text:
Østre Landsrets dom 28. oktober 2009
 Foreløbig findes dette dokument kun her i i pdf-format
 Påstandsdokument 29. maj 2009 til Deldomsforhandling 15. juni 2009 (med link til Kammeradvokatens Påstandsdokument)
 Sagsøgernes PÅSTANDSDOKUMENT til Deldomsforhandling 15.juni 2009
 Sag 14. Afdeling B-1889-08
 Niels Hausgaard m.fl. mod Statsminister Lars Løkke Rasmussen og Udenrigsminister Per Stig Møller
 Sagsøgtes afvisningspåstand forkastes. Sagen fremmes til behandling i realiteten. (refererer her til Kammeradvokatens Påstandsdokument af 4. juni 2009)
 Sagsøgerne gør gældende, at den af sagsøgte nedlagte afvisningspåstand savner retsgrundlag, og at en afvisning af sagen vil afskære en relevant judiciel prøvelse af, hvorvidt sagsøgte har overholdt Grundloven med den trufne beslutning om at tiltræde Lissabon-traktaten, som sket ved lov nr. 321 af 30. April 2008.
 Til sagsøgtes to indsigelser mod sagsøgernes adgang til domstolsprøvelse af sagsøgernes påstande gør sagsøgerne gældende:
 1. Sagsøgtes anbringende, at den af sagsøgerne anlagte retssag skulle være ”genstandsløs” som følge af manglende aktualitet, bestrides. Retssagens genstand - sagsøgernes påstand om regeringens og folketingets brud på grundloven - er procesretligt aktuel, eftersom påstanden retter sig mod den ved lov nr. 321 af 30. April 2008 besluttede tiltrædelse af Lissabon-traktaten; sagsøgernes hovedanbringende refererer til Grundlovens § 20, såvel dens tilstrækkelighed (principalt) som dens nødvendighed (subsidiært), og følgelig henholder sagsøgerne sig til, at sagens retlige hovedramme - er, at “beføjelser, som efter denne grundlov tilkommer rigets myndigheder ....ved lov ....overlades mellemfolkelige myndigheder”. Da sagsøgernes påstande således angår tiltrædelseslovens overensstemmelse med § 20, er sagen aktuel fra og med vedtagelsen af lov nr. 321 af 30. April 2008. Retssagens aktualitet bekræftes yderligere af, at tiltrædelsen er effektueret med den (29. Maj 2008) skete deponering af ratifikationsinstrumentet (bilag P). Sagsøgte bestrider, at retssagens aktualitet er betinget af, at EU’s øvrige medlemsstater har ratificeret Lissabon-traktaten, eftersom søgsmålets genstand er tiltrædelsesloven; sagsøgerne henviser til Højesterets dom af 12.august 1996, UfR 1996 side 1300, der tilsvarende peger på ”tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning......”. Sagsøgerne anfører endelig, at den af sagsøgte krævede udsættelse af realitetsbehandling til efter Traktatens ikrafttræden vil svække effekten af en dom efter sagsøgernes påstande.
 2. Sagsøgtes anbringende om manglende retlig interesse er i strid med gældende ret som fastslået af Højesteret i dom af 12.august 1996, UfR 1996 side 1300, idet sagsøgtes tiltrædelse af Lissabon-traktaten har den af Højesteret forudsatte ”indgribende betydning” for danske medborgere; sagsøgerne gør gældende, at den indgribende betydning af tiltrædelsen fremgår af, at traktaten både overfører række statslige beføjelser til EU’s overstatslige myndigheder og medfører en - af sagsøgte erkendt - ”strømlining af EU’s beslutningsgange”, der bidrager til at ”effektivisere det europæiske samarbejde (bilag E side 49 og 48), herunder traktatens bestemmelser om flertalsafgørelser, der betyder en svækkelse af regeringens vetoret. Under henvisning til begge punkter gør sagsøgerne gældende, at tiltrædelsesloven betyder omfattende og indgribende ændringer af de demokratiske vilkår for borgerne, der følger af Danmarks Riges Grundlov. Sagsøgerne gør yderligere gældende, at de afsluttende præmisser i Højesterets dom UfR 1996 side 1300 - hvorefter der ikke er grundlag for at afvente retsakter, som konkret og aktuelt berører en sagsøgers forhold, eftersom et krav herom ikke ville være egnet ”til at sikre en bedre oplysning af det spørgsmål om grænserne for anvendelsen af Grundlovens § 20, som var sagsgenstanden i UfR 1996 side 1300 - er dækkende for den foreliggende sag. Sagsøgerne konstaterer, at sagsøgte ikke har besvaret sagsøgernes opfordring til at “oplyse hvilke konkrete retsakter der refereres til som procesalternativ, der skulle sikre ’en bedre oplysning af spørgsmålet om grænserne for anvendelsen af Grundlovens § 20’” (Processkrift om Formaliteten side 12), idet sagsøgte (Processkrift B side 43) blot har peget på, at ”procesalternativet er - som anført i duplikken, side 7 - at afvente udstedelsen af en konkret retsakt”. Sagsøgerne gør gældende, at sagsøgtes manglende besvarelse af den fremsatte opfordring og tilkendegivelse af, ”hvilke konkrete retsakter” sagsøgte påberåber sig som grundlag for en bedre oplysning, tillægges processuel skadevirkning.
 Som uddybning og forstærkelse af den tiltrådte traktats ”generelle og indgribende betydning” påberåber sagsøgerne sig følgende:
 - De hidtil herskende antagelser om (1) at EU-ret fortrænger dansk ret (”Forrangsprincippet”), og i sammenhæng hermed (2) at EF-domstolens (stærkt EU-kompetenceekspanderende) praksis anerkendes som EF-retlig retskilde, får eksplicit traktathjemmel. At tiltrædelsen heraf - i særdeleshed i kombination med traktatens afskaffelse af den hidtidige mellemstatslige og ikke overstatslige EU-samarbejde i ”søjle 3” - har ”generel og indgribende betydning” fremgår af den i flere bilag (særlig bilag 1 og 2) beskrevne og dokumenterede Laval-sag. En tilsvarende betydning gøres gældende som følge af TEUF artikel 83, stk. 2 i sammenhæng med EF-domstolens dom af 13. September 2005 i sag C-176/03 (bilag S) og Danmarks-protokollen artikel 2. Traktatfæstelsens generelle og indgribende betydning understreges endelig af, at traktaten hermed fjerner retsgrundlaget for Højesterets dom om Maastricht-traktaten, UfR 1998 side 800. I dommens afsnit 9.6 lagde Højesteret til grund at ”domstolene ikke kan fratages adgangen til at prøve spørgsmål om, hvorvidt en EF-retsakt overskrider grænserne for den ved tiltrædelsesloven foretagnesuverænitetsafgivelse”. Denne prøvelsesret indebærer, at danske domstole, som det fastslås af Højesteret, skal underkende en EF-retsakt, dersom retsakten ” bygger på en anvendelse af Traktaten, der ligger uden for suverænitetsafgivelsen ifølge tiltrædelsesloven”. I henhold til Højesterets dom gælder dette, uanset at sagen angår gyldigheden af ”en EF-retsakt, der er opretholdt af EF-domstolen”. I kraft af traktat-fæstelsen af EU-rettens forrang og EF-domstolens praksis vil en dansk domstols underkendelse af en EU-retsakt, der er godkendt af EU’s domstol, være i strid med Lissabon-traktaten.
 - Sagsøgerne gør gældende, at traktatfæstelsen af EU-charter om grundlæggende rettigheder i medfør af TEU artikel 6 har generel og indgribende betydning, særlig som følge af, at chartrets mange brede og ubestemte ”principper” og disses gennemførelse (artikel 52, stk. 5) medfører begrænsninger af de adfærdsregulerende funktioner, der i henhold til Grundloven tilkommer den lovgivende og udøvende magts organer, og samtidig pålægger domstolene grundlovsfremmede opgaver (bilag 4), og at charteret vil danne grundlag for en stærkt udvidet anvendelsen af artikel 352 i kraft af TEU artikel 6, stk.1 (”samme juridiske værdi som traktaterne”) , der betyder, at chartrets over 50 politik-områder - såsom fri bevægelighed og opholdsret, asylret, forbrugerbeskyttelse, social sikring og social bistand, retfærdige og rimelige arbejdsforhold, familieliv og arbejdsliv, erhvervsfrihed, frihed for kunst og videnskab, ret til frihed og sikkerhed - udvider anvendelsesområdet for artikel 352 som en del af både ”rammerne for de politikker der er fastlagt i traktaterne” og ”målene heri”.
