type: caselaw

text:
 30.7.2011
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 226/10
 Begäran om förhandsavgörande framställd av Bundesfinanzhof (Tyskland) den 13 april 2011 — Finanzamt Steglitz mot Ines Zimmermann
 (Mål C-174/11)
 2011/C 226/17
 Rättegångsspråk: tyska
 Hänskjutande domstol
 Bundesfinanzhof (Tyskland)
 Part(er) i målet vid den nationella domstolen
 Klagande: Finanzamt Steglitz
 Svarande: Ines Zimmermann
 Tolkningsfrågor
 1.
 Får den nationelle lagstiftaren enligt artikel 13 A.1 g eller 13 A.2 a i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter (1) möjlighet att föreskriva att undantag från skatteplikt för tjänster avseende ambulerande vård av sjuka och vårdbehövande ska vara beroende av att vårdkostnaderna hos dessa vårdinrättningar ”under föregående kalenderår i minst två tredjedelar av fallen helt eller till övervägande del burits av enligt lag inrättade socialförsäkringsorgan eller myndigheter för socialt bistånd” (4 § punkt 16 e i Umsatzsteuergesetz 1993 (mervärdesskattelag)?
 2.
 Är det med hänsyn till principen om mervärdesskattens neutralitet av betydelse för svaret på denna fråga att den nationelle lagstiftaren medger undantag från skatteplikt för samma tjänster på andra villkor, när dessa tillhandahålls av officiellt erkända fria socialvårdsföreningar eller av juridiska personer, personsammanslutningar eller förmögenhetsmassor som främjar socialvården och är anslutna till ett socialvårdsförbund i egenskap av medlem (4 § punkt 18 i Umsatzsteuergesetz 1993)?
 (1) EGT L 145, s. 1.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Viktigt rättsligt meddelande
 |
 52006PC0644
 Förslag till Rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt rörande beslutet av Världshandelsorganisationens allmänna råd att provisoriskt tillämpa öppenhetsmekanismen på regionala handelsavtal /* KOM/2006/0644 slutlig - ACC 2006/0212 */
 [pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 31.10.2006KOM(2006) 644 slutlig2006/0212 (ACC)Förslag tillRÅDETS BESLUTom gemenskapens ståndpunkt rörande beslutet av Världshandelsorganisationens allmänna råd att provisoriskt tillämpa öppenhetsmekanismen på regionala handelsavtal(framlagt av kommissionen)MOTIVERINGSom ett led i Dohautvecklingsagendan pågår förhandlingar för att förtydliga och förbättra Världshandelsorganisationens (WTO) gällande regler för regionala handelsavtal. Dessa förhandlingar, där gemenskapen medverkat aktivt, består av två delar: grundregler och öppenhetsmekanismer.När det gäller öppenhet i regionala handelsavtal avspeglar våra mål och vår ståndpunkt den betydelse vi fäster vid bl.a. 1) att ha kännedom om centrala delar av utvecklingen beträffande regionala handelsavtal runtom i världen, 2) att kunna förutsäga och bedöma hur andra medlemmars regionala handelsavtal kan påverka vår export och våra investeringar, samt 3) att se till att WTO fungerar bättre när det gäller översyn och tillsyn över regionala handelsavtal, särskilt handelsavtal av låg kvalitet bland utvecklingsländer. WTO:s nuvarande förfaranden för regionala handelsavtal har hittills inte motsvarat förväntningarna på dessa punkter, särskilt när det gäller regionala handelsavtal mellan utvecklingsländer.Förhandlingarna om öppenhet i regionala handelsavtal är förhållandevis okontroversiella och har därför kännetecknats av goda framsteg de senaste två åren. Således gav WTO:s sjätte ministerkonferens (i Hong Kong i december 2005) förhandlingsgruppen om regler och regionala handelsavtal i uppdrag att arbeta fram ett provisoriskt beslut om öppenhetsmekanismen för regionala handelsavtal senast den 30 april 2006. Den 29 juni 2006 kunde förhandlarna enas om ett utkast till öppenhetsmekanism för regionala handelsavtal, som sedan förhandlingsgruppen om regler antog formellt vid sitt sammanträde den 10 juli 2006. EG stödde den slutliga versionen av mekanismen starkt. 133-kommittén har rådfrågats regelbundet under förhandlingarna, och alla medlemsstater har uttryckt sitt stöd för denna version.Enligt öppenhetsmekanismen skall ett enhetligt förfarande för anmälan och granskning av alla regionala handelsavtal införas, på grundval av faktarapporter från WTO:s sekretariat. Som tidigare kommer kommittén för regionala handelsavtal att se över de regionala handelsavtal som omfattas av artikel XXIV i Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT) och artikel V i Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS). Kommittén för handel och utveckling kommer att fortsätta att se över regionala handelsavtal som omfattas av klausulen om särbehandling (handelsordningar mellan utvecklingsländer) men för att säkerställa enhetliga metoder och enhetlig tillämpning kommer detta att utföras vid en särskilt session i kommittén för handel och utveckling med understöd från den avdelning vid WTO:s sekretariat som ansvarar för regionala handelsavtal. Enligt utkastet skall också WTO:s sekretariat ge tekniskt stöd till u-landsmedlemmarna, särskilt de minst utvecklade länderna, när öppenhetsmekanismen tillämpas.Överenskommelsen motsvarar alltså EG:s etablerade prioriteringar och mål när det gäller öppenhet i regionala handelsavtal. Den berör de flesta, om än inte alla, av systemets nuvarande tvetydigheter och kryphål samtidigt som den administrativa bördan för WTO-medlemmarna begränsas. WTO:s förmåga och mandat att se över utvecklingen inom regionala handelsavtal i hela världen stärks. Utkastet till öppenhetsmekanism är ett stort steg framåt i fråga om tydlighet och öppenhet i regionala handelsavtal mellan utvecklingsländer, vilka varit föremål för en exkluderande och svåröverblickbar behandling de senaste 30 åren genom klausulen om särbehandling.Mekanismen handlar uteslutande om hur regionala handlingsavtal bl.a. anmäls till och granskas inom WTO. Den påverkar inte WTO:s grundregler för regionala handelsavtal eller WTO-medlemmarnas regionala handelsavtal.Det förväntas att öppenhetsmekanismen kommer att antas formellt, om än provisoriskt, av WTO:s allmänna råd den [10 oktober 2006]. Öppenhetsmekanismen skall tillämpas omedelbart "på försöksbasis". Medlemmarna skall se över och vid behov ändra det provisoriska beslutet, och ersätta det med en permanent mekanism som antas som en del av slutresultatet från Doharundan.Mot bakgrund av att Dohautvecklingsagendan nu är vilande, skulle det om allmänna rådet antar beslutet om öppenhetsmekanismen för regionala handelsavtal skickas en stark och positiv signal om WTO-medlemmarnas fortsatta stöd för det multilaterala handelssystemet.2006/0212 (ACC)Förslag tillRÅDETS BESLUTom gemenskapens ståndpunkt rörande beslutet av Världshandelsorganisationens allmänna råd att provisoriskt tillämpa öppenhetsmekanismen på regionala handelsavtalEUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUTmed beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 133 jämförd med artikel 300.2 andra stycket,med beaktande av kommissionens förslag[1], ochav följande skäl:1. Världshandelsorganisationens medlemmar enades vid Världshandelsorganisationens fjärde ministerkonferens (i Doha i november 2001) att förhandla i avsikt att bl.a. förtydliga och förbättra grundreglerna och förfarandena för regionala handelsavtal.2. Regionala handelsavtal har ökat stort i antal och har blivit en viktig del av handelspolitiken och utvecklingsstrategierna för Världshandelsorganisationens medlemmar.3. Ökad öppenhet kring regionala handelsavtal och deras konsekvenser är av generellt intresse och kommer att gagna alla Världshandelsorganisationens medlemmar.4. Världshandelsorganisationens sjätte ministerkonferens (i Hong Kong i december 2005) bad Världshandelsorganisationens förhandlingsgrupp för regler att arbeta för ett provisoriskt beslut om öppenhetsmekanismen i regionala handelsavtal senast den 30 april 2006.5. Vid de förhandlingar som förts i enlighet med ministerdeklarationen i Doha kan avtal som sluts på ett tidigt stadium tillämpas provisoriskt i enlighet med punkt 47 i den deklarationen .HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Europeiska gemenskapens ståndpunkt i Världshandelsorganisationens allmänna råd beträffande öppenhetsmekanismen för regionala handelsavtal, som bifogas detta beslut, är att godkänna att den tillämpas provisoriskt. Denna ståndpunkt skall intas av kommissionen.Artikel 2Detta beslut riktar sig till medlemsstaterna.Utfärdat i Bryssel den [...]På rådets vägnarOrdförande[...]BESTÄMMELSER OM ÖPPENHET RÖRANDE REGIONALA HANDELSAVTALAllmänna rådet,som beaktar artikel IX.1 i Marrakechavtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen (”WTO-avtalet”),som fullgör Ministerkonferensens uppgifter mellan mötena, i enlighet med artikel IV.2 i WTO-avtalet,som noterar att de ömsesidiga preferensavtalen (”regionala handelsavtal”) blivit allt fler och att de blivit ett viktigt inslag i medlemmarnas handelspolitik och utvecklingsstrategier,som är övertygade om att en ökad öppenhet i och en ökad förståelse för de regionala handelsavtalen och deras effekter är av grundläggande intresse och till fördel för alla medlemmar,som också beaktar bestämmelserna om öppenhet i artikel XXIV i Allmänna tull- och handelsavtalet 1994 (GATT 1994), överenskommelsen om tolkningen av artikel XXIV i GATT 1994, artikel V i Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS) samt beslutet från 1979 om differentierad och mer förmånlig behandling, reciprocitet och mer fullständig medverkan av utvecklingsländer (”klausulen om särbehandling”),som är medvetet om de resursmässiga och tekniska begränsningarna hos u-landsmedlemmarna, ochsom erinrar om att vid de förhandlingar som förs i enlighet med ministerdeklarationen i Doha[2], enligt punkt 47 i den deklarationen, kan avtal som sluts på ett tidigt stadium tillämpas provisoriskt,har beslutat följande.A. Tidigt meddelande6. Utan att det påverkar innehållet i och tidsfristen för den anmälan som krävs enligt artikel XXIV i GATT 1994, artikel V i GATS eller klausulen om särbehandling, och utan att det på något vis påverkar medlemmarnas rättigheter enligt WTO-avtalet, gäller följande:(a) Medlemmar som deltar i nya förhandlingar med syfte att sluta ett regionalt handelsavtal skall sträva efter att underrätta WTO om detta.