel, nahliadanie do iných spisov a pod.). Prepracovanosť tejto činnosti je prirodzene motivované tým, že správne vydaný a do vlastných rúk žalovanému doručený platobný rozkaz je skutočným víťazstvom celého tohto procesu. Jednak preto, že odporov je málo a podaný odpor musí byť odôvodnený, čo je základným prvkom úspešnej koncentrácie konania. Správne vydaný a doručený platobný rozkaz je v 90 % prípadov výrazom efektivity celého procesu, keďže netreba nariaďovať pojednávanie a písať rozsudok (nedá mi nespomenúť nie mnou vymyslené označenie rozsudku, ktorý sa vydáva potom, ako bol pre nedoručenie žalovanému zrušený platobný rozkaz a žalovanému sa žalobu a predvolanie na pojednávanie podarilo doručiť fikciou - odôvodnený platobný rozkaz).
 A aká je časová náročnosť toho procesu v doterajších podmienkach. Teda pracujem posudzujúc to, či tvrdenia možno považovať za pravdepodobné a či po posúdení hmotným právom je nárok daný. 50 vecí x 10 minút je 500 minút, teda asi 8,33 hodiny, čo je približne ¾ môjho denného sudcovského pracovného času. Samozrejme, že nestrácam čas tým, aby som platobný rozkaz písal, nahadzoval do pomerne nie práve sofistikovaného IT systému. To robí asistentka. Ja len rozhodujem, či platobný rozkaz áno alebo nie a či sú trovy právneho zastúpenia správne vyčíslené. Asistentka napíše, ja skontrolujem. Ide skutočne o texty hodné kontroly štyroch očí. Činnosti s týmto spojené odhadujem najviac na 10 pracovných hodín, u asistentky na 12 pracovných hodín.
 Ako som už naznačil, dovolil som si odhliadnuť od toho, že podstatnú časť celého tohto procesu strávime ani nie tak vydaním alebo nevydaním platobného rozkazu, ale skôr výzvami na súdne poplatky, zastavovaniami konaní a následnými zrušovaniami uznesení o zastavení konania, uzneseniami na odstránenie vád podania, anonymizáciou povinne zverejňovaných platobných rozkazov, pátraním po žalovaných. Pritom sa v tej nude už nevieme dočkať ďalších činností, ktoré vyplynú zo zákona o e-governmente. Ešteže sa v konaniach, ktoré boli skončené platobným rozkazom nevytvárajú čerešničky zbytočnosti zbierania nezmyselných údajov nezmyselnou formou s názvom štatistický list.
 Aby som zhrnul moje obavy zo zákona o upomínacom konaní. Zatiaľ, čo na doteraz miestne príslušnom súde sa platobným rozkazom právoplatne vybaví z 50 25 vecí tak, výsledkom sita z Banskej Bystrice môže byť číslo omnoho nižšie, keďže nielen právne nástroje, ale i motivácia vyššieho súdneho úradníka pri vydaní a doručení platobného rozkazu skončiť vec platobným rozkazom bude omnoho nižšia ako v prípade, keď je platobný rozkaz vybavovaný v senáte, ktorý musí vec vybaviť pri nevydaní alebo po zrušení platobného rozkazu. Vyšší súdny úradník v Banskej Bystrici nebude nijak motivovaný v tom, aby ušetril inak miestne príslušný súd od rozhodovania na pojednávaní a rozsudkom, a to vo veci, ktorú len ťažko možno nazvať sporom. Ak výsledok práce vyššieho súdneho úradníka z Banskej Bystrice bude menší len v tom, že z 50 vecí skončí len 20 vecí právoplatným platobným rozkazom a 5 vecí sa posunie na miestne príslušný súd na rozhodovanie na pojednávaní a rozsudkom, vytvorí toto prvé sito z Banskej Bystrice pre inak miestne príslušný súd v zásade rovnakú záťaž, ako samé toto prvé sito, keďže rozhodovanie na pojednávaní a rozsudkom zaťaží miestne príslušný súd najmenej 15 hodinami (tak, odhadujem prácu na pojednávaní a predovšetkým písaní rozsudku v týchto, dúfajme len 5 veciach).