 - Som uddybende punkt gør sagsøgerne endelig gældende, at tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning finder udtryk i Lissabon-traktatens udbygning af EU-kompetence til at indgå bindende internationale aftaler, som det påpeges i Udenrigsministeriets redegørelse til folketinget januar 2008 (bilag E). Hovedbudskabet i denne redegørelse er, at tiltrædelsen af Lissabon-traktaten medfører en sådan effektivisering af EU’s udenrigspolitiske aktiviteter, at der foreligger en (yderligere) overførelsen af regeringens - grundlovshjemlede - udenrigspolitiske ret til at ”handle på Rigets vegne i mellemfolkelige anliggender”, som det bestemmes i Grundlovens § 19, og at den hermed skete udskillelse af regeringens selvstændige handleevne er af særdeles generel og indgribende betydning.
 Da den af sagsøgte begærede særskilte behandling og afgørelse af sagsøgernes søgsmålsret ikke kan eller bør foregribe en senere realitetsafgørelse, kan det af sagsøgte tiltrådte ”Maastricht-kriterium” ikke indebære, at anerkendelse af søgsmålsret betinges af, at tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning dokumenteres under behandlingen af formaliteten. Sagsøgerne gør gældende, at det er tilstrækkeligt for at Landsretten tilkender sagsøgerne søgsmålsret, at traktatens generelle og indgribende betydning er gjort gældende eller sandsynliggjort. Et krav om dokumentation blev ikke artikuleret af Højesteret i dommen UfR 1996 side 1300.
 Som et afsluttende anbringende peger sagsøgerne på, at lovgivers overfladiske behandling af grundlovsproblemet indicerer en intensiveret domstolsprøvelse.
 Beviser/dokumentation
 Sagsøgernes beviser og dokumentation for påstand og anbringender består hovedsagelig i tiltrædelsesloven og forarbejder, samt Lissabon-traktatens indhold og en række separate retsakter og tilkendegivelser der belyser de anførte anbringender.
 Sagsøgernes dokumentation består i uddrag af følgende bilag:
 Bilag 1-4.
 Bilag M
 Bilag P
 Bilag S
 Bilag T
 Bilag Z
 Bilag Y
 Bilag AA
 Bilag AC
 Bilag AD
 Uanset sagsøgtes indsigelse om overflødig bevisførelse (Duplik side 8), fastholder sagsøgerne, at det til sammenfattende belysning af den omprocederede - komplicerede og ikke let tilgængelige - traktats betydning, vil være en processuel gevinst, som sagsøgerne ønsker at fremme, at der afgives forklaring af
 - professor Hjalte Rasmussen, eller anden specialist i EU-ret,
 - Jens-Peter Bonde, mangeårigt medlem af Europa-Parlamentet og dettes forfatningsudvalg.
 Helsingør, 29. Maj 2009
 Replik 15. oktober 2008 som svar på statsadvokatens afvisningspåstand i svarskrift
 R E P L I K
 14. afdelings sag B-1889-08
 Niels Hausgaard m.fl.
 Statsminister Fogh Rasmussen og Udenrigsminister Per Stig Møller
 Sagsøgtes afvisningspåstand i svarskrift af 24. september giver sagsøgerne anledning til at replicere følgende:
 Sagsøgerne bestrider, at sagsøgtes detaljerede indsigelser mod gruppesøgsmål (side 5-11) udgør nogen afvisningsgrund, hver for sig eller tilsammen. Sagsøgte rejser spørgsmål om "hvorfor netop disse personer og kun disse skulle indgå som gruppemedlemmer i gruppen". Svarskriftets (her) kursiverede ordvalg dokumenterer, at sagsøgte forbigår det afgørende punkt i § 254 e, nemlig den i stk. 6 hjemlede adgang til at udvide gruppen. Netop denne mulighed har haft betydning for valget af gruppesøgsmål som processuel ramme. Sagsøgerne kan oplyse, at antallet af enkeltpersoner der - i tiden før og ikke mindst efter sagsanlægget - har ønsket at indtræde i gruppen, udgør adskillige tusinde. Det betragtelige antal bekræfter svarskriftets udtalelse: "at ikke alle dele af den danske befolkning er enige i den måde, Lissabon-traktaten blev ratificeret på" (side 6).
 Sagsøgtes bemærkninger side 9-10 ("procedurefordrejning") er uden belæg. Sagsøgerne har ikke anført eller blot antydet, at sagsanlæg som gruppesøgsmål skulle kunne "have en positiv afsmittende effekt på vurderingen af sagsøgernes retlige interesse" (side 10 f.o.). Den af sagsøgte anførte "effekt" er uden forbindelse med den juridiske virkelighed, eftersom kravene til retlig interesse som forudsætning for søgsmålsret i et sagsanlæg som det foreliggende er de samme for individuelle sagsøgere som for gruppemedlemmer i søgsmål efter kapitel 23 a.
 Svarskriftet side 11 kræver, at sagsøgtes påstand afvisning af sagen som gruppesøgsmål afgøres forud for ikke blot sagens realitet, men tillige for de øvrige i svarskriftet påberåbte afvisningsgrunde (herom nærmere i replikkens afsnit om Processuel behandling). Sagsøgtes indsigelser mod sagsanlæg som gruppesøgsmål vil således kunne bevirke at behandlingen af sagens realitet udsættes på ubestemt tid.
 Da alle i sagsøger-gruppen lægger afgørende vægt på at landsrettens behandling af sagens realitet fremmes uden ugrundet ophold, har samtlige gruppemedlemmer bemyndiget mig til på deres vegne at hæve gruppesøgsmålet og til at meddele landsretten, at de alle indtræder som parter i sagen som individuelle sagsøgere og viderefører sagen i overensstemmelse med retsplejelovens § 254 g, stk. 2 og § 250, stk. 1. Sagsøgtes indsigelser mod gruppesøgsmål falder herefter bort.
 Indsigelse om genstandsløs sag
 Svarskriftets udtalelser om at den anlagte sag "på nuværende tidspunkt" skulle være "genstandsløs" (side 4 og 5) bygger på sagsøgtes antagelse om at retssag ikke skulle kunne anlægges førend Lissabon-traktaten er trådt i kraft. Denne antagelse savner ethvert grundlag, eftersom retssagens genstand i henhold til sagsøgernes påstand ikke er Lissabon-traktaten, men den af danske statsorganer trufne tiltrædelsesbeslutning, der anfægtes som et brud på Danmarks Riges Grundlov.
 Sagsøgerne bestrider ikke sagsøgtes anførsler (side 5), at de savner en "individuel (....) interesse i at få påstandene i stævningen (....) påkendt af domstolene". Sagsøgerne henholder sig til de kriterier for søgsmålsret der er lagt til grund af Højesteret i den enstemmige dom UfR 1996 side 1300. Dommen tager direkte stilling til 12 sagsøgeres retlige interesse i
 - under påberåbelse af Grundloven - at anfægte statsmyndighedernes beslutning om at tiltræde Traktaten om Den Europæiske Union, som det skete ved lov nr. 281 af 28. april 1993. Højesterets afgørende præmis for at anerkende søgsmålsretten er sålydende: "På grund af tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning har appellanterne en væsentlig interesse i at få deres påstande prøvet". I kontrast til en retsordning der kun - som Højesterets dom UfR 1973 side 694 - anerkender søgsmålsret over for "retsakter, som konkret og aktuelt" berører en sagsøgers forhold, udtaler Højesteret i 1996-dommen, at der desuden lægges "vægt på, at et krav herom ikke ville være egnet til at sikre en bedre oplysning af det spørgsmål om grænserne for anvendelsen af Grundlovens § 20, som appellanterne har rejst".
 Højesterets citerede præmisser begrunder direkte og fuldt ud sagsøgernes søgsmålsret i den foreliggende sag. Sagsøgerne gør gældende, at lov nr. 321 af 30. april 2008, som er grundlaget for sagsøgtes tiltrædelse af Lissabon-traktaten, har en tilsvarende generel og indgribende betydning og at søgsmål som det foreliggende udgør en relevant processuel ramme
 - muligvis den eneste praktikable - for en judiciel prøvelse af tiltrædelsesbeslutningens overensstemmelse med Grundloven.