(b) Medlemmar som är parter i ett nyligen undertecknat regionalt handelsavtal skall sända WTO, om och när det finns allmänt tillgängligt, uppgifter om avtalet, inklusive det officiella namnet, tillämpningsområde och datum för undertecknande, planerade datum för ikraftträdande eller provisorisk tillämpning, kontaktuppgifter och webbadresser, samt annan relevant icke konfidentiell information.7. De uppgifter som avses i punkt 1 skall sändas till WTO:s sekretariat, som lägger ut uppgifterna på WTO:s webbplats och regelbundet sänder medlemmarna en sammanfattning av de meddelanden det mottagit.B. Anmälan8. Anmälan av de regionala handelsavtal som medlemmarna är parter i skall ske så snabbt som möjligt. I allmänhet skall anmälan göras omedelbart efter parternas ratificering av avtalet eller så snart någon part beslutat att tillämpa relevanta delar av avtalet, och före tillämpningen av förmånsbehandling mellan parterna.9. Då parterna anmäler sitt regionala handelsavtal skall de ange enligt vilken eller vilka bestämmelser i WTO-avtalen anmälan görs. De skall också sända den fullständiga texten till avtalet (eller de delar de har beslutat att tillämpa) och eventuella tidsplaner, bilagor och protokoll, på något av WTO:s officiella språk; om dokumenten finns tillgängliga i elektroniskt format skall de även tillhandahållas i detta format. Hänvisningar till officiella Internetadresser skall också lämnas in.C. Förfaranden för att öka öppenheten10. Sedan anmälan skett, och utan att det påverkar medlemmarnas rättigheter och skyldigheter enligt de WTO-avtal enligt vilka avtalet anmälts, skall avtalet behandlas av medlemmarna enligt de förfaranden som anges i punkterna 6–13.11. Medlemmarnas behandling av ett anmält regionalt handelsavtal skall vanligtvis avslutas inom ett år efter det att anmälan gjorts. En tidsplan för behandlingen av avtalet skall upprättas av WTO:s sekretariat i samråd med parterna då anmälan görs.12. För att bistå medlemmarna i deras behandling av ett anmält regionalt handelsavtal(a) skall parterna till WTO:s sekretariat tillhandahålla uppgifter enligt vad som anges i bilagan, om möjligt i elektroniskt format, och(b) skall WTO:s sekretariat, på eget ansvar och i fullständigt samråd med parterna, utarbeta en presentation av fakta rörande avtalet.13. De uppgifter som avses i punkt 7.a skall tillhandahållas så snabbt som möjligt. Vanligen skall uppgifterna lämnas inom tio veckor, eller inom 20 veckor då det rör sig om avtal mellan enbart utvecklingsländer, efter det att avtalet anmälts.14. Den presentation av fakta som föreskrivs i punkt 7.b skall i första hand bygga på uppgifter från parterna; om så krävs får WTO:s sekretariat också använda uppgifter från andra källor, och skall därvid beakta parternas åsikter för att uppgifterna skall bli korrekta. Vid utarbetandet av presentationen skall sekretariatet avstå från alla former av värdering.15. Den presentation som WTO:s sekretariat utarbetar skall inte användas som grund för tvistlösningsförfaranden eller för att skapa nya skyldigheter och rättigheter för medlemmarna.16. I regel kommer ett enda formellt möta att ägnas behandlingen av varje anmält regionalt handelsavtal, och ytterligare informationsutbyte skall ske skriftligen.17. Sekretariatets faktapresentation och eventuell ytterligare information som parterna lämnat in skall sändas ut på alla WTO:s officiella språk minst åtta veckor före det möte där avtalet skall behandlas. Medlemmarnas skriftliga frågor och kommentarer rörande avtalet skall av sekretariatet vidarebefordras till parterna senast fyra veckor före det möte där avtalet skall behandlas, och de skall tillsammans med svaren sändas till alla medlemmar senast tre arbetsdagar före mötet.18. Allt skriftligt material som lämnats in, liksom protokollet från det mötet där det anmälda avtalet behandlats, skall så snabbt som möjligt sändas ut på alla WTO:s officiella språk och läggas ut på WTO:s webbplats.D. Senare anmälningar och rapportering19. Anmälan av ändringar som rör införandet av ett regionalt handelsavtal, eller tillämpningen av ett redan infört avtal, skall ske så snart som möjligt sedan ändringarna gjorts. Den typ av ändringar som skall anmälas omfattar bl.a. ändringar av förmånsbehandlingen mellan parterna och av avtalets bestämmelser. Parterna skall lämna en sammanfattning av de ändringar som gjorts, liksom eventuella texter, tidsplaner, bilagor och protokoll, på ett av WTO:s officiella språk samt i elektroniskt format, om en sådan version finns tillgänglig[3].20. Vid slutet av avtalets tillämpningsperiod skall parterna till WTO inlämna en kort skriftlig rapport om genomförandet av liberaliseringsåtagandena i avtalet enligt den ursprungliga anmälan.21. På begäran skall relevant WTO-organ bereda möjlighet till ett åsiktsutbyte rörande de meddelanden som lämnats in enligt punkterna 14 och 15.22. De meddelanden som lämnats in enligt punkterna 14 och 15 kommer så snabbt som möjligt att läggas ut på WTO:s webbplats och en sammanfattning kommer regelbundet att skickas ut till medlemmarna av WTO:s sekretariat.E. Organ med uppdrag att genomföra bestämmelserna23. Kommittén för regionala handelsavtal och kommittén för handel och utveckling har fått i uppgift att genomföra dessa bestämmelser om öppenhet[4]. Kommittén för regionala handelsavtal skall göra detta för avtal som faller under artikel XXIV i GATT 1994, och Kommittén för handel och utveckling för avtal som faller under punkt 2.c i klausulen om särbehandling. För att fullgöra de uppgifter som fastställs i dessa bestämmelser skall kommittén för handel och utveckling sammanträda i särskild session.F. Tekniskt stöd till utvecklingsländer24. På begäran skall WTO:s sekretariat ge tekniskt stöd till u-landsmedlemmar, och särskilt de minst utvecklade länderna, vid genomförandet av dess bestämmelser om öppenhet, särskilt men inte enbart när det gäller utarbetandet av uppgifter som rör handelsavtalen och annan information som skall lämnas in till sekretariatet.G. Övriga bestämmelser25. Medlemmarna kan när som helst göra relevant WTO-organ uppmärksamt på uppgifter rörande regionala handelsavtal som de anser borde ha vidarebefordrats till medlemmarna enligt dessa bestämmelser om öppenhet.26. WTO:s sekretariat skall upprätta och underhålla en uppdaterad elektronisk databas om de olika regionala handelsavtalen. Databasen skall omfatta uppgifter rörande tariffer och handel, samt allt det skriftliga material rörande meddelade eller anmälda avtal som WTO har tillgång till. Databasen skall vara utformad så att den är lätt tillgänglig för allmänheten.H. Provisorisk tillämpning av bestämmelserna om öppenhet27. Detta beslut skall provisoriskt tillämpas på alla regionala handelsavtal. Vad gäller de avtal som redan anmälts enligt WTO:s gällande regler om öppenhet skall beslutet tillämpas enligt följande:(a) För de avtal där en arbetsgrupprapport redan antagits av GATT:s råd och avtal som anmälts till GATT enligt klausulen om särbehandling skall förfarandena under avsnitten D–G tillämpas.(b) För de avtal där kommittén för regionala handelsavtal avslutat sin ”faktagranskning” innan detta beslut antogs och avtal där ”faktagranskningen” kommer att avslutas före den 31 december 2006, samt avtal som anmälts till WTO enligt klausulen om särbehandling skall förfarandena under avsnitten D–G tillämpas. Dessutom gäller för samtliga dessa avtal att sekretariatet skall utarbeta en kort presentation som sammanfattar fakta om avtalet.(c) För de avtal som anmälts innan detta beslut antogs och som inte avses under a eller b gäller förfarandena under avsnitten C–G.I. Ny bedömning av dessa bestämmelser28. Medlemmarna skall se över och eventuellt ändra detta beslut, på grundval av erfarenheterna av den provisoriska tillämpningen, och ersätta det med permanenta bestämmelser som antas som en del av slutresultatet från förhandlingsrundan, i enlighet med punkt 47 i Dohadeklarationen. Medlemmarna skall också se över det rättsliga förhållandet mellan dessa bestämmelser och relevanta WTO-regler för regionala handelsavtal.BILAGAParternas inlämning av uppgifter29. Parterna i de regionala handelsavtalen förväntas inte tillhandahålla den information som krävs enligt nedanstående om motsvarande uppgifter redan lämnats till den integrerade databasen (IDB)[5], eller på annat sätt lämnats till sekretariatet i användbart format[6].30. Vad gäller varor i avtalen skall parterna lämna in följande uppgifter, per tullposition[7]:(a) Tullmedgivanden enligt avtalet:(i) En fullständig förteckning över varje parts förmånstullar som tillämpats under det år då avtalet trädde i kraft.(ii) För de fall då avtalet införs stegvis, en fullständig förteckning över varje parts förmånstullar som skall tillämpas under övergångsperioden.(b) Mest gynnad nations-tullsatser (MGN-tullsatser)(i) En fullständig förteckning över varje parts MGN-tullsatser som tillämpats under det år då avtalet träder i kraft[8].(ii) En fullständig förteckning över varje parts MGN-tullsatser som tillämpats under året innan avtalet träder i kraft.(c) Eventuella övriga uppgifter (t.ex. förmånsmarginaler, tullkvoter, säsongsrestriktioner, särskilda skyddsåtgärder och, om det finns tillgängligt, värdebaserade motsvarigheter för icke-värdebaserade tullavgifter).(d) Produktspecifika förmånsursprungsregler, enligt vad som fastställts i avtalet.(e) Importstatistik för de tre senaste åren före anmälan för vilka statistik finns tillgänglig:(i) Varje parts import från var och en av övriga parter, i värde.(ii) Varje parts imports från resten av världen, uppdelat på ursprungsland, i värde.31. Vad gäller tjänster i avtalen skall parterna lämna in följande uppgifter, om de finns tillgängliga, för de tre senaste åren för anmälan: statistik över handel eller betalningsbalansen (per tjänstesektor eller delsektor och partner), uppgifter om bruttonationalprodukt eller produktionsstatistik (per tjänstesektor eller delsektor), och relevant statistik över utländska direktinvesteringar och över fysiska personers rörlighet (per land och, om möjligt, per tjänstesekter eller delsektor).32. För avtal mellan enbart utvecklingsländer, särskilt när även minst utvecklade länder ingår, kommer de ovanstående kraven på uppgifter att anpassas till parternas tekniska begränsningar.[1] EUT C [...], [...], s. [...].[2] WT/MIN(01)/DEC/1.[3] I sin anmälan kan medlemmarna hänvisa till officiella Internetadresser som rör avtalet och där relevant information föreligger i fullständig version på ett av WTO:s officiella språk.[4] Generaldirektören uppmanas att säkerställa konsekvens vid utarbetandet av sekretariatets faktapresentation för de olika typerna av regionala handelsavtal, med hänsyn till de varierande uppgifter som lämnats in av medlemmarna.[5] Uppgifter om handel och tariffer som tillhandahålls i samband med anmälan av ett regionalt handelsavtal kan senare matas in i IDB, om dataegenskaperna är lämpliga. Se vidare dokument G/MA/IDB/W/6 (daterat den 15 juni 2000) för riktlinjer för inlämnandet av uppgifter till IDB i PC-databasformat samt dokumenten G/MA/115 (daterat den 17 juni 2002) och G/MA/115/Add.5 (daterat den 13 januari 2005) för WTO:s policy för spridning av IDB-data.[6] Uppgifter kan lämnas in i PC-databasformat, kalkylbladsformat eller taggat textformat, men vanliga ordbehandlingsfiler bör undvikas.[7] Med "per tullposition” menas den detaljerade uppdelningen av den nationella tullnomenklaturen (HS-koder med 8, 10 eller fler siffror). Det är mycket viktigt att all inlämnad dokumentation använder samma nationella tullnomenklatur eller åtföljs av omvandlingstabeller.[8] När det gäller tullunioner, den gemensamma yttre MGN-tulltaxa som tillämpas.