 „Domnievam sa, že by sa platobným rozkazom malo venovať napr. 10 sudcov v SR, ktorých úlohou je nastaviť štandardy selekcie vecí na tie, v ktorých je spor a na tie, kde sporu niet. Tých 350 000 vecí treba jednoducho „preosiať.“
 Počet 10 sudcov na upomínacie konanie v Banskej Bystrici ma skutočne zdesil. Na Amtsgericht Stuttgart (centralizovaný súd pre spolkovú krajinu Baden-Württemberg, ktorá je čo do počtu obyvateľov asi tak dvakrát väčšia ako Slovensko) sú rozvrhom práce na upomínacie konanie pridelení dvaja sudcovia: Dr. Linkenheil pre párne čísla (okrem toho je aj podpredsedníčku súdu, vykonáva dohľad nad exekučnou činnosťou atď.) a Hinrichs pre nepárne čísla (okrem toho rozhoduje aj v civilných veciach) Dúfam, že Dr. Linkenheil, pri všetkej úcte, nebude o 10 rokov nemeckou ministerkou spravodlivosti a nebude sa pri hodnotení nášho systému čudovať, ako ten Mahngericht in Banska Bystrica nestíha aj pri 10 sudcoch vybavovať Mahnverfahren, resp. návrhy vybavuje len tak, že 30 % právoplatne skončí Mahnbescheidom a zvyšok postúpi na inak miestne príslušné súdy. Viac spolkových krajín som nespracoval. Stránky nemeckých súdov sú oproti tým našim nechutne netransparentné, a to o práve ešte aj v hymne spievajú.
 „Paradoxne, odporov proti platobným rozkazom nie je k počtu platobných rozkazov veľa - odhadom okolo 10 000.“
 A tu sa naše čísla vytiahnuté z čarovnej gule zhodujú. Skutočne, to čo nazývame spor, teda podstata obrany žalovaného spočíva v tom, že v žalobe žalobca netvrdí pravdivo rozhodujúce skutočnosti, alebo žalobca a súd nesprávne právne posudzuje, keď vydal platobný rozkaz, je v malom množstve vecí. A podstata sita, ktoré som navrhol v závere môjho príspevku spočíva v tom, že na pojednávanie a rozhodovanie rozsudkom majú ísť len tieto sporné veci, nie veci, v ktorých súd platobný rozkaz nevydal, lebo právne posúdenie žalobcu bolo nesprávne alebo sa platobný rozkaz nepodarilo doručiť žalovanému. Inak povedané vec sa stáva spornou, keď sa žalovaný sporí o tom, čo tvrdí žalobca, alebo keď sa žalovaný alebo žalobca sporí s tým, ako súd pri vydaní platobného rozkazu vec právne posúdil. Inak o spore hovoriť nemožno. Súčasný systém je nastavený tak, a upomínacie konanie je na najlepšej ceste tento jav ešte zvýrazniť, že súdy budú pojednávať veci, v ktorých žiaden spor nie je, veci, kde si spor vymyslí súd tým, že platobný rozkaz nevydá alebo tým, že platobný rozkaz nedoručí do vlastných rúk. Nedá mi voľne neodcitovať autora, ktorý sa zaoberal možnosťou znovuzavedenia upomínacieho konania v Holandsku: pre úspešnosť nastavenia holandského upomínacieho konania ako nástroja na rozhodovanie o nesporných nárokoch je rozhodujúce jasné zadefinovanie toho, čo treba rozumieť pod nesporou peňažnou pohľadávkou.
 „Toto je však niečo, čo funguje v súkromnom sektore napr. v bankách. Pôvodne na pobočkách bánk bolo XY právnikov, ktorí sa venovali uzatváraniu zmlúv. Dnes sa tieto činnosti v banke spravidla optimalizovali tak, že zmluvná agenda sa presunula na centrálu.“
 Toto vysvetľujúce podobenstvo pre široké masy ma zaujalo. Preto jednoducho v podobenstvách odpoviem. Banky tým počet právnikov vo svojom systéme znížili (asi), ale návrh zákona o upomínacom konaní počet právnikov v súdnictve zvyšuje (vraj zatiaľ). Banky svoje pobočky majú ďalej, no hypotekárny úver sa stále schvaľuje v centrále, kde je ekonóm a právnik, nie Schalterfrau z pobočky, ktorá k hypotekárnemu úveru zbiera a následne distribuuje „zmluvné dokumenty,“ no nerozhoduje. Obávam sa, že z toho špecializovaného upomínacieho súdu bude tá Schalterfrau zbierajúca zmluvné dokumenty, ktoré tie jednoduché veci vybaví (dopravné podniky, faktúry mobilných operátorov – centrálou v systéme predschválený spotrebný úver) a tie ostatné, akože sporné (v ktorých sa platobný rozkaz nepodarilo doručiť a v ktorých treba nevydaním platobného rozkazu chrániť spotrebiteľa - hypotéky) omnoho ochotnejšie, však načo preberať zodpovednosť za plat vyššieho súdneho úradníka (ako voľakedy z registra Ro do registra C) postúpi nie na centrálu, ale na svoju sudcom vybavenú pobočku – inak miestne príslušný súd.