 Svarskriftet bestrider ikke, at sagsøgerne alle har tilknytning til betydelige samfundssegmenter (stævning side 12). Hertil føjes, at det kan forventes, at antallet af sagsøgere forøges på grundlag af retsplejelovens § 251 (uanset at proceduren herfor er mindre enkel end den i § 254 e, stk. 6 hjemlede), ligesom der kan forventes en bred kreds af intervenienter i henhold til § 252.
 Særskilt behandling af formaliteten
 Sagsøgtes begæring om særskilt behandling af den principale påstand om afvisning (svarskrift side 2) har bevirket at svarskriftet, i overensstemmelse med retsplejelovens § 351, stk. 4, har udeladt sagens realitet, hvis skriftlige forberedelse vil være særdeles omfattende og tidkrævende. Som anført ovenfor i afsnit Gruppesøgsmål, lægger sagsøgerne afgørende vægt på at modvirke enhver forsinkelse af sagen. Med henblik herpå tiltræder sagsøgerne sagsøgtes begæring om særskilt behandling af sagsøgtes afvisningspåstand. Sagsøgernes indsigelser mod afvisningspåstanden er anført i ovenstående afsnit.
 Besvarelse af opfordringer
 Sagsøgte anfører svarskrift side 13, at bilag C-P, der medfulgte svarskriftet, skulle rumme en imødekommelse af alle stævningens opfordringer. Dette bestrides, i særdeleshed mht. de i stævning side 4 fremsatte opfordringerne 2, 3 og 5. Hertil kommer, at flere af de af sagsøgte fremlagte bilag rummer uafklarede punkter, som foranlediger yderligere opfordringer. Disse opfordringer vedrører for størstepartens vedkommende sagens realitet og uddybes derfor ikke nærmere i denne replik.
 Sagsøgerne kan ikke affinde sig med sagsøgtes protest mod de begærede afhøringer (svarskrift side 11 - 12). Sagsøgerne tiltræder, at flere af de i stævningen anførte afhøringer er uden betydning i forbindelse med landsrettens behandling af sagsøgernes søgsmålsret. På det aktuelle processtadium ønskes alene afhøring af fhv. MEP Jens-Peter Bonde med henblik på klarlæggelse af Lissabon-traktatens betydning, der - som anført i afsnit Retlig interesse ovenfor - udgør et relevant element i sagsøgernes søgsmålsret. Som grundlag for supplerende oplysninger herom ønskes desuden afhøringer af en eller flere af sagsøgerne og/eller en specialist i EU-ret.
 Processuel behandling
 Med henblik på den processuelle behandling af sagsøgtes indsigelser mod sagsøgernes søgsmålsret bemærkes følgende: Svarskrift side 1 anfører sagsøgte, at de "agter... at uddybe de fremsatte anbringender i videre omfang i et senere processkrift, når dette måtte blive aktuelt". Betydningen af det kursiverede forbehold fremgår af den tilføjede henvisning til svarskriftets anbringender punkt 2 og 3, side 5-11. Under disse punkter anfører sagsøgte (side 11), at sagsøgtes indsigelser mod sagsanlægget som gruppesøgsmål "bør afgøres forud for vurderingen af, om gruppen besidder den fornødne retlige interesse" - og (side 5): "Derfor begrænser de sagsøgte sig til i det følgende at behandle spørgsmålet om berettigelsen af sagens anlæg som gruppesøgsmål".
 Den af sagsøgte tilstræbte særskilte påkendelse af én blandt flere formalitetsindsigelser (der desuden bortfalder, som anført i replikkens tidligere afsnit om Gruppesøgsmål) savner ethvert grundlag, eftersom retsplejelovens § 351, stk. 4 pålægger sagsøgte i svarskriftet at "fremsætte sine formalitetsindsigelser". Til det citerede krav hører udtømmende anbringender. Det må derfor lægges til grund, at sagsøgte har udtømt sine indsigelser mod sagsøgernes søgsmålsret. Følgelig protesterer sagsøgerne mod at sagsøgtes vilkårlige prioritering skulle udgøre grundlag for yderligere skriftveksling med heraf følgende forsinkelser.
 Helsingør 15. oktober 2008
 Stævning af 14. juni 2008 i Lissabonsagen
 1. Alle de grunde, der ifølge regeringen (i henhold til Justitsministeriets i redegørelsen af 22. november 2004)nødvendiggjorde folkeafstemning efter § 20 om Forfatningstraktaten, genfindes i Lissabontraktaten. De mange punkter skal regeringen som sagsøgt redegør for i alle detaljer. Indtil da er det tilstrækkeligt at pege på et enkelt punkt, nemlig den såkaldte "Fleksibilitetsbestemmelse", TEUF artikel 352, stk. 1 som - med få ændringer (i NB udvidende retning) - viderefører den hidtil gældende bestemmelse i EF-traktaten artikel 308, og som på de afgørende punkter er identisk med forfatningstraktatens artikel I-18. I sin redegørelse november 2004 om forfatningstraktaten udtaler Justitsministeriet (side 93) som sin opfattelse "at dansk tilslutning til forfatningstraktatens artikel I-18 bør ske efter grundlovens § 20". Dette begrundes i redegørelsen med særlig henvisning til, at det "følger af karakteren af fleksibilitetsbestemmelsen i artikel I-18, at det ikke på forhånd er muligt præcist at angive, i hvilke konkrete tilfælde der vil vise sig at være grundlag for at anvende bestemmelsen". Sagsøgerne tilslutter sig denne karakteristik, som i mindst samme omfang er anvendelig i forhold til Lissabontraktatens artikel 352. Det gøres yderligere gældende, at det er en følge af Justitsministeriets karakteristik, at den i artikel 352 hjemlede suverænitetsafgivelse ikke finder sted "i nærmere bestemt omfang", og at den derfor udløser en grundlovsændring.
 2. Tiltrædelse af EU's Charter om grundlæggende rettigheder som bindende på linie med traktatteksten indebærer en så omfattende suverænitetsafgivelse, at den er dækket af sagsøgers påstand om grundlovsbrud. Uanset at den danske grundlovs frihedsrettigheder ikke antastes af EU's Charter om grundlæggende rettigheder, og uagtet at det nævnte charter fastslår, at det ikke skaber nye kompetencer (artikel 51, stk. 2 og TEU artikel 6)), er charteret, som i henhold til TEU artikel 6,stk. 1 er gjort retligt bindende, grundlag for en betydelig suverænitetsafgivelse. Dette er en følge af at flere af de i charteret hjemlede rettigheder kan gøres til genstand for EU-lovgivning i henhold til artikel 52, stk. 5, der giver hjemmel til EU-lovgivning til gennemførelse af chartrets principper. Herhen hører flere charter-rettigheder, herunder artiklerne 28, 31 og 34. EU-lovgivning herom er rummer overladelse til EU af betydelige beføjelser for danske myndigheder, der forstærkes af en kombination med den under 1. omhandlede fleksibilitetsbestemmelse, TEU artikel 352.
 3. Når man ser på af EU-domstolens kompetence-ekspansion, som igennem en række år har medført - dommerskabte - suverænitetsafgivelser, som danske myndigheder (ikke mindst danske domstole) forgæves har forsøgt at bremse, er det vigtigt, at denne ekspansion tiltrædes med Lissabon-traktaten, idet Erklæring 17 med bilag fra Rådets juridiske tjeneste bekræfter "Domstolens eksisterende retspraksis" - altså en traktat-hjemmel, som ikke fandtes i forfatningstraktaten. Til EU-domstolens retspraksis, der med erklæring17 bliver en del af Lissabontraktaten, og således forfremmes til traktatfæstet ret, hører dommen i sag C-341/05 der er fremlagt i sagen som bilag 2. At EU-myndighederne får adgang til at sætte EU-retlige grænser for de aktionsmidler der benyttes af arbejdsmarkedets parter, repræsenterer ifølge sagsøgte en kompetenceudvidelse for EU, og dermed en suverænitetsafgivelse. At EU efter sagsøgtes daværende opfattelse har savnet den nævnte kompetence, fremgår af bilag 1, hvori regeringen tilkendegiver den "opfattelse, at Fællesskabet hverken direkte eller indirekte har kompetence til at regulere fagforeningers ret til at konflikte for at opnå overenskomst med en arbejdsgiver", og at "retten til at føre kollektive forhandlinger for at opnå overenskomst om løn- og arbejdsvilkår og retten til at understøtte et krav herom med kollektive kampskridt efter regeringens opfattelse ikke er omfattet af fællesskabsretten." Der foreligger tilmed en dobbelt suverænitetsafgivelse, ikke blot i det materielle retsforhold, men også i det processuelle, idet Arbejdsretten og faglige voldgiftsretter, som i henhold til arbejdsmarkedets grundlove har den definitive afgørelser i disse sager, fratages denne kompetence.