text:
C 1/10 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 4.1.1999
 Verzoek van Överklagandenämnden för högskolan van wel op de hoogst bereikbare functies binnen die
 14 oktober 1998 om een prejudicieÈle beslissing in het dienst?
 geding tussen 1. K. Abrahamsson en 2. L. Anderson en
 E. Fogelqvist (1) PB L 39 van 14.2.1976, blz. 40.
 (Zaak C-407/98)
 (1999/C 1/18)
 Överklagandenämnden för högskolan heeft bij beschikking
 van 14 oktober 1998, ingekomen ter griffie van het Hof Verzoek van de Supreme Court of England and Wales,
 van Justitie op 26 oktober 1998, in het geding tussen 1. K. Queen's Bench Division, van 2 november 1998 om een
 Abrahamsson en 2. L. Anderson en E. Fogelqvist, het Hof prejudicieÈle beslissing in het geding tussen Abbey National
 van Justitie van de Europese Gemeenschappen verzocht plc en Commissioners of Customs and Excise
 om een prejudicieÈle beslissing over de navolgende vragen: (Zaak C-408/98)
 (1999/C 1/19)
 1. Staat artikel 2, leden 1 en 4, van Richtlijn 76/207/EEG
 van de Raad van 9 februari 1976 betreffende de ten-
 uitvoerlegging van het beginsel van gelijke behandeling De Supreme Court of England and Wales, Queen's Bench
 van mannen en vrouwen ten aanzien van de toegang Division, heeft bij beschikking van 2 november 1998, inge-
 tot het arbeidsproces, de beroepsopleiding en de pro- komen ter griffie van het Hof van Justitie op 17 november
 motiekansen en ten aanzien van de arbeidsvoorwaar- 1998, in het geding tussen Abbey National plc en
 den (1), in de weg aan een nationale wettelijke regeling, Commissioners of Customs and Excise, het Hof van Justi-
 volgens welke een kandidaat van een ondervertegen- tie van de Europese Gemeenschappen verzocht om een
 woordigd geslacht met voldoende kwalificaties voor prejudicieÈle beslissing over de navolgende vragen:
 een overheidsfunctie moet worden benoemd vóór een
 kandidaat van het andere geslacht die anders zou zijn
 benoemd (1voorkeursbehandelingo), indien het nodig 1. Vereist, gelet op de bewoordingen van artikel 17, lid 2,
 is dat een kandidaat van het ondervertegenwoordigde van de Zesde richtlijn (1), het bepaalde in artikel 5,
 geslacht wordt benoemd, en volgens welke regeling de lid 8, van die richtlijn, volgens hetwelk 1degene op
 voorkeursbehandeling enkel niet wordt toegepast, wie de goederen overgaan in de plaats treedt van de
 indien het verschil tussen de kwalificaties van de kan- overdragero, dat de ontvangen goederen voor het vast-
 didaten zo groot is, dat toepassing in strijd zou zijn stellen van de voor de overdrager aftrekbare voor-
 met het vereiste van objectiviteit bij de benoeming? belasting worden behandeld alsof zij door de overdra-
 ger zijn geleverd?
 2. Zo ja, is dan de toepassing van voorkeursbehandeling
 ongeoorloofd, zelfs indien de nationale wettelijke rege- 2. Mag, in geval van 1overgang van het geheel of een
 ling enkel geldt voor bezetting van ofwel een vooraf gedeelte van een algemeenheid van goedereno in de zin
 bepaald, beperkt aantal functies (zoals volgens ver- van artikel 5, lid 8, van de Zesde richtlijn, wanneer
 ordening 1995:936), ofwel functies die zijn gecreeÈerd een lidstaat zich op grond van de nationale maatrege-
 als een onderdeel van een speciaal opgezet programma len ter uitvoering van dat artikel op het standpunt
 van een afzonderlijke instelling van hoger onderwijs, stelt, dat geen levering van goederen of verrichten van
 volgens hetwelk voorkeursbehandeling mag worden diensten heeft plaatsgevonden, de belastingbetaler vol-
 toegepast (zoals volgens hoofdstuk 4, § 15, onder a), gens de juiste uitlegging van artikel 5, lid 8, en
 högskoleförordningen)? artikel 17, lid 2, de voorbelasting met betrekking tot
 aan de overdracht toerekenbare kosten volledig aftrek-
 ken, wanneer hij, los van de toepassing van artikel 5,
 3. Indien het antwoord op vraag 2 in enig opzicht bete- lid 8, verplicht zou zijn om belasting over de over-
 kent, dat die voorkeursbehandeling ongeoorloofd is, dracht te betalen?
 zijn dan misschien ook de op de Zweedse administra-
 tieve praktijk en op hoofdstuk 4, § 15, lid 2, högskole-
 3. Is, wanneer de economische activiteit van de overdra-
 förordningen gebaseerde Ð door överklagande-
 ger voorafgaand aan de handeling die onder artikel 5,
 nämnden aanvaarde Ð regels, dat een kandidaat die
 lid 8, valt, volledig belastbaar is geweest, de in ver-
 tot het ondervertegenwoordigde geslacht behoort,
 band met de beeÈindiging van die activiteit betaalde
 voorrang kan worden gegeven boven een medekandi-
 voorbelasting aftrekbaar?
 daat van het andere geslacht, mits de kandidaten, wat
 kwalificaties betreft, gelijkwaardig of vrijwel gelijk-
 waardig kunnen worden geacht, in enig opzicht in (1) Richtlijn 77/388/EEG van de Raad van 17 mei 1977 betref-
 strijd met voornoemde richtlijn? fende de harmonisatie van de wetgevingen der lidstaten inzake
 omzetbelasting Ð Gemeenschappelijk stelsel van belasting
 over de toegevoegde waarde: uniforme grondslag (PB L 145
 van 13.6.1977, blz. 1).
 4. Maakt het voor de beoordeling van voormelde vragen
 verschil, of de wettelijke regeling betrekking heeft op
 lagere aanvangsfuncties binnen de overheidsdienst dan


text:
 3.3.2016
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 57/1
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) 2016/297
 z dnia 2 marca 2016 r.
 ustanawiające standardowe wartości w przywozie dla ustalania ceny wejścia niektórych owoców i warzyw
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie Parlamentu Europejskiego i Rady (UE) nr 1308/2013 z dnia 17 grudnia 2013 r. ustanawiające wspólną organizację rynków produktów rolnych oraz uchylające rozporządzenia Rady (EWG) nr 922/72, (EWG) nr 234/79, (WE) nr 1037/2001 i (WE) nr 1234/2007 (1),
 uwzględniając rozporządzenie wykonawcze Komisji (UE) nr 543/2011 z dnia 7 czerwca 2011 r. ustanawiające szczegółowe zasady stosowania rozporządzenia Rady (WE) nr 1234/2007 w odniesieniu do sektorów owoców i warzyw oraz przetworzonych owoców i warzyw (2), w szczególności jego art. 136 ust. 1,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 Rozporządzenie wykonawcze (UE) nr 543/2011 przewiduje – zgodnie z wynikami wielostronnych negocjacji handlowych Rundy Urugwajskiej – kryteria, na których podstawie Komisja ustala standardowe wartości dla przywozu z państw trzecich, w odniesieniu do produktów i okresów określonych w części A załącznika XVI do wspomnianego rozporządzenia.
 (2)
 Standardowa wartość w przywozie jest obliczana każdego dnia roboczego, zgodnie z art. 136 ust. 1 rozporządzenia wykonawczego (UE) nr 543/2011, przy uwzględnieniu podlegających zmianom danych dziennych. Niniejsze rozporządzenie powinno zatem wejść w życie z dniem jego opublikowania w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 Standardowe wartości celne w przywozie, o których mowa w art. 136 rozporządzenia wykonawczego (UE) nr 543/2011, są ustalone w załączniku do niniejszego rozporządzenia.
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie z dniem jego opublikowania w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 2 marca 2016 r.
 W imieniu Komisji,
 za Przewodniczącego,
 Jerzy PLEWA
 Dyrektor Generalny ds. Rolnictwa i Rozwoju Obszarów Wiejskich
 (1) Dz.U. L 347 z 20.12.2013, s. 671.
 (2) Dz.U. L 157 z 15.6.2011, s. 1.