 „Možno prácu v justícii „merať“? Napriek vyjadrenej skepse, či už k možnosti merať prácu v justícii, či ku kvalite legislatívy si dovolím uviesť, že prácu v justícii možno merať a má to zmysel.“
 Neviem, ku ktorej časti môjho textu sa vyjadrujete. Ale mám skôr dojem, že môj príspevok sa snažil merať, zatiaľ čo Vy len vyratúvate.
 „Nemeňte nám stále systém vs. prečo to neupravíte tak, aby to bolo dobre. Procesné pravidlá sa menili v posledných rokoch niekoľko krát, čo prirodzene nie je správne. Naposledy CSP. Na druhej strane snáď neuplynie týždeň, aby zo samotných súdov neprišla požiadavka na zmenu. Meniť, či nemeniť? Shakespearovská dilema.“
 Súdny systém ako zložka verejného sektora je prirodzene konzervatívny, často otrocky vo vlastných zvykoch naviazaný na pracovné postupy, ktoré sú mu predpisované právnymi predpismi, ktorých tvorcami sú tí, ktorí podstate problémov nerozumujú a často im ani nechcú rozumieť. Súdny systém preto argumentuje dvoma smermi. Jeden smer argumentácie bez toho, aby hľadal príčiny tvrdí: práce je veľa, nestíhame, dajte nám viac ľudí alebo tú prácu posuňte inam. Druhý smer hľadá zmeny nastavenia systému, pritom naráža na hranice v právnych predpisoch a ich výkladoch, často zaužívaných praktikách, a prirodzene sa ich snaží zmeniť. Výsledok by však asi nemala byť dilema, ale analýza. Na podobnú holandskú vo forme dizertačnej práce som poukázal v predchádzajúcom texte.
 „Doručovanie PR do zahraničia. Historicky (do CSP) vždy platilo pravidlo, že PR sa do zahraničia nedoručuje. Postupom času sa už asi aj zabudlo na dôvody takéhoto pravidla. Nie je však ťažké si ich domyslieť.“
 Z toho, že niečo platilo, nemožno vyvodiť, že to má platiť naďalej. Škoda, že dôvodová správa návrhu zákona o upomínacom konaní nám dôvody tejto normy nepripomenula. Možno by si to aj v nemeckom parlamente všimli a odstránili by to bezprávie o doručovaní platobných rozkazov do zahraničia zo svojich predpisov.
 „Doručovanie. Platobný rozkaz sa vždy doručoval špecifickým spôsobom a na vyznačenie právoplatnosti bolo vždy potrebné mať istotu, že adresát ho prevzal do vlastných rúk a o jeho obsahu sa tak dozvedel. Náš právny predpis (OSP, CSP,...) môže určité postupy doručujúcim orgánom predpísať (v OSP to bolo vcelku prepracované, v CSP už akosi nie). Doručenka SK doručovateľa- ešte akosi sa dá prežuť, že má vlastnosti verejnej listiny. Ale zahraničného doručovateľa?“
 Žiadnu doručenku prežúvať nemožno, ale treba ju hodnotiť na zistenie toho, či procesná skutočnosť v podobe doručenia alebo doručenia do vlastných rúk nastala, resp. nenastala. Môj príspevok k doručovaniu do vlastných rúk uvádzal len toľko, že nemecký systém doručenie do vlastných rúk ako podmienku doručenia nestanovuje, teda platobný rozkaz môže byť doručený i inak ako do vlastných rúk žalovaného. Potrebu doručenia do vlastných rúk v súčasnom stave som nijak nespochybňoval. Chápem posadnutosť touto dogmou, no viem si predstaviť i opačnú úvahu.
 „Jazyk. Ak je niekto v zahraničí, tak to môže byť osoba, ktorá slovenčine rozumie, ale aj niekto, kto jej nerozumie. Ak Ukrajincovi príde náš PR, tak teda neviem.“
 Nepochybne v zahraničí rovnako ako na Slovensku žijú osoby, ktoré slovenčine nerozumejú. Príspevok v žiadnom prípade nebol o tom, že osobe, ktorá slovenčine nerozumie, máme doručovať slovenské texty.