 4. Med Lissabontraktaten afskaffes det hidtidige mellemstatslige samarbejde om (dele af) retspolitikken ("retlige og indre anliggender"). I tilknytning hertil gør sagsøgerne gældende, at den traktatfæstede tilvalgsordning inden for retsvæsen, som er fastslået i Bilag til Danmarksprotokol art. 3, kræver § 20-procedure, eftersom det danske tilvalg ikke vil kunne praktiseres fra sag til sag inden for den i traktaten fastsatte frist på 3 måneder efter at det pågældende forslag er fremsat. Følgelig er det hjemlede tilvalg ikke gyldigt uden vedtagelse af den samlede traktat i overensstemmelse med grundlovens § 20. Det gøres ikke gældende at der foreligger modstrid med § 88.
 5. Sagsøgerne gør gældende, at den nye adgang for EU til at indgå traktater med andre lande og internationale organisationer ( TEUF artikel 216) ikke gyldigt kan tiltrædes uden anvendelse af grundlovens § 88, subsidiært § 20. Dette er en følge af, at artikel 216 betyder ,at de af EU indgåede traktater har bindende virkning for medlemsstaterne. Der er her tale om en utvetydig suverænitetsafgivelse, eftersom beføjelsen til at indgå traktater ifølge grundlovens § 19 tilkommer regeringen, en beføjelse der i henhold til Højesterets dom UfR 1998 side 800 (dommen om Maastricht-traktaten) er omfattet af "rigets myndigheder", hvis beføjelser er genstand for reguleringen i § 20.
 6. TEU artikel 48, stk. 7. tillader, at vedtagelser der træffes med enstemmighed, kan ændres til flertalsafgørelser. Et "kvalificeret flertal", som traktaten kalder det, er tæt på simpelt flertal, idet TEU artikel 16, stk. 4 blot kræver flertal på 15 ud af 27 medlemsstater. Men samtidig er flertalskravet kvalificeret i en anden betydning, idet artikel 16, stk. 4 tilføjer et krav om at de 15 lande "repræsenterer medlemsstater med tilsammen 65% af Unionens befolkning". Dette indebærer, at et flertal blandt befolkningsfattige medlemsstater - hvortil Danmark hører med en befolkning på 1-2% af Unionens samlede befolkning - diskrimineres i forhold til medlemsstater med mange indbyggere. Herudover betyder flertalsafgørelser, at danske myndigheder mister "vetoretten" i betydningen: mulighed for at hindre vedtagelse af en foranstaltning, som det danske folketing modsætter sig.
 Pressemeddelelse 4. december 2007 - Trods bestillingsarbejdet kommer Fogh for retten, hvis vi ikke får folkeafstemning
 Folkebevægelsen vil øjeblikkelig tage initiativ at få indbragt regeringens grundlovsbrud for domstolene, hvis der ikke udskrives folkeafstemning, udtaler Ole Krarup
 I går var den endelige oversatte tekst til Lissabon-traktaten klar. Et døgn senere har Justitsministeriets jurister nu lavet gennemgået den og lavet en redegørelse, der pudsigt nok når til samme konklusion som statsminister Anders Fogh Rasmussen forlængst et nået til: Der afgives ikke suverænitet og kræves ikke folkeafstemning.
 - En gennemlæsning af redegørelsen efterlader ikke tvivl om at denne "redegørelse" er et rent bestillingsarbejde, der tjener til at skaffe regeringen en facadelegitimation for den allerede trufne politiske beslutning om at holde den danske befolkning uden for enhver indflydelse på den reviderede udgave af EU-forfatningen der nu er omdøbt til "Lissabon-traktaten", udtaler Folkebevægelsen mod EUs grundlovsekspert, tidligere medlem af EU-parlamentet Ole Krarup.
 - I Justitsministeriets oprindelige redegørelse om EU-forfatningen af 22.11.2004 blev Grundlovens krav om folkeafstemning i tilfælde af suverænitetsafgivelse udlagt korrekt: På en lang række områder blev dansk selvbestemmelse overladt til EU, og Justitsministeriet konkluderede derfor, at traktaten kun kunne vedtages efter Grundlovens § 20 - altså folkeafstemning, siger Ole Krarup og fortsætter: - De kunstfærdige omformuleringer af EU-forfatningen der findes i Lissabontraktaten ændrer ikke på de retlige realiteter: Lissabon-trakaten rummer på alle væsentlige punkter samme magt-overdragelse som EU-forfatningen. Der findes kun én forklaring på Justitsministeriets ændrede konklusion: Politisk diktat. - Regeringens arrogante afsporing af den danske Grundlov er så skandaløs, at Folkebevægelsen øjeblikkelig vil tage initiativ at få indbragt regeringens grundlovsbrud for domstolene, hvis der ikke udskrives folkeafstemning, lyder den klare melding fra Ole Krarup.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 21981D0418(03)
 Decision No 3/80 of the EEC-Austria Joint Committee - Community transit - of 24 November 1980 amending the Agreement between the European Economic Community and the Republic of Austria on the application of the rules on Community transit following the accession of the Hellenic Republic to the European Communities
 Official Journal L 107 , 18/04/1981 P. 0124 - 0126 Spanish special edition: Chapter 02 Volume 08 P. 0126 Portuguese special edition Chapter 02 Volume 08 P. 0126
 ANNEX IV THE JOINT COMMITTEE, Having regard to the Agreement between the European Economic Community and the Republic of Austria on the application of the rules on Community transit, and in particular Article 16 (3) (c) thereof, Whereas, following the accession of the Hellenic Republic to the Community, it is desirable, as long as customs duties and other charges have not been eliminated in intra-Community trade, to be able to distinguish goods according to whether they have acquired Community status in the Community of Nine or in Greece; Whereas, on these grounds, it has proved necessary to introduce internal Community transit documents, comparable with those already in use but distinguished therefrom by the references T 2 GR and T 2 L GR, as well as to make other provisions for the application of the rules on Community transit; Whereas consequently it is necessary to adapt the Agreement, HAS DECIDED AS FOLLOWS: Article 1 The Additional Protocol GR in the Annex to this Decision shall be added to the Agreement concluded between the European Economic Community and the Republic of Austria on the application of the rules on Community transit. The Protocol shall form an integral part of the Agreement. Article 2 The Decision shall enter into force on 1 January 1981. However, the provisions of Article 6 of the Additional Protocol referred to in Article 1 regarding the Community Transit Transfer Note shall enter into force on 1 July 1981. Done at Brussels, 24 November 1980. For the Joint CommitteeThe ChairmanF. KLEIN ANNEXADDITIONAL PROTOCOL GR on special procedures implementing the Agreement made necessary by the accession of the Hellenic Republic to the Community Article 1 In this Protocol the "Community as constituted before the accession of Greece", hereinafter called "Community of Nine", shall mean the Kingdom of Belgium, the Kingdom of Denmark, the Federal Republic of Germany, the French Republic, Ireland, the Italian Republic, the Grand Duchy of Luxembourg, the Kingdom of the Netherlands and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland. Article 2 Save as provided in Articles 3 and 6 of this Protocol, the provisions of the Agreement expressly referring to transit forms, declarations and documents T 2 or T 2 L shall apply equally to transit forms, declarations and documents T 2 GR or T 2 L GR. Article 3 The issue by an Austrian office of departure of a transit document T 2 GR or T 2 L GR shall be subject to the presentation at that office of a transit document T 2 GR or T 2 L GR drawn up in a Member State. Article 4 1. A T 2 GR declaration is a declaration made:- on a form corresponding, except as regards spaces reserved for national use and the dimensions of boxes wholly or partly delineated by dotted lines, to the specimen shown in Annex I or Annex III to the Regulation on provisions for the implementation of the Community transit procedure and for certain simplifications of that procedure (Appendix II to the Agreement), accompanied where appropriate by one or more forms corresponding to the specimens shown in Annex II or Annex IV to the said Regulation, or - on a form corresponding to the specimen shown in Annex I to the Regulation introducing a Community transit declaration form for use in an automatic or electronic data-processing system (Appendix IIA to the Agreement). 