 ZAŁĄCZNIK
 Standardowe wartości w przywozie dla ustalania ceny wejścia niektórych owoców i warzyw
 (EUR/100 kg)
 Kod CN
 Kod państw trzecich (1)
 Standardowa wartość w przywozie
 0702 00 00
 EG
 371,5
 IL
 236,2
 MA
 89,6
 SN
 174,9
 TN
 116,3
 TR
 106,5
 ZZ
 182,5
 0707 00 05
 JO
 194,1
 MA
 80,8
 TR
 166,7
 ZZ
 147,2
 0709 93 10
 MA
 51,3
 TR
 164,9
 ZZ
 108,1
 0805 10 20
 EG
 47,8
 IL
 76,4
 MA
 56,2
 TN
 50,0
 TR
 65,7
 ZZ
 59,2
 0805 50 10
 MA
 110,9
 TN
 91,8
 TR
 97,7
 ZZ
 100,1
 0808 10 80
 CL
 93,5
 US
 114,3
 ZZ
 103,9
 0808 30 90
 CL
 161,2
 CN
 90,6
 ZA
 91,5
 ZZ
 114,4
 (1) Nomenklatura krajów ustalona w rozporządzeniu Komisji (UE) nr 1106/2012 z dnia 27 listopada 2012 r. w sprawie wykonania rozporządzenia Parlamentu Europejskiego i Rady (WE) nr 471/2009 w sprawie statystyk Wspólnoty dotyczących handlu zagranicznego z państwami trzecimi, w odniesieniu do aktualizacji nazewnictwa państw i terytoriów (Dz.U. L 328 z 28.11.2012, s. 7). Kod „ZZ” odpowiada „innym pochodzeniom”.


text:
20150731042616992015/C 270/443072015TC27020150817HR01HRINFO_JUDICIAL20150605353621Predmet T-307/15: Tužba podnesena 5. lipnja 2015. – 1&1 Telecom protiv Komisije
 ---documentbreak--- C2702015HR3510120150605HR0044351362Tužba podnesena 5. lipnja 2015. – 1&1 Telecom protiv Komisije
 (Predmet T-307/15)2015/C 270/44Jezik postupka: engleski
 Stranke
 Tužitelj: 1&1 Telecom GmbH (Montabaur, Njemačka) (zastupnik: J. Murach, J. Schmidt i R. Klotz, odvjetnici, i P. Alexiadis, Solicitor)
 Tuženik: Europska komisija
 Tužbeni zahtjev
 Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
 —
 poništi Odluku Europske Komisije C(2014) 4443 usvojenu 2. srpnja 2014. u predmetu br. COMP/M.7018 – Telefónica Deutschland/E-Plus („Pobijana odluka”) kojom se koncentracija između Telefónica Deutschland Holding AG i EPlus Mobilfunk GmbH & Co. KG proglašava sukladnom s unutarnjim tržištem i funkcioniranjem Sporazuma o EGP-u, pod uvjetom da se Telefónica pridržava obveza iz Prilogâ Odluci, i
 —
 naloži Komisiji snošenje vlastitih troškova i troškova tužitelja.
 Tužbeni razlozi i glavni argumenti
 U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe tri tužbena razloga.
 1.
 Prvi tužbeni razlog, kojim se tvrdi da je Komisija pri utvrđivanju dovodi li koncentracija do znatnog narušavanja tržišnog natjecanja počinila bitnu povredu postupka propustivši obrazložiti svoju odluku, kao i povrijedila svoju dužnost pažnje, te očito pogriješila u primjeni pravila EU-a o kontroli koncentracija u vezi s:
 —
 propustom provođenja analize vertikalnih učinaka koncentracije;
 —
 nedostatnim obrazloženjem u potporu zaključku da se može ostaviti otvorenim pitanje dovodi li koncentracija do znatnog narušavanja tržišnog natjecanja na veleprodajnom tržištu pristupa i započinjanja poziva u Njemačkoj, i
 —
 nedostatcima u obrazloženjima zaključaka izvedenih u vezi s horizontalnim koordiniranim učincima na veleprodajnom tržištu pristupa i započinjanja poziva i maloprodajnom mobilnom telekomunikacijskom tržištu u Njemačkoj.
 2.
 Drugi tužbeni razlog, kojim se tvrdi da je Komisija počinila teške pogreške koje se tiču prava i očite pogreške u ocjeni kada je:
 —
 prihvatila konačne obveze koje je predložila Telefónica;
 —
 zaključila da će te konačne obveze u cijelosti riješiti probleme u vezi sa znatnim narušavanjem tržišnog natjecanja, i
 —
 odobrila koncentraciju pod uvjetom da se Telefónica pridržava konačnih obveza.
 3.
 Treći tužbeni razlog, kojim se tvrdi da je Komisija, pri usvajanju odluke, zloupotrijebila svoje ovlasti uzimajući u obzir određene politike koje nisu u vezi sa tržišnim natjecanjem umjesto da je težila ostvariti na ciljeve u vezi s tržišnim natjecanjem iz Ugovorâ i Uredbe EU-a o koncentracijama (
 1
 ).
 (
 1
 ) Uredba Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika(Uredba EZ-a o koncentracijama), (SL L 24, 29. 1. 2004., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 73.).


type: other

text:
Tedenski pregled pravnih, davčnih in finančnih novosti / 23. oktober 2018 / številka 29
 Tako odličnega in duhovitega sogovornika nimamo velikokrat za mizo, kot je v današnjem TFL Glasniku. Andrej Razdrih je odvetnik, glavni urednik revije Odvetnik, mediator, poleg tega pobudnik ljubljanskega maratona in živi z njim. In nikakor ne smemo pozabiti sogovornikove najnovejše stvaritve – je urednik ključne knjige Slavni slovenski pravdarji, v kateri so zbrani vsi podatki o pomembnih pravnikih in odvetnikih v slovenski zgodovini.
 Za današnjo Temo tedna smo izbrali prispevek iz revije Denar mag. Tamare Prezelj z naslovom Problematika najema in odbitka DDV. ZDDV-1 daje zavezancem pravico do odbitka vstopnega DDV od nabav blaga in storitev, ki se uporabijo za namene opravljanja obdavčenih transakcij in oproščenih transakcij s pravico do odbitka. Pogoji za odbitek, ki se nanašajo na prihodnji namen uporabe, morajo biti izpolnjeni in dokazljivi v trenutku nabave, kasneje pa se, če pride do spremembe okoliščin, ki vplivajo na odbitek, znesek odbitnega DDV bodisi zmanjša bodisi poveča.
 S pravnega področja izpostavljamo članek Zaseg dolžnikovih prejemkov v stečaju - kje je težava?, s finančnega področja pa prispevek z naslovom Škoda kot posledica goljufij.
 Andrej Razdrih: Mediacija je moja velika ljubezen
 G. Andrej Razdrih, rekla bi, da ste neverjetni: ste odvetnik, glavni urednik revije Odvetnik, mediator – domnevam, da v vodstveni vlogi – poleg tega ste pobudnik ljubljanskega maratona in živite z njim. In nikakor ne smeva pozabiti vaše najnovejše stvaritve – ste urednik ključne knjige, v kateri so zbrani vsi podatki o pomembnih pravnikih in odvetnikih v slovenski zgodovini. Najprej vas sprašujem, na kaj ste najbolj ponosni.
 Če se najprej malo pošalim, pomembni ljudje rečejo, da so najbolj ponosni na svoje otroke. Jaz ne morem reči, na kaj sem najbolj ponosen, dejstvo pa je, da me zanima veliko stvari. Potem po nekih naključjih v te stvari zabredem, se z njimi ukvarjam; imam pa srečen splet okoliščin in izjemno dobre sodelavce ter izjemno srečo, da potem iz tistega nekaj nastane. To je najkrajše povedano.
 Moram reči, da ko se ozrem nazaj, je nekaj stvari le nastalo. Najbolj sveže čustvo ponosa me veže na to knjigo, na zbornik Slavni slovenski pravdarji. Pravdar je starinski izraz za odvetnika. V knjigi so vsi pomembni odvetniki za slovensko zgodovino, od neznanega Besednika, ki je bil zagovornik Veronike Deseniške v 15. stoletju, pa do Bojana Kukca, ki je bil moj predhodnik na položaju predsednika revije Odvetnik, ki je to revijo obudil in postavil na sedanjo raven.
 To je pravzaprav nenavadna kariera za odvetnika, kot jo mi razumemo. Bogata, vsestranska. Pojdiva po vrsti, dotakniva se vaše odvetniške vloge. Kako vidite vlogo odvetnika v Sloveniji? Minuli teden je odvetniška zbornica praznovala častitljivo obletnico, ob tem je bil narejen krasen film. Zagotovo je bil to vedno ugleden poklic, a kako ga vi vidite danes? Izzivov je veliko.
 Kratko bi korigiral. Ko sem začenjal odvetništvo jeseni 1977, je bilo to daleč od uglednega poklica. Ko smo odvetniki takrat na davčno upravo nosili paragonske bloke, so imeli tri predale: enega za duhovnike, enega za odvetnike in enega za barske plesalke. Tam smo bili. Jaz sicer nisem bil nikdar v službi in na to sem ponosen, kolegi pa so se takrat prav smejali moji odločitvi za odvetništvo. Pravnikov je bilo malo, v podjetju si dobil stanovanje, a mene je od nekdaj zanimalo samo odvetništvo.
 Danes je vendarle drugače.
 Smo v Evropi, smo v svetu, potem se je neverjetno razmahnil pravni promet, če temu tako rečem. Pravna razmerja so postala tako obsežna in kompleksna, da si jih takrat v socializmu sploh nismo mogli predstavljati. Imeli smo klasično pravo, kazensko in civilno – seveda delo zahteva povsem drugačen pristop. Takrat je bil odvetnik posameznik, praktično vse je delal sam, največ, kar je imel, je bila morda tajnica, danes pa resna pisarna praktično ne more obstajati z odvetnikom solistom, če tako rečemo.
 To je takšna specializacija, da imajo svetlo prihodnost velike pisarne. Seveda, zdaj govorimo tudi o umetni inteligenci, ki je v anglosaksonskem svetu zelo napredovala, pri nas, ki nimamo tega precedenčnega sistema, tega še ni toliko, čeprav gremo tudi mi v tej smeri.
 Dodati moram, da naša družba Tax-Fin-Lex razmišlja o tem in se na to pripravljamo tudi mi. Vašo odvetniško plat kariere sva s tem nekoliko obdelala. S pravom je vendarle povezan tudi mediatorski del. Všeč mi je, da ste po duši, saj se poznava zelo dolgo, res mediator, kot pravnik bi se verjetno znašli tudi v vlogi sodnika. Kako je s tem področjem v Sloveniji? Se ljudje še vedno raje pravdajo?
 Če se vrneva k temu, sem v odvetniški karieri še pred uvedbo mediacije leta 2001 nekako težil k temu, morda je to v značaju, da bi se stranke poravnale. Dajmo, poravnajmo se, sem govoril. Raje kot da se pravdamo do zadnjega dinarja – seveda strankinega denarja. Ko pa je prišlo do uvedbe mediacije, sem začutil, da mi je to pisano na kožo.