 „Právomoc. Ak by som mal doručovať PR do zahraničia, vŕtala by mi v hlave otázka právomoci. Právomoc je „zavesená“ zväčša na bydlisku. Buď teda adresát tam má bydlisko (a SK súd zväčša nemá právomoc) alebo je tam prechodne. Ak je tam prechodne, tak ho asi aj tak „nechytím“ s jasnou adresou pre doručovanie.“
 Otázka právomoci s otázkou doručovania priamo nesúvisí. Možno si predstaviť situácie, že slovenský súd má právomoc, no objaví sa možnosť doručiť platobný rozkaz žalovanému do zahraničia.
 „Právna pomoc. Ak je žalovaný v zahraničí má spravidla dosť zlý prístup k právnej pomoci.“
 Kto chce, si právnu pomoc nájde, a ak ju nenájde, isto odôvodnený odpor spíše i sám. V konečnom dôsledku sa dá nastaviť norma, podľa ktorej sa lehota na podanie odporu v takom prípade predĺži.
 „Medzinárodné právo verejné. Bude zrejme nejaká nepísaná zásada v medzinárodného práva verejného, že „hrozby“ (PR sa asi dá za také niečo považovať) sa cez hranice nedoručujú.“
 Asi bude. Práve preto máme rôzne medzinárodné zmluvy a žijeme v Európskej únii. No my sa vo svojom zákonodarstve na rozdiel od Nemecka, na to žiadnym spôsobom neodvolávame. To však bude asi závažnejšia črta nášho, nielen právnického diskurzu, keď sa radšej odvoláme na normu prijatú v roku 1964 namiesto toho, aby sme sa riadne za tie kopečky pozreli.
 Robert Šorl, 13. 10. 2016 v 10:06 - poznámky
 http://www.najpravo.sk/clanky/rekodifikacia-moze-vyssi-sudny-uradnik-vydat-platobny-rozkaz.html
 http://www.amtsgericht-stuttgart.de/pb/site/jum2/get/documents/jum1/JuM/Amtsgericht%20Stuttgart/GVP%20Stand%2019.09.2016.pdf
 Sujecki, Bartosz: Das elektronische Mahnverfahren: Eine rechtsvergleichende und europarechtliche Untersuchung (Studien zum ausländischen und internationalen Privatrecht). Mohr Siebeck 2006.
 Martin Maliar, 14. 10. 2016 v 09:07 - Nejdem vetu po vete
 Možno to prekvapí, ale ja s veľa z argumentov chápem a dokonca s nimi súhlasím. Ten súhlas je však podmienený vždy rámcom (scope) pohľadu na problém a výsledkami, presahujúcimi rámec jedného (relatívne malého) projektu, ktoré sa chcú dosiahnuť.
 Ten rozdiel je v zásade tom, či má akoby sudca vidieť všetky veci, ktoré na súd napadnú a preosiať ich - svojimi pokynmi. Takýto koncept je legitímny a asi aj adekvátny. Vytvára však značné nároky na počet sudcov. Myslím si, že dokonca ani ESĽP taký koncept neuplatňuje.
 Za kopce sa síce dá pozerať, ale nie vždy sa dá to riešenie spoza kopcov úplne použiť bez ďalších súvislostí. Je to ako zabudovať dvere (upomínacie konanie) do stavby (CSP), ktorá nie je práve postavená na základoch „spoza kopcov“. Teda, prvky niektorých inštitútov je možné objaviť (napr. náznak Streitverkündung v § 86 CSP), ale nejde o nič, čo by bolo z koncepčného rámca riešení spoza kopcov. Okrem toho, nedávno som bol na jednej konferencii o insolvenčnom práve a (myslím, že to boli oni) Chorváti uvádzali, že v podstate doslova opísali nemecký Insolvenzordnung a zistili, že to nie je vhodné riešenie pre ich krajinu, ktorá je postavená na inej kultúre uvedomenia povinnosti plniť si svoje záväzky a iných ekonomických základoch. Nemám preto presvedčenie, že opísanie zahraničnej úpravy niečo zaručuje. Nepochybujem však, že pozerať sa do zahraničia je dôležité. K nemeckému upomínaciemu konaniu sa v SR možnože dostaneme pri úvahách o zmene hmotnoprávnych noriem, keďže mám za to, že ako koncept je upomenutie postavené na § 286 BGB – my zodpovedajúci koncept inštitútu omeškania v OZ (OBZ) nemáme. Inak povedané, verím, že súhlasíte s tým, že sa asi nemôže opísať len „proces“ bez „hmoty“.