2. The principal shall indicate whether the Community transit declaration is made on a form T 2 GR, accompanied, where appropriate, by one or more continuation sheets, T 2 GR bis, by inserting in printed characters or in typescript, in the space following the "T" symbol on these forms, the symbols "2 - TWO GR". Article 5 1. The form on which the internal Community transit document T 2 L GR is drawn up must conform to the specimen annexed hereto. However, Member States may allow the use of forms corresponding to the specimen shown in Annex XI to the Regulation on provisions for the implementation of the Community transit procedure and for certain simplifications of that procedure (Appendix II to the Agreement) the symbol "T 2 L" of which has been completed at the time of the preparation of the document by the addition of the letters "GR" either in typescript or legibly and indelibly handwritten. 2. The provisions of Article 2 (2), (5) (a), (6), first two subparagraphs, (9) and (10) and Title V of the Regulation referred to above (Appendix II to the Agreement) shall apply to the document T 2 L GR. Article 6 1. For the purpose of implementing the provisions of Title IV, Section I of the Regulation referred to above (Appendix II to the Agreement): (a) - the International Consignment Note or the International Express Parcels Consignment Note drawn up in respect of goods accepted for transport by one of the railway authorities of the Community of Nine, or - the Community Transit Transfer Note drawn up for goods accepted for transport by one of the national representatives of the transport undertaking in the Community of Nine shall have equivalent effect to a declaration or document T 2 provided it does not bear the symbol "T 1" or "T 2 GR"; (b) - the International Consignment Note or the International Express Parcels Consignment Note drawn up in respect of goods accepted for transport by the Greek railway authorities, or - the Community Transit Transfer Note drawn up for goods accepted for transport by the Greek national representative of the transport undertaking shall have equivalent effect to a declaration or document T 2 GR provided it does not bear the symbol "T 1" or "T 2", the symbol "T 2" being authenticated by the stamp of the office of departure. 2. For the implementation of Article 8 (2) of the Agreement the document must be stamped "T 2 GR" when the goods concerned arrive in Austria under cover of:- a document T 2 GR,- an International Consignment Note, an International Express Parcels Consignment Note or a Community Transit Transfer Note equivalent to document T 2 GR, or - a document T 2 L GR. >PIC FILE="T0029945"> >PIC FILE="T0029946">


type: caselaw

text:
 6.8.2005
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 C 193/32
 José María Perez Santander által az Európai Unió Tanácsa ellen 2005. május 18-án benyújtott kereset
 (T-201/05. sz. ügy)
 (2005/C 193/55)
 Az eljárás nyelve: francia
 José María Perez Santander (lakóhelye: Ixelles [Belgium], képviselik: Georges Vandersanden és Laure Levi ügyvédek) 2005. május 18-án keresetet nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságához az Európai Unió Tanácsa ellen.
 A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
 —
 semmisítse meg a felperesnek a felvételi határozatában adott besorolását annyiban, amennyiben ez a besorolás az új személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdésén alapul;
 —
 következésképpen sorolja be újra a felperest (beleértve az ily módon helyesbített besorolási fokozatban szerzett tapasztalatainak az értékelését, előmeneteli és nyugdíjjogait), abból a besorolási fokozatból kiindulva, amelybe ki kellett volna őt nevezni azon versenyvizsga-kiírás alapján, amelynek eredményeként felvételi tartaléklistára került, akár e versenyvizsga-kiírásban szereplő besorolási fokozatba, akár az új személyzeti szabályzat besorolási rendszerében ennek megfelelő fokozatba (és a 2004. május 1-je előtt alkalmazandó szabályok szerinti megfelelő fizetési fokozatba), a kinevezési határozatának hatályától kezdődően;
 —
 ítéljen meg a felperesnek – az Európai Központi Bank által az érintett időszakra az elsődleges refinanszírozási műveletekre megállapított kamat két százalékponttal növelt kamatlábának alapul vételével – késedelmi kamatot a felvételi határozatában szereplő besorolásához és az őt megillető besoroláshoz tartozó illetménye között a szabályos besorolásáról szóló határozat meghozatalának időpontjáig fennálló különbségnek megfelelő pénzösszegek után;
 —
 kötelezze az alperest valamennyi költség viselésére.
 Jogalapok és fontosabb érvek:
 A jogalapok és a fontosabb érvek megegyeznek a T-58/05. sz. Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben (1) felhozottakkal.
 (1) HL C 93., 2005.4.16., 38. o.


text:
C 7/24 IT Gazzetta ufficiale dell’Unione europea 10.1.2004
 Ricorso della Commissione delle Comunità europee con- en Voedselkwaliteit, il College van Beroep voor het bedrijfsle-
 tro la Repubblica d’Irlanda, presentato il 30 ottobre 2003 ven ha sottoposto alla Corte di giustizia delle Comunità
 europee le seguenti questioni pregiudiziali:
 (Causa C-459/03)
 1. Se un organo giurisdizionale, come inteso all’art. 234,
 (2004/C 7/39) terzo comma, CE, a norma di tale disposizione sia tenuto
 a rivolgersi alla Corte di giustizia con una questione
 pregiudiziale come quella che segue, relativa alla validità
 Il 30 ottobre 2003 la Commissione delle Comunità europee, delle disposizioni di un regolamento, anche laddove
 rappresentata dai sigg. P.J. Kuijper e B. Martenczuk, in qualità l’invalidità di disposizioni corrispondenti di un altro
 di agenti, con domicilio eletto in Lussemburgo, ha proposto regolamento simile sia stata dichiarata dalla Corte di
 dinanzi alla Corte di giustizia delle Comunità europee un giustizia, ovvero se le disposizioni supra menzionate
 ricorso contro la Repubblica d’Irlanda. possano essere disapplicate, tenuto conto delle particolari
 analogie con le disposizioni dichiarate invalide.
 La Commissione delle Comunità europee conclude che la
 Corte voglia: 2. Se l’art. 4, nn. 1 e 2, del regolamento (CE) della
 Commissione 23 giugno 1995, n. 1423, che stabilisce le
 — constatare che la Repubblica d’Irlanda, avviando un modalità di applicazione per l’importazione dei prodotti
 procedimento di risoluzione delle controversie contro il del settore dello zucchero diversi dai melassi, sia invalido
 Regno Unito ai sensi della Convenzione delle Nazioni nella parte in cui stabilisce che il dazio addizionale in esso
 Unite sul diritto del mare, relativamente allo stabilimento menzionato, in via di principio, viene determinato sulla
 MOX ubicato a Sellafield, è venuta meno agli obblighi ad base del prezzo rappresentativo di cui all’art. 1, n. 2, del
 essa incombenti ai sensi degli artt. 10 e 292 CE e degli regolamento (CEE) n. 1423/95 (1), e che tale dazio è
 artt. 192 e 193 Euratom; determinato sulla base del prezzo d’importazione cif della
 spedizione considerata solo nel caso in cui l’importatore
 — condannare la Repubblica d’Irlanda alle spese. ne faccia domanda.
 Motivi e principali argomenti (1) Regolamento (CE) della Commissione 23 giugno 1995, n. 1423,
 che stabilisce le modalità di applicazione per l’importazione dei
 prodotti del settore dello zucchero diversi dai melassi (GU L 141,
 La Commissione afferma che la Repubblica d’Irlanda ha avviato pag. 16).
 il procedimento di risoluzione delle controversie contro il
 Regno Unito senza tenere in debito conto il fatto che la
 Comunità europea è parte della Convenzione delle Nazioni
 Unite sul diritto del mare (UNCLOS). Essa ha inoltre omesso di
 considerare che le disposizioni della UNCLOS da lei invocate,
 così come alcuni altri atti comunitari invocati dalla Repubblica
 d’Irlanda, sono disposizioni di diritto comunitario. Sottopo-
 nendo la controversia ad un Tribunale esterno all’ordinamento
 giuridico comunitario, la Repubblica d’Irlanda ha violato la Ricorso del Regno di Spagna contro la Commissione delle
 giurisdizione esclusiva della Corte di giustizia garantita dagli Comunità europee, presentato il 4 novembre 2003
 artt. 292 CE e 193 Euratom. Inoltre, la Repubblica d’Irlanda
 ha violato il dovere di leale cooperazione impostole dagli (Causa C-464/03)
 artt. 10 CE e 192 Euratom.