 Takrat je bilo v mediaciji razmeroma veliko denarja, iz Anglije jo je leta 2001 pripeljal Aleš Zalar, takratni predsednik okrožnega sodišča, in skupina sodnic okoli njega, ki so se izobraževale v tujini. V Slovenijo so pripeljali zelo dobre izobraževalce, jaz sem se izobraževal pri nizozemskih mediatorjih, reče se trener mediatorjev, in sem zelo zgodaj začel mediirati. Moram reči, da me je to veselilo in sem ogromno mediiral. Brez pretiravanja lahko rečem, da sem eden od mediatorjev z največ mediacij.
 Mediacija se je lepo razvijala in se je izkazalo, da Slovenci nismo takšni pravdarji, kot se je do takrat mislilo. Dokler ni prišla kriza. Ko pa je prišla gospodarska kriza, se je zgodilo več stvari. Prvič je zmanjkalo denarja za sodstvo in so najprej zmanjšali obseg mediacij. Ne boste verjeli, drugo je bilo to, da so se ljudje zaradi krize manj pravdali, velik dvig sodnih taks je prispeval k temu, da se je pripad zmanjšal. Pripad pa se je zmanjšal tudi zaradi uspešnih mediacij, saj smo veliko rešili in spisov je začelo zmanjkovati.
 Nihče ne verjame, da nam sodniki zdaj dobesedno pulijo spise iz rok. 'Samo tri mesece časa imate,' pravijo, tudi če stranke prosijo, naj počakajo še malo. Poleg tega je na vrhovnem sodišču razen sodnice Bettetove obstajala opozicija. Vsi drugi so proti mediaciji. Po njihovem mediacija ne sodi na sodišče, mi smo sodniki zato, da sodimo, to pa naj gre v zasebne roke. Ne vedo, da je sodišču pridružena mediacija hrbtenica mediacije v Sloveniji, in če bo šla stran, bodo zamrle tudi druge mediacije. Je pa res, da je vsaka stranka, ko vidi, da je tožba vložena, nagnjena k temu, da se poskusi poravnati.
 Sem zaskrbljen za prihodnost mediacije v Sloveniji, kar pa je velikanska škoda, saj je ta mediacija prinesla kulturo mirnega reševanja spora v Slovenijo – v ta ubogi razdvojeni narod, ki je nagnjen k alkoholizmu, samomorilnosti in adrenalinskim športom. Zdaj je prišel način, da se lahko pogovorimo, da se poslušamo, da vi niste moj sovražnik, ampak imava skupni problem, ki ga bova napadla in ga bova rešila. Da, mediacija je moja velika ljubezen.
 Hvala bogu, da ima Slovenija takšne ljudi najprej in šele potem pravnike. Vaša tretja posebnost je maraton. Sama tečem, letos grem osmič in vem, kaj je maraton, to, kar ste vi ustvarili iz čistega začetka do tega, kar imamo danes, me sili k prošnji, da mi poveste, česa vas še niso vprašali o ljubljanskem maratonu.
 Če si pravnik in imaš sedeči poklic, potrebuješ ravnotežje v nekem športu. Po malem sem športnik, rekreativno igram košarko, v krizi srednjih let, pri štiridesetih, pa me je zasvojil maraton – morate vedeti, da je to prava odvisnost, ki pri moških še bolj deluje. Še nikoli nisem povedal, da je bila takrat celo pisarna malo na stranskem tiru. Čez teden trening, ob koncih tedna pa smo hodili na tekme po Sloveniji in bližnji okolici. To je bila izjemna strast, ki mi je dala izjemnih deset let. Pa tudi poškodbe – ampak za vsako pretiravanje pride tudi kazen.
 Leta 1994 sem tekel newyorški maraton, ki je zame pomenil absolutno razodetje. Kot bi prišel musliman v Meko ali kristijan v Jeruzalem ali Rim. Rekel sem si: kako da Ljubljana kot glavno mesto nima svojega maratona. Po spletu hecnih okoliščin je Branko Gradišnik ustanavljal nestrankarsko listo in je nabiral ljudi, saj je moral imeti v vsakem okrožju enega kandidata. Jaz sem ga takrat zastopal in me je prosil, da bi bil jaz na listi v Centru.
 Prav, sem mu rekel, a pazi, da ne bom slučajno izvoljen. To je zadnje, kar me zanima. 'Ne, ne, jaz bom izvoljen, ker me poznajo,' je dejal. On pa je šel kandidirat v Moste, kjer je bila Združena lista, kot se je takrat imenovala, izjemno močna. Kaj se je zgodilo? Jaz sem bil izvoljen. Še prej sem predlagal, da bi lista spremenila ime v Rad imam Ljubljano.
 Dobro, sem rekel, šest mesecev ne moreš odstopiti, po šestih mesecih pa sem začel uživati v tisti minimalni oblasti. Bila je še ena sreča, da sta bili levica in desnica uravnoteženi in sva bila odvetnik Fortuna, ki je bil demokrat, in jaz jeziček na tehtnici.
 Tako se je zgodilo, da so nujno potrebovali najina glasova. Politično sem bil naiven in se še nisem znal pogajati, Branko pa je rekel: 'Ti si v program dal, da bi Ljubljana imela maraton, zdaj imaš priložnost, uveljavi ga.'
 Upiral sem se politični trgovini, pa je rekel: 'Kdo si bo zapomnil, kako je to nastalo? Maraton pa bo ostal za vedno.' In tako je Ljubljana v zameno za moj glas dobila ljubljanski maraton.
 Ob koncu pogovora moram povedati, da ste mi povrnili ugled pravnikov. In še zadnje vprašanje: kaj je vaše sporočilo Slovencem?
 Zavzemam se za pozitiven odnos, ki ga razumem kot sporočilo, da je v življenju zelo lepo, če imaš ljudi rad. Če ne pričakuješ preveč, se ti dogajajo zelo zanimive in velike stvari ter si zelo hitro zadovoljen. Če ne obsojaš drugih za njihova ravnanja, potem je živeti tako preprosto.
 Problematika najema in odbitka DDV
 piše: mag. Tamara Prezelj, revija Denar št. 489/2018
 ZDDV-1 daje zavezancem pravico do odbitka vstopnega DDV od nabav blaga in storitev, ki se uporabijo za namene opravljanja obdavčenih transakcij in oproščenih transakcij s pravico do odbitka. Pogoji za odbitek, ki se nanašajo na prihodnji namen uporabe, morajo biti izpolnjeni in dokazljivi v trenutku nabave, kasneje pa se, če pride do spremembe okoliščin, ki vplivajo na odbitek, znesek odbitnega DDV bodisi zmanjša bodisi poveča. Čeprav zakon zavezancu omogoča takojšnji odbitek vsega DDV, glede katerega so izpolnjeni pogoji za odbitek, mora na koncu odbiti znesek DDV ustrezati obsegu dejanske uporabe za transakcije s pravico do odbitka.
 Pri nepremičninah, ki se kot osnovna sredstva uporabljajo daljše obdobje, se ta cilj, torej odbitek DDV v višini/deležu, ki ustreza času/deležu dejanske obdavčene uporabe, dosega z institutom obdobja popravka, v okviru katerega je zavezanec dolžan prilagajati prvotni odbitek.
 Nepremičnine, namenjene oddajanju v najem
 Uvodoma ponovimo, da davčni zavezanci plačujejo DDV, ko od drugih davčnih zavezancev kupujejo naslednje nepremičnine:
 nezazidana stavbna zemljišča, namenjena gradnji,
 objekte, ki jih zakon opredeljuje kot nove (pri čemer se skupaj z objektom prenaša in obdavčuje tudi zemljišče, na katerem je objekt postavljen),
 vsa ostala nezazidana zemljišča, ki niso stavbna, namenjena gradnji, če stranki predložita izjavi za obdavčitev, in
 objekte, ki se štejejo za rabljene, če sta se stranki odločili za obdavčenje in oddali izjavi (po 1. 1. 2019 bosta morali o obdavčitvi skleniti vnaprejšnji pisni dogovor, izjav pa se ne bo več predlagalo na FURS).
 Pogoj za prostovoljno obdavčitev je, da ima kupec nepremičnine (v trenutku transakcije) pravico do odbitka celotnega DDV. Odločitev za obdavčenje omogoča dobavitelju, da se izogne popravku odbitka vstopnega DDV, ki ga je uveljavljal ob nabavi ali morebitni prenovi nepremičnine, oziroma da si povrne del vstopnega DDV, ki ga zaradi (deloma) oproščene uporabe ni odbijal in se nanaša na obdobje po odsvojitvi.
 Z vidika kupca ne gre zanemariti razloga ali namena, zaradi katerega nepremičnino kupuje. V smislu DDV je ključno vprašanje, ali bodo transakcije, za katere se bo nepremičnina (v prihodnosti) uporabljala, obdavčene ali oproščene. Kot sem pojasnjevala v prejšnji številki Denarja, je nekako logično, da je v primeru predloženih izjav o obdavčitvi dejanski namen uporabe ob nabavi, ki ga je mogoče dokazati z objektivnimi dejstvi, uporaba za obdavčene transakcije, čeprav ta pogoj iz besedila zakona izrecno na izhaja.
 Pri nabavi za namene oddajanja v najem je treba upoštevati, da se z DDV obdavči oddajanje v najem hotelskih sob ali podobnih nastanitvenih zmogljivosti, počitniških domov, kampov ali prostorov, namenjenih kampiranju, garaž in površin za parkiranje vozil. V vseh ostalih primerih je storitev najema v skladu s 44. členom zakona oproščena plačila DDV z možnostjo obdavčitve, kadar ima najemnik pravico do celotnega odbitka vstopnega DDV.
 Zavezanec, ki od drugega davčnega zavezanca nabavlja novo nepremičnino, mora plačati DDV neodvisno od načrtovane rabe in nima možnosti izbire, če pa z namenom oddajanja v najem kupuje rabljeno nepremičnino (objekt), pa se mora zavedati, da bo pravico do odbitka ob nabavi lahko uveljavljal in kasneje v celoti ohranil le, če je objekt sploh primeren za ekonomsko izkoriščanje in če obstaja možnost oddajanja v obdavčen najem, ki se dejansko tudi realizira. Oddajanje v najem stanovanj za bivanje (ne glede na velikost) ali objekta, v katerem sta vrtec ali zdravstvena ordinacija, praviloma ne more biti obdavčeno z DDV.
 (Delni) odbitek vstopnega DDV ob nabavi nepremičnine
 DDV pri dobavi nepremičnine obračuna dobavitelj, kadar je dobava obdavčena v skladu z zakonom, v primeru izbire za obdavčitev sicer zakonsko oproščene transakcije pa se obveznost obračuna prenese na kupca (76. a člen ZDDV-1).
 Objekt prihodnji najemodajalec umesti med naložbene nepremičnine, za namene DDV se šteje za osnovno sredstvo. Ob začetku uporabe začne teči dvajsetletno obdobje popravka.