 (2004/C 7/41)
 Domanda di pronuncia pregiudiziale proposta dal College Il 4 novembre 2003, il Regno di Spagna, rappresentato dalla
 van Beroep voor het bedrijfsleven, con ordinanza sig.ra Nuria Díaz Abad, Abogado del Estado, con domicilio
 24 ottobre 2003, nella causa Gaston Schul Douane- eletto in Lussemburgo, ha proposto dinanzi alla Corte di
 Expediteur BV contro Minister van Landbouw, Natuur en giustizia delle Comunità europee un ricorso contro la Commis-
 Voedselkwaliteit sione delle Comunità europee.
 (Causa C-461/03)
 Il ricorrente chiede che la Corte voglia:
 (2004/C 7/40)
 — annullare il regolamento (CE) della Commissione
 12 agosto 2003, n. 1438 (1), che stabilisce le modalità
 Con ordinanza 24 ottobre 2003, pervenuta nella cancelleria d’applicazione della politica comunitaria per la flotta di
 della Corte il 4 novembre 2003, nella causa Gaston Schul cui al capitolo III del regolamento (CE) n. 2371/2002 del
 Douane-Expediteur BV contro Minister van Landbouw, Natuur Consiglio;


text:
 28.8.2014
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 L 256/22
 ΑΠΌΦΑΣΗ ΤΗΣ ΜΕΙΚΤΉΣ ΕΠΙΤΡΟΠΉΣ ΤΟΥ ΕΟΧ
 αριθ. 45/2014
 της 8ης Απριλίου 2014
 για την τροποποίηση του παραρτήματος II (Τεχνικοί κανόνες, πρότυπα, δοκιμές και πιστοποίηση) της συμφωνίας για τον ΕΟΧ
 Η ΜΕΙΚΤΗ ΕΠΙΤΡΟΠΗ ΤΟΥ ΕΟΧ,
 Έχοντας υπόψη τη συμφωνία για τον Ευρωπαϊκό Οικονομικό Χώρο (εφεξής «η συμφωνία για τον ΕΟΧ»), και ιδίως το άρθρο 98,
 Εκτιμώντας τα ακόλουθα:
 (1)
 Ο κανονισμός (ΕΕ) αριθ. 758/2013 της Επιτροπής, της 7ης Αυγούστου 2013, σχετικά με τη διόρθωση του παραρτήματος VI του κανονισμού (ΕΚ) αριθ. 1272/2008 του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου για την ταξινόμηση, την επισήμανση και τη συσκευασία των ουσιών και των μειγμάτων (1), πρέπει να ενσωματωθεί στη συμφωνία για τον ΕΟΧ.
 (2)
 Ο κανονισμός (ΕΕ) αριθ. 944/2013 της Επιτροπής, της 2ας Οκτωβρίου 2013, σχετικά με την τροποποίηση του κανονισμού (ΕΚ) αριθ. 1272/2008 του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου για την ταξινόμηση, την επισήμανση και τη συσκευασία των ουσιών και των μειγμάτων, με σκοπό την προσαρμογή του στην τεχνική και επιστημονική πρόοδο (2), πρέπει να ενσωματωθεί στη συμφωνία για τον ΕΟΧ.
 (3)
 Το παράρτημα II της συμφωνίας για τον ΕΟΧ θα πρέπει, επομένως, να τροποποιηθεί αναλόγως,
 ΕΞΕΔΩΣΕ ΤΗΝ ΠΑΡΟΥΣΑ ΑΠΟΦΑΣΗ:
 Άρθρο 1
 Στο σημείο 12νζ [κανονισμός (ΕΚ) αριθ. 1272/2008 του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου] του κεφαλαίου XV του παραρτήματος II της συμφωνίας για τον ΕΟΧ προστίθενται οι ακόλουθες περιπτώσεις:
 «—
 32013 R 0758: Κανονισμός (ΕΕ) αριθ. 758/2013 της Επιτροπής της 7ης Αυγούστου 2013 (ΕΕ L 216 της 10.8.2013, σ. 1),
 —
 32013 R 0944: Κανονισμός (ΕΕ) αριθ. 944/2013 της Επιτροπής της 2ας Οκτωβρίου 2013 (ΕΕ L 261 της 3.10.2013, σ. 5).».
 Άρθρο 2
 Τα κείμενα των κανονισμών (ΕΕ) αριθ. 758/2013 και (ΕΕ) αριθ. 944/2013 στην ισλανδική και τη νορβηγική γλώσσα, τα οποία δημοσιεύονται στο συμπλήρωμα ΕΟΧ της Επίσημης Εφημερίδας της Ευρωπαϊκής Ένωσης, είναι αυθεντικά.
 Άρθρο 3
 Η παρούσα απόφαση αρχίζει να ισχύει στις 9 Απριλίου 2014, υπό την προϋπόθεση ότι έχουν πραγματοποιηθεί όλες οι κοινοποιήσεις που προβλέπονται στο άρθρο 103 παράγραφος 1 της συμφωνίας για τον ΕΟΧ (3).
 Άρθρο 4
 Η παρούσα απόφαση δημοσιεύεται στο τμήμα ΕΟΧ και στο συμπλήρωμα ΕΟΧ της Επίσημης Εφημερίδας της Ευρωπαϊκής Ένωσης.
 Βρυξέλλες, 8 Απριλίου 2014.
 Για τη Μεικτή Επιτροπή του ΕΟΧ
 Ο Πρόεδρος
 Gianluca GRIPPA
 (1) ΕΕ L 216 της 10.8.2013, σ. 1.
 (2) ΕΕ L 261 της 3.10.2013, σ. 5.
 (3) Δεν έχουν αναφερθεί συνταγματικές απαιτήσεις.


type: wikipedia

text:
Gustav Vasas öden och äventyr i Dalarna är en traditionell benämning på de sägner som behandlar Gustav Vasas tid i Dalarna under åren 1520–1521.
 Bakgrund
 Vissa delar av sägnerna går tillbaka på Peder Svarts krönika, författad på kungens initiativ under översyn av honom själv. Ytterligare tillägg till berättelserna gjordes i samband med rannsakningarna om fornminnen på 1660-talet, vissa av uppgifterna upptecknades som sägner så sent som på 1700-talet, många formades av Jacob Brandberg som fick stor betydelse för sägnernas senare utformning.
 Mest kända torde sägnerna vara i den variant som skrevs av Anna Maria Roos 1914 under titeln Gustav Vasas äventyr i Dalarne, och som ingick i folkskolans läseböcker för barn. Deras historiska sanningshalt är diskutabel.
 Sammanfattning
 Äventyret följer här i den ordning som sagan har berättats.
 Återkomsten
 Gustav landsteg i Kalmar efter fångenskapen i Danmark, och försökte där övertala stadens borgare och tyska soldater att de skulle fortsätta slåss mot kung Kristians arme. Men Gustav blev inte populär och han fortsatte sin resa genom Småland, Östergötland och Södermanland. I september besökte han sin släkting, Joakim Brahe, och fick bo på gården Tärnö, nordväst om Nyköping.
 Vid den tiden hade Stockholm fallit, och Joakim Brahe var kallad till Kung Kristians kröning. Förgäves varnade Gustav honom för att resa. Joakim Brahe ville inte lyssna och avrättades senare i Stockholms blodbad.
 Han begav sig vidare mot gården Rävsnäs som ägdes av hans far. När han kom till Mariefred besökte han den gamle ärkebiskopen Jakob Ulvsson för att be om råd. Ärkebiskopen lovade att skriva till riksrådet och utverka "en fast försäkring" till Gustav. Men just då, i mitten av november kom plötsligt nyheten om Stockholms blodbad: Hans far, två av hans morbröder och flera andra släktingar är avrättade.
 Tre av hans systrar samt hans mor och mormor har kastats i fängelse i Blå tornet i Köpenhamn.
 Alla gods och gårdar hade dragits in. Danskarna sökte honom i hela landet. Han valde därför att bege sig till Dalarna. I Dalarna hade nästan alla vapen, där hade man lärt sig att uppror lönar sig. Bland 30 000 dalkarlar kunde han också försvinna. Den 25 november bröt han upp, och färdades mot Bergslagen.
 I början av december beger han sig mot Dalarna. Gustav försöker på sin väg norrut att undvika de orter, där han vet att den danske kungens män finns. För att undvika att bli igenkänd klär han ut sig till bonde. Strategiskt nog väljer han Moradräkten för att smälta in bra. Mora är ett centrum och där har uppror inletts förr. Vid denna tid kommer även mycket folk från norra Dalarna till trakten för att arbeta med tröskningen. Han hoppas därför att inte väcka någon uppmärksamhet.