 Ob predvidevanju, da je bil pri dobavi nepremičnine DDV pravilno obračunan in ne glede na to, kdo je določen za plačnika davka, se mora kupec ob nabavi nepremičnine vprašati, ali izpolnjuje pogoje za odbitek.
 Če namerava nepremičnino oddajati v najem, mora najti najemnika ali najemnike, ki bodo izpolnjevali pogoje in bodo pripravljeni predložiti izjave. Če nekateri od njih ne izpolnjujejo pogojev za obdavčitev, zavezanec lahko odbija vstopni DDV od nabave le deloma. Tu pa naleti že na prvi problem, ki je, kako naj določi delni odbitek.
 Za začetek si zamislimo enostaven primer zavezanca, ki se bo ukvarjal z oddajanjem v najem ene same nepremičnine, v kateri so izključno poslovni prostori (pisarne).
 Po splošnih pravilih za odbitek uporaba nabavljenega blaga za obdavčene transakcije daje zavezancu pravico do celotnega odbitka, uporaba za oproščene storitve pa pravice ne daje.
 V zvezi z odbitkom DDV od blaga, ki se uporablja tako za transakcije s pravico do odbitka, kakor tudi za transakcije, pri katerih odbitek ni dovoljen, zakon določa, da zavezanec lahko odbije samo tak delež DDV, ki se pripiše prvim transakcijam. Ta delež se izračuna za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec, po naslednji formuli:
 a) v števec se vključi skupni znesek letnega prometa brez DDV, ki se nanaša na transakcije, pri katerih je DDV odbiten,
 b) v imenovalec pa skupni znesek letnega prometa brez DDV, ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu, in na transakcije, pri katerih DDV ni odbiten, vključno s subvencijami, razen tistih, ki so neposredno povezane s ceno blaga ali storitev.
 Pri izračunu se ne upoštevajo:
 Odbitni delež se določi na letni podlagi kot odstotek in se zaokroži navzgor na celo število.
 V zvezi z odbitnim deležem je treba pojasniti, da se ga izračunava pri vseh treh metodah za določanje delnega odbitka vstopnega DDV na enak način, uporabi pa se ga pri vsaki metodi nekoliko drugače.
 Metode za določanje delnega odbitka vstopnega DDV
 V skladu z ZDDV-1, kakor tudi v skladu z Direktivo o DDV (2006/112/ES) je primarna metoda za določanje delnega odbitka vstopnega DDV pri zavezancih, ki opravljajo mešane transakcije, »metoda dejanskih podatkov«.
 Če govorimo o mešanih transakcijah, imamo v mislih transakcije s pravico do odbitka in oproščene transakcije brez pravice do odbitka, nikakor pa ne tudi transakcij, ki so zunaj DDV-sistema in kot take neobdavčene. To so na primer transakcije, ki jih v okviru opravljanja javnih pooblastil opravljajo osebe javnega prava kot organi oblasti. Te transakcije ne dajejo pravice do odbitka in če gre za zavezanca, ki deluje tudi na tak način, je treba pred izračunom odbitnega deleža izključiti vse morebitne izhodne transakcije, kakor tudi ves vstopni DDV, ki je z njimi povezan in za katerega se odbitni delež ne uporablja.
 Pri metodi dejanskih podatkov se znesek vstopnega DDV določa v dveh korakih:
 zavezanec nabave pripisuje izhodnim transakcijam, če so z njimi neposredno povezane. Od nabav, ki so namenjene izključno obdavčenim transakcijam, odbije celoten DDV, od tistih, ki se uporabijo za opravljanje izključno transakcij brez pravice do odbitka, pa DDV ne odbija (prvi korak).
 Odbitni delež, izračunan po formuli iz 65. člena zakona, se tako uporabi samo za vstopni DDV od tistih nabav, ki jih ni mogoče pripisati izključno enim ali izključno drugim transakcijam (drugi korak).
 Pravilnik v 105. členu določa, da lahko zavezanec, ki opravlja mešane transakcije, uporabi eno od naslednjih možnosti:?
 a) odbija DDV za obdavčeno dejavnost in oproščeno dejavnost, za katero ima pravico do odbitka DDV, po dejanskih podatkih, če v svojem knjigovodstvu ali zunajknjigovodski evidenci zagotovi podatke o celotnem zaračunanem DDV (na prejetih računih in ob uvozu) in znesku DDV, za katerega se prizna pravica do odbitka (metoda dejanskih podatkov);
 b) določi znesek DDV, ki ga sme odbiti, z uporabo odbitnega deleža v skladu s 65. členom ZDDV-1 za celotno dejavnost, če ne more zagotoviti podatkov na način iz prejšnje alineje (metoda enega odbitnega deleža);
 c) določi znesek DDV, ki ga sme odbiti, z uporabo več odbitnih deležev, ločeno za vsako področje svoje dejavnosti v skladu s sedmim odstavkom 65. člena ZDDV-1 (metoda več odbitnih deležev).
 Čeprav iz besedila pravilnika tega ni mogoče razbrati, je glede na besedilo Direktive o DDV in razlage Sodišča EU treba sprejeti metodo dejanskih podatkov kot splošno metodo, od katere država članica lahko določi odstopanje in predpiše ali dovoli uporabo katere od posebnih metod (kot sta metodi pod b) in c)), vendar le za določene transakcije in le pod pogojem, da se s to posebno metodo zagotavlja pravilnejši rezultat.
 Pravilnik kot pogoj za uporabo odstopanja od splošne metode in uporabo metode enega odbitnega deleža določa, da zavezanec ne more zagotoviti podatkov, kot se to od njega zahteva pri metodi dejanskih podatkov. Za metodo več odbitnih deležev je pogoj, da zavezanec dejansko opravlja več dejavnosti in da vodi evidence ločeno za vsako dejavnost. Zdi se, da to ni povsem skladno s stališčem Sodišča EU ...
 Sodišče EU pravi, da zavezancem nacionalna zakonodaja lahko dovoli, da ne izvedejo neposrednega pripisa (prvi korak pri splošni metodi dejanskih podatkov), kadar se to blago in storitve nanašajo na nakup ali gradnjo stavbe za mešano uporabo, ta pripis pa je dejansko težko izvedljiv.
 V obravnavanem primeru poslovne stavbe se nam postavi vprašanje, ali je neposreden pripis (dela) vhodnega DDV od nabave glede na dejansko uporabo mogoč in ali to pomeni delitev vstopnega DDV, plačanega pri nabavi, v odvisnosti od površine stavbe, ki se uporablja za posamezno vrsto transakcij.
 Neposredni pripis nabave izhodni transakciji v okviru metode dejanskih podatkov pomeni, da se lahko vzpostavi neposredna zveza med nabavo in določeno izhodno transakcijo. Značilnost neposrednega pripisa je, da se posamezna nabava lahko pripiše točno določeni in eni sami transakciji. Posledično sem mnenja, da nabava objekta kot celote pomeni eno nabavo, ki se uporabi za več izhodnih transakcij (najemnih pogodb), zaradi česar niso izpolnjeni pogoji za pripis in je posledično razdelitev treba narediti glede na promet.
 Določanje višine odbitka vstopnega DDV glede na površino stavbe
 Delitev vstopnega DDV od nabavljene nepremičnine glede na razmerje površin ni neposredni pripis v okviru splošne metode, pač pa posebna metoda, po kateri se odbitek vstopnega DDV deli glede na uporabo vsega ali dela blaga in storitev (točka c) 2. odstavka člena 173 spada k Direktivi o DDV). Kot posebna metoda, ki predstavlja odstopanje od splošne metode dejanskih podatkov, se lahko uporabi le, če sta za to izpolnjena dva pogoja:
 država je posebno metodo določila v nacionalni zakonodaji in opredelila, za katere posebne primere se uporablja in
 posebna metoda vodi do bolj natančnih rezultatov od tistih, do katerih pridemo z uporabo splošne metode.
 Glede na to, da metoda določanja deleža odbitka po uporabi v ZDDV-1 ni predpisana in ker neposredni pripis zaradi enotnosti predmeta nabave po mojem mnenju ni mogoč, zavezancu za določitev obsega začetnega odbitka kot edina možnost ostane ocena odbitnega deleža glede na pričakovani promet in delež obdavčenih najemnin v vseh opravljenih transakcijah.
 Če bi zavezanec namesto celotnega objekta nabavil posamezne enote (pisarne), bi za vsako od njih lahko odbitek vstopnega DDV določal glede na to, ali se bo pisarna oddajala v obdavčen ali oproščen najem, saj bi z vsakim posameznim predmetom (pisarno) v določenem trenutku opravljal izključno obdavčen ali izključno oproščen najem.
 Če zavezanec pri nabavi preskoči prvi korak neposrednega pripisa nabave izhodnim transakcijam, se posledično zastavi vprašanje, ali zaradi tega namesto metode dejanskih podatkov v resnici uporabi metodo enega odbitnega deleža, ki velja tudi za vse kasnejše nabave. Odgovor na to vprašanje ni povsem jasen. Ker za delitev DDV od različnih nabav zavezanec v okviru dejavnosti ne more uporabljati več različnih metod in ker je metoda dejanskih podatkov primarna, menim, da je zaradi položaja ob nabavi nepremičnine ni mogoče izključiti, če je pričakovati, da bodo vsaj nekatere prihodnje nabave take narave, da se bodo lahko nanašale zgolj na posamezne izhodne transakcije.
 Zaradi nabave nepremičnine, s katero bo zavezanec opravljal mešane transakcije, je treba izračunati odbitni delež, s katerim se bo določila višina odbitka v zvezi z nabavo nepremičnine in nabavami, ki bodo povezane z dejavnostjo kot celoto in ne le s posamični izhodnimi transakcijami.
 V obravnavanem primeru, ko nakup objekta sovpada z začetkom izvajanja obdavčljivih transakcij, zavezanec oceni pričakovane transakcije za obdobje preostanka koledarskega leta. Oceno oziroma napoved predvidenih obdavčenih in oproščenih transakcij je treba predložiti davčnemu organu v elektronski obliki (rok ni predpisan). Na tej podlagi bo davčni organ določil začasni odbitni delež, ki ga zavezanec uporablja do izteka tekočega koledarskega leta za DDV od nabav za mešano uporabo (Opomba: po 1. 1. 2019, če bodo predlagane spremembe zakona sprejete, tega ne bo več treba, začasni odbitni delež bo zavezanec ocenil sam). Po koncu leta, v februarskem DDV-obračunu, pa se izračuna končni odbitni delež preteklega leta in medletni odbitek ustrezno korigira.
 Spreminjanje strukture mešanih transakcij
 Odbitni delež odraža delež obdavčenih transakcij v znesku vseh transakcij, opravljenih v določenem obdobju. Delež, določen ob nabavi objekta, temelji na oceni predvidenih transakcij in ga je treba ustrezno prilagajati, ko so znani dejanski podatki.
 Zakon v splošnem določa, da mora zavezanec prvotni odbitek popraviti, če je bil višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil upravičen, kakor tudi, da se morajo odbitki, opravljeni na podlagi začasnega deleža, popraviti, ko se v naslednjem letu ugotovi oziroma določi končni odbitni delež za preteklo leto. Na tej podlagi zavezanec v začetku novega leta na podlagi dejanskih podatkov preteklega leta določi končni odbitni delež in izračuna popravek. Popravek, ki ga mora narediti v zvezi z vstopnim DDV od nepremičnine, se naredi samo za sorazmerni del vstopnega DDV, ki se nanaša na obdobje od nabave do izteka koledarskega leta nabave nepremičnine.
 Glede na to vidimo, da je določanje začetnega deleža pomembno za zavezanca, saj prenizko ocenjeni delež odbitka pomeni, da se bo razlika vstopnega DDV uveljavljala skozi dvajsetletno obdobje, previsoko določen prvotni odbitek, ki se skozi obdobje popravka niža z delnimi vračili, pa lahko vzbudi dvom pri davčnem organu o tem, ali je bila prvotna ocena utemeljena, kasnejše dejansko stanje pa posledica okoliščin, ki jih zavezanec resnično ni mogel predvideti.
 Pri nabavi nepremičnine z več enotami z namenom oddajanja v najem, pri kateri se plača DDV, se začetni odbitek vstopnega DDV določi na podlagi prometa od pričakovanih transakcij in deleža obdavčenih transakcij v vseh transakcijah, ki se bodo opravile. Pravne podlage za delitev vstopnega DDV glede na delež površine, ki se uporablja za določeno vrsto transakcij (obdavčen, oproščen), v primeru, ko se nabavi celotna nepremičnina, po mojem mnenju ni, zato ocena deleža temelji na pričakovanem prometu. V primeru kasnejših odstopanj od pričakovanega razmerja prometov je treba prvotni odbitek v sorazmernem delu prilagajati dejanski uporabi.
 piše: Maja Lajevec, revija Odvetnik št. 4(87)/2018
 Zaseg dolžnikovih prejemkov je v izvršbi pogosto predlagano sredstvo za poplačilo dolžnikovih obveznosti. Razlogov je več, eden je gotovo ta, da sodišče samo išče podatke o dolžnikovem delodajalcu. Tudi v postopku osebnega stečaja sodišče seže na dolžnikove prejemke, vendar ne na predlog upnikov, ampak vedno, kadar je dolžnik zaposlen. Dolžnik praviloma sam, že v predlogu za začetek stečajnega postopka, razkrije, ali je in kje je zaposlen. Poizvedbe o tem pa opravi tudi stečajni upravitelj ali sodišče. Na podlagi sklepa o zasegu dolžnikovih prejemkov iz 393. člena Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (ZFPPIPP)1 sodišče seže na razpoložljivi del prejemkov. Ta je zaradi varstva dolžnikovega socialnega položaja in položaja oseb, ki jih je dolžan preživljati, precej omejen.
 Omejitve določajo pravila 101. in 102. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ),2 na uporabo katerih napotuje ZFPPIPP. Čeprav se v izvršbi in stečaju uporabljajo ista pravila, ki omejujejo zaseg, se sodna praksa med postopkoma razlikuje. Razlika, ki izhaja iz delitve obeh izvršb na singularno (izvršilni postopek) in generalno izvršbo (postopek osebnega stečaja), verjetno ni prava podlaga za različno uporabo istih pravnih pravil.
 Iznajdljivi dolžniki, težave upnikov pri nadzoru pravilnosti zasega, nepoznavanje tega dela postopka in pogosta želja delodajalca, da svojemu zaposlenemu – dolžniku pomaga, so poleg nizkih prihodkov najbolj pogosti razlogi za neuspešnost zasega.
 V nadaljevanju bom podrobneje predstavila postopek zasega dolžnikovih prejemkov v osebnem stečaju in rešitve, ki jih prinaša sodna praksa.
 Pravila, ki urejajo zaseg dolžnikovih prejemkov
 Plača in drugi stalni prejemki stečajnega dolžnika predstavljajo premoženje, ki spada v stečajno maso (389. člen ZFPPIPP), kar pomeni, da so ti zneski, v razpoložljivem delu, namenjeni poplačilu upnikov. V postopku se pogosto postavi vprašanje, ali je določen prejemek dolžnikov dohodek in s tem predmet zasega v postopku. Pri odgovoru si pomagamo s 37. členom Zakona o dohodnini (ZDoh-2),3 ki našteva, kaj vse sodi med dohodke iz delovnega razmerja (v nadaljnih členih so navedeni tudi drugi prejemki). V stečajnem postopku Cst 2/2017 z dne 11. januarja 2017 se je postavilo vprašanje, ali je boniteta za uporabo delodajalčevega avtomobila v službene in zasebne namene lahko predmet zasega v stečaju? Sodišče je pojasnilo, da ta vrsta bonitete ni denarni prejemek in tudi ne predmet izvršbe, ne glede na 43. člen ZDoh-2, ki določa, da jo je treba denarno ovrednotiti in od nje plačati dohodnino. Dejansko gre za dolg delavca do delodajalca, saj mora delavec delodajalcu iz naslova take bonitete praviloma plačevati denarno nadomestilo za uporabo službenega vozila v zasebne namene.
 Novela ZFPPIPP-G4 je izenačila obseg zasega dolžnikovih prejemkov v stečaju in izvršbi (102. člen ZIZ), kar olajšuje delo dolžnikovim delodajalcem in bankam. Da lahko 101. in 102. člen ZIZ pravilno uporabljamo, moramo poznati tudi pravila Zakona o minimalni plači (ZMinP),5 ZDoh-2, Zakona o socialnovarstvenih prejemkih (ZSVarPre),6 Zakona za uravnoteženje javnih financ (ZUJF),7 Zakona o socialnem varstvu (ZSV),8 Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev (ZUPJS),9 Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih (ZSDP-1)10 in Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-2).11
 Določbe ZIZ in ZFPPIPP, ki urejajo zaseg dolžnikovih prejemkov, so skope. Skupaj s preostalimi predpisi, ki urejajo to področje, predstavljajo zapleteno kombinacijo, ki pri uporabi pogosto povzroča težave. Pritožbe upnikov zaradi nepravilnosti pri zasegu so v stečaju redke, saj se upniki zanašajo na nadzor upravitelja, kot primarnega nadzorovalca. Njegovo delo otežujejo različne odločitve sodišč, spremembe zakonodaje, pogosto pa tudi iznajdljivi dolžniki, ki razpoložljivi del prejemkov povečujejo le s »pravilno« uporabo nepovezanih zakonov.
 Postopek z zasegom dolžnikovih prejemkov po ZFPPIPP
 Vedno, ko je stečajni dolžnik zaposlen, sodišče izda sklep o izterjavi njegovih stalnih prejemkov. V fazi izdaje sklepa se sodišče ne ukvarja z vprašanjem, ali so dolžnikovi prejemki dejansko rubljivi (kar pomeni, da presegajo zakonsko določen minimum za dolžnika in osebe, ki jih je dolžan preživljati). Sodišče vroči sklep o izterjavi naslovniku, torej dolžniku in njegovemu izplačevalcu prejemkov (ta sklep se ne objavlja – tretja alineja 2. točke prvega odstavka 122. člena ZFPPIPP). Pravilna vročitev je pomembna, saj se od prejema naprej šteje, da se je delodajalec s svojo obveznostjo, določeno v sklepu, seznanil, prav tako s posledicami napak pri realizaciji tega sklepa (tretji, četrti in peti odstavek 393. člena ZFPPIPP). Z dnem vročitve sklepa o izterjavi delodajalcu je opravljen rubež dolžnikovih prejemkov (drugi odstavek 107. člena ZIZ, smiselno enako izhaja tudi iz 132. člena ZFPPIPP), ki od takrat dalje v dovoljenem obsegu spadajo v stečajno maso (2. točka prvega odstavka 393. člena ZFPPIPP).
 S sklepom o izterjavi sodišče ugotovi, da dolžnikovi prejemki, razen zneskov iz 102. člena ZIZ (1. točka prvega odstavka 393. člena v zvezi s tretjim odstavkom 389. člena ZFPPIPP) in zneskov iz prvega odstavka 390. člena ZFPPIPP, ki so bili zaseženi s sklepom o izvršbi, spadajo v stečajno maso in izplačevalcu naloži, da mora po prejemu sklepa o izterjavi zarubljene zneske namesto dolžniku izplačevati na fiduciarni račun upravitelja (prvi odstavek 393. člena ZFPPIPP). V stečajnem postopku pravnomočnost sklepa o začetku stečajnega postopka ali sklepa o izterjavi ni pogoj za začetek zasega dolžnikovih prejemkov. V prvem odstavku 393. člen ZFPPIPP govori o prejemkih, ki sodijo v stečajno maso, zato zneskov iz 101. člena ZIZ posebej ne omenja, saj ti v stečajno maso ne sodijo. To pa pogosto zmoti delodajalce.
 Sodišče ima dostop do podatkov o zaposlitvi dolžnika, zato bi lahko istočasno s sklepom o začetku postopka, izdalo tudi sklep o izterjavi. Tudi v primeru, če dolžnik zaposlitve v predlogu ne bi navedel ali če bi se postopek začel na predlog upnika. Večina sodišč poizvedb o dolžnikovi zaposlitvi ob začetku postopka ne opravlja in iskanje teh podatkov prepusti upravitelju. Če upravitelj ugotovi, da je dolžnik zaposlen, o tem obvesti sodišče, ki nato izda sklep o izterjavi dolžnikovih prejemkov. Upravitelj v nasprotju s sodiščem nima neposrednega vpogleda v bazo in o dolžnikovi zaposlitvi opravlja poizvedbe. Precej neracionalno glede na temeljno načelo postopka – hitrost. Možnost poznejše izdaje sklepa o izterjavi je zakonodajalec predvidel za primere, ko se dolžnik zaposli šele med stečajnim postopkom, v vseh drugih primerih pa bi moral biti tak sklep izdan sočasno s sklepom o začetku postopka. Upravitelji opozarjajo, da nekatera sodišča sklep o izterjavi posredujejo upravitelju, hkrati z navodilom, da ga vroči delodajalcu in dolžniku. Zakon podlage za tako postopanje nima. Zaradi posledic vročitve je jasno, da sklep veljavno vroča le sodišče (oziroma v primeru spremembe delodajalca prejšnji delodajalec - 133. člen ZIZ v zvezi s drugim odstavkom 393. člena ZFPPIPP). Sodna praksa se s temi vprašanji ne ukvarja, saj zoper sklepe o izterjavi pritožb praviloma ni.