 Han tar sig dock inte direkt till Mora, utan vandrar runt i trakten kring Falun. Här bor många rika, inflytelserika och mäktiga bergsmän. Deras inställning till kungen är mycket viktig.
 Rankhyttan
 I slutet av november (i Sancti Andreae tid) når Gustav Rankhyttan som är en gård vid sydöstra stranden av Vikasjön som hänger ihop med sjön Runn, två mil söder om Falun.
 Gården ägs av den rike bergsmannen Anders Persson som Gustav är bekant med sedan sin tid i Uppsala. Här får han arbete med att tröska. Han är dock inte någon vidare dräng. Den piga som Gustav arbetar med klagar på sin dåliga kamrat. Hon noterar även hans silkeskrage under Moradräkten och klagar misstänksamt till husbonden:
 - Jag tror inte att den där morakarlen, som kom hit i går, är någon bonddräng. Tröska kan han inte och han har en grann blus under tröjan!
 Bergsmannen känner igen sin gamle kamrat och undrar naturligtvis vad som hänt. Gustav berättar hela sin historia (kung Kristian, fångenskapen i Danmark, Stockholms blodbad) och ber bergsmannen om hjälp. Anders Persson vågar dock inte hjälpa utan ber honom:
 - Gå vidare uppåt socknarna, gå, gå - utefter älvarna, genom de stora skogarna! Dröj aldrig länge på ett ställe! Här i Bergslagen är folket mer stillsamt. Nej, vill ingen annan höra dig så tala till de sturska Morakarlarna .
 Ornässtugan
 Sent på eftermiddagen lämnar Gustav Rankhyttan och går längs sjön Runn mot Ornäs. Där bor ännu en gammal kamrat från tiden i Uppsala, Arendt Pehrsson Örnflycht och hans hustru Barbro Stigsdotter. Mellan Vika kyrkby och Torsång brister isen och han tvingas värma sig och övernatta i färjkarlens stuga.
 Först nästa morgon når han Ornäs som ligger på en udde. Vad Gustav inte vet är att Arendt och hela hans släkt stödjer kung Kristian. Han blir också vänligt mottagen och somnar sedan lugn i sinnet i gårdens loftkammare.
 Arendt Persson far istället till sin granne Måns Nilsson Svinhufvud i Aspeboda och lovar honom en stor belöning om han hjälper Arendt att tillfångata Gustav. Måns Nilsson säger dock nej till detta. Mycket arg far Arendt vidare men nu till Säter och Brun Bengtsson som är mer välvillig. De enas om att tidigt nästa morgon gripa Gustav.
 Under tiden har Barbro Stigsdotter börjat ana oråd på grund av sin mans flängande mellan gårdarna. Hon skräms av det öde som nattgästen kan gå tillmötes. Tillsammans med drängen Jakob Jakobsson hjälper hon Gustav att fly från gården genom dasset på loftets baksida. Med Jakob som kusk beger sig släden med Gustav ut över sjön Runn mot Svärdsjö och Herr Jon.
 När Arendt och hans män kommer för att gripa Gustav finner han huset tomt. Orsaken till detta är inte svårt att lista ut. Det sägs att Arendt trots detta fortsatte att dela säng med sin hustru, men att han aldrig mer talade till henne.
 Detta är en sägentradition från 1600-talet som användes av Anna Maria Roos. I Peder Svarts krönika är det i stället Arendt Perssons svärfar som är förrädaren. Nutida forskningsresultat tyder på att Arendt Pehrsson Örnflycht inte alls förrådde Vasa. När Vasa blivit kung belönades också Arendt medan hans far dömdes till döden, "för det uppenbara förräderiet mot vårt fosterland".
 Svärdsjö
 Barbro Stigsdotter i Ornäs hade rått Gustav Vasa att bege sig till herr Jon i Svärdsjö som där är präst. Ornäsdrängen Jakob Jakobsson är den som med full fart styr släden över sjöar och skogar. De rastar i Bengtsheden och när husfrun där ber Gustav tälja korvpinnar svarar Gustav Icke kan jag göra era pölsepinnar!. Herr Jon är ännu en i raden av kamrater från tiden i Uppsala. Gustav vet dock inte säkert om han kan lita på prosten. Därför beger han sig först till drängarna i ladan och hjälper till med tröskningen. Genom drängarna förstår han att herr Jon är pålitlig och bestämmer sig för att träffa honom. Prosten visar sig vara välvillig och han låter Gustav stanna. Men friden varar inte mer än några dagar. Herr Jon håller vid ett tillfälle handduken åt Gustav när denna tvättar sig som brukligt är när man vill visa gästen aktning. I samma stund kommer Herr Jons hushållerska in och ser med förvåning på sin husbonde som håller handduken åt drängen och frågar naturligtvis varför.
 Herr Jon svarar att - Det kommer intet eder vid! men han inser samtidigt att Gustav inte längre är säker hos honom. Han för honom därför i hemlighet över till andra sidan sjön och till byn Isala. I Isala bor Sven Elfsson, som var "kronans djurkarl", eller kronoskytt, en "redlig och pålitlig man".
 Isala lada
 Vid Isala lada uppehöll sig Gustav Vasa under vintern 1520 som flykting undan danskarna. När danska knektar sökte efter honom visste kronoskytten Sven Elfsson och dennes hustru på råd och behandlade den blivande kungen som dräng. Det berättas att fru i huset "klappade" till "drängen" över ryggen med bakspaden och hutade åt honom med orden: Vad står du och gapar efter på främmande, liksom du aldrig sett folk förr. Packa dig ut på logen och tröska!. Danskarna trodde inte att en bonde skulle våga behandla Gustav på ett sådant sätt och tog honom därför såsom dräng i stugan. (Denna berättelse ingick inte i Peder Svarts krönika utan upptecknades på 1600-talet)
 Intill ladan har en sten rests efter Gustav III:s besök vid ladan 1788. På väggen står det ristat Kung Jösta har tröskat här.
 Sven Elfsson tar honom härifrån mot byn Marnäs en dryg mil från Isala och Per och Mats Olsson. Gustav göms i ett hölass då trakten vimlar av Danska knektar. Enligt vissa källor skickades Gustav av Herr Jon till Sven Nilsson i Isala men att det var skjutsbonden Sven Elfsson som tog honom till Marnäs.
 Gustaf III delade då även ut Sveriges hittills enda ärftliga medalj till Sven Elfssons ättlingar, den så kallade Isalamedaljen, som ännu bäres inom familjen.
 Marnäs
 Sven Elfsson lastar ett stort hölass och beger sig, med Gustav gömd i lasset, mot byn Marnäs en dryg mil bort. Här bor bröderna Per och Mats Olsson, kronoskyttar även de. Det blir en mycket farofylld resa. Trakten vimlar av danska spejare. Vid Benön i Linghed stoppas de vid en dansk vägspärr. Knektarna undersöker lasten genom att sticka sitt spjut in i hölasset. Gustav blir skadad i benet men säger inget. Det droppar dock blod ned i den klara snön. Efter ytterligare en stund upptäcker Sven detta men finner än en gång på råd. Har tar sin kniv och skär sin egen häst i ena bakbenet på ett ställe där det gör minst skada. Den delen kallas allmänt för "kråkan" och folk i trakten kallas än idag för Svärdsjökråkor men då mest i nedsättande ton. När släden än en gång stannas av knektar som ser det blodiga spåret så visar Sven Elfsson på hästens ena ben och de får fortsätta sin färd. (Denna berättelse ingick inte Peder Svarts krönika, utan upptecknades på 1600-talet)
 I folkvisan har det diktats om Gustav i halmlasset:
 Kung Gustaf uti Halmskrinda låg, falivilom
 De förde honom kring Dalkare land, falivilom
 Bröderna tar hand om Gustav och tar honom även till kyrkan när danskarna försvunnit. Efter gudstjänsten berättar Gustav, för den samlade skaran med folk utanför kyrkan, om den nuvarande danske kungen (Kristian II) och om blodbadet i Stockholm. Folket lyssande noga och trodde honom. De insåg dock att de själva var för få och de ville veta vad andra tyckte först. Med detta beked lät han sig nöjas och fortsatte sin färd, men denna gång mot Rättvik.
 Berättelserna om Gustavs flykt från Ornäs till Marnäs nedtecknades år 1667 i Svärdsjö kyrkobok och finns alltså inte i Peder Svarts krönika. Sägnen berättades av Anders Hansson, sonsons son till Sven Elfsson.
 Rättvik
 Efter att ha talat utanför kyrkan i Marnäs får en nöjd Gustav skjuts av kronoskytten Matts Olsson till Rättvik. Den 16 december kommer han till Rättviks kyrka och prästen uppmanar honom att tala till folket. Men han har ingen större framgång. Man är osäker och vet inget om denne Gustav Eriksson. Är han verkligen att lita på och klarar han av att störta kung Kristian? Gustav stannar därför inte så länge i Rättvik utan beger sig rakt mot Mora.
 Trots denna något korta visit i Rättvik står idag flera stenar resta över Gustav Vasa bland annat en med inskriften:
 Vid Rättviks kyrka uppträdde Gustaf Eriksson Wasa i december 1520 första gången offentligt, manande dalamännen att rädda fäderneslandet från utländskt välde och förtryck. Här bekämpades i januari 1521 segerrikt Christians krigsfolk. Denna bragd, början till befrielsekriget, utfördes af ensamt rättviksmännen, hvilka ock under alla förvecklingar blefvo Gustaf trogne. Grund lades härigenom till Gustaf I:s gärning för Sveriges själfständighet och utveckling.
 Detta sten kopplas till en annan legend om hur Rättvikskarlarna ensamma besegrade en dansk trupp, efter att ha tvingat dem att ta sin tillflykt i kyrkans klockstapel. Detta är dock en sägen som saknas i såväl Peder Svarts krönika som Anna Maria Roos version.
 Mora
 Utmelands by
 Gustav har besviken lämnat Rättvik för att bege sig till Mora. Han får bo hos bonden Tomt Mats Larsson och hans hustru Tomt Margit i Utmelands by i Mora. Han är dock inte säker. De danska spejarna kommer även de till Tomtgården. Eftersom det är juletid håller Tomt Margit på att brygga julöl och Gustav sitter i lugnan ro och tittar på. Tomt Margit ser plötsligt hur danska spejare kommer ute på gården. Hon får snabbt upp källarluckan i golvet och Gustav klättrar ned i källaren. För att dölja luckan ställer hon ett av bryggkaren ovanpå. De knektar som tittar in anar aldrig att det finns en källare under huset och ger sig därför snart iväg igen. Ännu en dalkulla har räddat Gustav.
 Denna berättelse hör också den till Anna Maria Roos version. Utmeland som en gömselplats finns dokumenterad första gången 1707, och historien om bryggkaret första gången 1758, det övriga är utbroderat av Roos.
 Mordet på Nils Vestgöte
 En av de personer som med störst iver spanade efter Gustav Eriksson var underfogden Nils Vestgöte. Han är Gustav på spåren och är säker på att han med hjälp av folk i Mora skall kunna gripa Gustav. Han tar in på länsmansgården i Mora. Vid denna tid bor även en man vid namn Rasmus Jute i Mora. Rasmus Jute är av dansk börd men har tjänat hos Sten Sture den yngre och han minns mycket väl den unge tappre och ridderlige herr Gustav Eriksson. Nils Vestgöte dödas en natt när han ligger och sover i länsmansgården.
 Enligt sägnerna och Peder Svarts krönika är det Gustav och Rasmus Jute som tillsammans utför mordet på Nils Vestgöte. Gustav Vasas son Karl IX skall dock långt senare låta stryka sin fars medverkan i mordet.
 Talet på kyrkbacken
 Det är nu julhelg och bönderna i Mora går till kyrkan. Gustav talar till allmogen på kyrkbacken. Han berättar om hur bland andra hans egen far har blivit halshuggen på Stortorget i Stockholm. Han vädjar till deras egna förflutna och om hur de förut följt både Engelbrekt och Sturarna mot den danske kungen. Moraborna tycke nog att Gustav har rätt i sak men har svårt att helt och fullt tro honom samtidigt som man inte är riktigt känner för att starta ännu ett uppror. Denna tveksamhet gör Gustav arg och ledsen och han beger sig på snöskor mot Sälen för att ta sig vidare mot den norska gränsen. Han är besviken på svenskarna, han ger upp tanken på uppror och frihet för Sverige och han flyr vidare mot Norge.
 Sälen
 Gustav har talat till allmogen i Mora och bett om deras stöd i kampen mot den danske kungen. Besviken och arg över deras ljumma stöd har han på snöskor begett sig mot den norska gränsen. Han tar vägen utefter älvens västra strand förbi Gopshus över till Oxberg. Efter det viker han av mer västerut och passerar Evertsbergs kapell. Han kommer på nyåret 1521 in i Västerdalarna och sover på olika gårdar varje natt. En berättelse säger att han en lördagskväll tar han in på gården Storholsholm, en halv mil från Lima kyrka. Han väljer sedan att fortsätta norrut utefter Västerdalälven och upp i de sydliga fjällen. Vissa nätter vilar han i någon tom fäbodstuga.
 Samtidigt i Mora
 Gustav har knappt hunnit lämna Mora förrän ett stort följe danska knektar anländer. Längst fram går de svenska adelsmännen, Tord i Rista och Otto Nilsson Hästhuvud. Larmet går i Mora, Kyrkklockorna dånar över nejden och alla vapenföra män gör sig redo. Man var visserligen inte övertygade av Gustavs tal men helt säker kan man aldrig vara. De tänker i alla fall inte låta dansken ta honom. Under det tumult som uppstår kan Gustav fly från Mora.
 Strax efter denna händelse kommer uppgifter från flera håll angående händelserna i Stockholm, Lasse Olsson berättade först om händelserna i Stockholm, därefter kom det en man till, Ingel Mickelsson, som också berättade om blodbadet. Man inser att det Gustav berättat är sant och beslutar att leta rätt på honom och ta honom tillbaka till Mora. De snabbaste skidlöparna, Lars från Kättilbo och Engelbrekt från Morkarlby, gör sig redo för att skida ikapp honom. I Sälen är man så ikapp den flyende Gustav.
 Historiekritik
 Michael Roberts menar i sin bok om Gustav Vasa att det troligtvis är kungens eget kansli som i efterhand hittade på en del av historierna för att framställa kungen som modig och äventyrlig. Vilka saker som är verkliga eller påhittade är omöjligt att veta.
 Lars-Olof Larsson skriver i sin bok Gustav Vasa – Landsfader eller Tyrann (2002) om dessa äventyr: Talesättet att saga väves på sanningens varp får i detta fall tolkas som att varpen varit påfallande gles, och inslagen desto mer utbroderade.
 Det finns en mängd platser där Gustav Vasa anses ha övernattat, druckit ur källor eller vilat, många uppgifter är helt motstridiga. I Peder Svarts krönika är det kungatrogna dalkarlar som jagar Gustav, medan dessa i senare versioner har byts ut mot danska knektar, troligtvis en följd av det danskhat som tidigare fanns i Sverige. Många av de senare varianterna innehåller också motiv som går igen i andra folksagor – berättelserna har också dråpliga poänger, såsom att den blivande kungen tvingas krypa ut genom avträdet för att undkomma, att han slås i baken med brödspaden med flera – motiv som saknas i Peder Svarts ursprungsberättelser. Sägnen om en flykting som gömmer sig i ett hölass, blir stucken av förföljarna och bonden som skär sin häst i hoven för att dölja blodspåren är utbredd i hela Europa och har berättats i otaliga varianter, bland annat redan om Wilhelm Tell.
 Under 1700- och 1800-talet fick dessa berättelser stor spridning i Sverige, bland annat genom dåtida historiker som Anders Fryxell och Carl Grimberg i folkskolans historieundervisning. Enligt Lars-Olof Larsson är detta ett exempel på en regional göticism/storsvenskhet.
 Anna Maria Roos berättelser från 1910-talet innehåller, enligt Dick Harrison, detaljer som hon själv diktat upp.
 Minnesmärken och betydelse
 År 1904 restes en minnessten i Sälen till minne av denna händelse. År 1922 startades Vasaloppet, vilket första söndagen i mars varje år uppmärksammar Gustav Vasas flykt genom en skidtävling som går i andra riktningen.
 Se även
 Gustav Vasa
 Jacob Brandberg
 Gustaf Vasas äventyr i Dalarna (TV-film)
 Källor