 Sodišče v sklepu o izterjavi ne navede dolžnikovega delodajalca, zato izdani sklep velja tudi v primeru, če dolžnik med postopkom zamenja zaposlitev. ZFPPIPP napotuje na uporabo prvega in drugega odstavka ter prvega stavka tretjega odstavka 133. člena ZIZ, ki določajo, da:
 v primerih, ko dolžniku preneha delovno razmerje pri delodajalcu, ki mu je bil vročen sklep o izvršbi, in ima dolžnik novega delodajalca, velja že izdani sklep o izvršbi tudi za novega delodajalca (to je tudi razlog, da sodišče v sklepu delodajalca ne navaja poimensko). Sklep o izvršbi učinkuje od dneva, ko ga novi delodajalec prejme;
 je dolžnost dolžnikovega delodajalca, pri katerem je dolžniku prenehalo delovno razmerje, da sklep o izvršbi s priporočeno pošiljko nemudoma pošlje novemu delodajalcu in o tem obvesti sodišče;
 če dolžnikovemu delodajalcu nova zaposlitev dolžnika ni znana, mora o tem takoj obvestiti sodišče. ZFPPIPP določa, da v stečaju velja tudi prvi stavek tretjega odstavka 133. člena ZIZ, a očitno gre za redakcijsko napako, saj ima tretji odstavek 133. člena le en stavek, z vsebino, kot izhaja iz te točke.
 Položaj dolžnika, ki med postopkom osebnega stečaja zamenja delodajalca, je drugačen, kot če to stori v izvršbi. ZFPPIPP dolžniku nalaga, da o vsaki spremembi, ki lahko vpliva na obseg stečajne mase (383.b, 384., 386. in 401. člen ZFPPIPP), obvesti upravitelja. Obveznost obveščanja o spremembi delodajalca načeloma velja tudi za dolžnika, ki ni predlagal odpusta ali je bil ta zavrnjen (Cst 166/2018 z dne 10. aprila 2018). V takem primeru je dolžnikov položaj primerljiv s položajem dolžnika v izvršbi, saj upravitelj nima vzvoda, da bi ga prisilil k obveščanju o delodajalcu oziroma k iskanju zaposlitve. Vprašanje je, kakšna je v takem primeru obveznost dolžnikovega delodajalca. ZIZ v 133. členu določa odgovornost delodajalca od dneva, ko mu je vročen sklep o izvršbi (v postopku osebnega stečaja je to sklep o izterjavi), četrti odstavek 122. člena ZFPPIPP pa določa neizpodbojno domnevo o seznanitvi z dejstvom o začetku stečajnega postopka s potekom osmih dni od dneva objave sklepa o začetku postopka.
 piše: dr. Branko Mayr, revija Poslovodno računovodstvo št. 4/2018
 Škoda je pogosto posledica goljufij in je neodvisna od kaznovanja storilca. Njeno višino je treba izračunati. Pri izračunu škode upoštevamo njene pravne značilnosti. Forenzični računovodje izračunamo navadno škodo in/ali izgubljeni dobiček. Pri izračunu uporabimo pravila računovodske stroke.
 Izračun škode je strokovno zelo zapleten. Opravljamo ga za to usposobljeni strokovnjaki. V svetu so to pogosto forenzični računovodje (Primerjaj: The Basics of Lost Profits Calculation). Pravo določa, da je oškodovanec upravičen do povrnitve škode, ki jo je utrpel zaradi goljufije. Kot škodni dogodek obravnavamo tudi storjeno goljufijo. Z ekonomskega vidika nastajata dve vrsti škode, navadna škoda in škoda iz naslova izgubljenega dobička.
 V Sloveniji škodo opredeljuje Obligacijski zakonik. Smiselno enako zasledimo tudi v drugih pravnih sistemih. Po pravnih opredelitvah se premoženjska škoda pojavlja kot navadna škoda in izgubljeni dobiček. Njun izračun, še posebej analiza izgubljenega dobička, sta strokovni izziv.
 Škoda kot posledica škodnega dogodka je praviloma procesirana na sodišču. Poseben problem je njena ocena. Sodišče ne razpolaga s potrebnimi znanji, zato uporablja pomoč sodnih izvedencev, le ti jo ocenimo z uporabo strokovnih metod ocenjevanja škode. Strokovna pravila izračunavanja škode so zelo zahtevna, kar še posebej velja za oceno izgubljenega dobička. Problem je v nezadostnem poznavanju stroke. To lahko privede do napak v izračunih škode.
 Cilji tega prispevka so:
 metodološki prikaz izračunavanja škode s poudarkom na škodi iz naslova izgubljenega dobička,
 kompleksnost obravnavanja škode, s poudarkom na izgubljenem dobičku, zahteva širšo razpravo. S tem prispevkom jo želimo spodbuditi in prispevati k nadgradnji teoretičnega in strokovnega okvira analiziranja izgubljenega dobička.
 V okviru obstoječega teoretičnega in strokovnega okvirja izračunavanja škode smo poudarili analizo izgubljenega dobička. Prikazali smo obstoječi teoretični okvir analiziranja izgubljenega dobička in se pri tem naslanjali na tuje izkušnje. Na podlagi normativnih podlag smo opredelili pravno razumevanje škode iz naslova izgubljenega dobička, kot se uporablja v Sloveniji. Na podlagi računovodske stroke smo opredelili različne vrste dobička, med njimi tudi izgubljeni dobiček. Pravne značilnosti škodnega dogodka vplivajo na izračun oškodovanja, medtem ko se sama škoda iz naslova izgubljenega dobička izračuna v skladu s strokovnimi pravili računovodske stroke in metodami analize izgubljenega dobička. Opredelili smo vpliv škodnega dogodka na sestavine podjetja in poslovnega procesa. Vplivi se ovrednotijo s pomočjo ene od metod analize izgubljenega dobička.
 · Predpostavili smo, da se strokovna pravila izračunavanja škode iz naslova izgubljenega dobička uporabljajo nedosledno. Hipotezo smo testirali z analizo javno dosegljivih sodnih odločb, ki obravnavajo oškodovanje in dosegljive podatke, o uporabljenih metodah analize izgubljenega dobička, primerjali s strokovnimi pravili računovodenja in metodami izračunavanja škode iz naslova izgubljenega dobička. Izsledki te raziskave so omejeni s kakovostjo in razpoložljivostjo javno dosegljivih podatkov iz sodnih spisov, pri čemer poudarjamo nedosegljivost izvedenskih mnenj na katerih temeljijo odločitve sodišč.
 V primeru potrditve ali delne potrditve raziskovalne hipoteze predlagamo model izračunavanja škode iz naslova izgubljenega dobička, ki nadgrajuje slovenski teoretični in strokovni okvir izračunavanja izgubljenega dobička.
 Po splošnem načelu (Ilešič, 2001, p 50-53) se mora vsak vzdržati ravnanja, s katerimi utegne drugim povzročiti škodo. Povzročitelj škode mora škodo povrniti oškodovancu. Škoda se pojavlja kot:
 Izziv je opredelitev vrste škode. Več o tem lahko bralec najde v različnih člankih in strokovnih delih (Cigoj, 1978; Ilešič, 2001, Plavšak, 1993, Turk, 2002, OZ, Bratina, 2012, p. 73-90 in vrsta judikatov[1]). V tem sestavku obravnavam škodo iz prvih dveh alinej prejšnjega odstavka.
 Oškodovanec (OZ) ima pravico do povrnitve navadne škode in tudi do povrnitve izgubljenega dobička.
 Zakonodajalec je pojem pravno priznane škode namerno skopo opredelil in njegovo napolnjevanje prepustil sodiščem. Odškodninsko pravo še zdaleč ni popoln in logično zgrajen pojmovni sistem, ki bi ga bilo mogoče mehanično uporabljati, ampak od sodnika zahteva vrednostno opredelitev oziroma občutek pravičnosti (Možina, 2018). Pri oceni škode sodišča uporabljajo izvedence s potrebnimi strokovnimi znanji.
 Vprašanje višine škode je treba presojati od primera do primera, čeprav na posameznih področjih obstajajo statistični podatki oziroma študije ocenjene vrednosti višine škode takih posplošenih opredelitev škode ne upoštevamo (npr. vrednost nepremičnin po GURS)
 V primerih kršitve pogodbenih obveznosti ima upnik pravico do povračila navadne škode in izgubljenega dobička (Obligacijski zakonik, 243. člen), ki bi ju dolžnik moral pričakovati ob kršitvi pogodbe kot možni posledici kršitve pogodbe glede na dejstva, ki so mu bila takrat znana ali bi mu morala biti znana. V primeru prevare ali namerne neizpolnitve ter neizpolnitve iz hude malomarnosti ima upnik pravico zahtevati od dolžnika povrnitev celotne škode, ki je nastala zaradi kršitve pogodbe, ne glede na to, ali je dolžnik vedel za posebne okoliščine, zaradi katerih je nastala.
 Odlok o določitvi podobmočij zaradi upravljanja s kakovostjo zunanjega zraka, objavljeno v Uradnem listu RS št. 67/2018 z dne 19.10.2018, velja od 20.10.2018
 Pravilnik o označevanju vira sofinanciranja iz Programa razvoja podeželja Republike Slovenije za obdobje 2014–2020, objavljeno v Uradnem listu RS št. 67/2018 z dne 19.10.2018, veljati začne 3.11. 2018
 Pravilnik o določitvi kriterijev za izkazovanje pomembnejših dosežkov delovanja nevladnih organizacij za podelitev statusa nevladne organizacije v javnem interesu na področjih obrambe in vojnih veteranov, objavljeno v Uradnem listu RS št. 67/2018 z dne 19.10.2018, veljati začne 3.11. 2018
 Uredba o porabi sredstev evropske kohezijske politike v Republiki Sloveniji v programskem obdobju 2014–2020 za cilj naložbe za rast in delovna mesta, sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 67/2018 z dne 19.10.2018, velja od 20.10.2018
 Pravilnik o nomenklaturi poklicev, sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 67/2018 z dne 19.10.2018, veljati začne 3.11. 2018
 Pravilnik o uniformi uslužbencev Uprave Republike Slovenije za pomorstvo, sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 67/2018 z dne 19.10.2018, veljati začne 3.11. 2018
 Sklep o uporabi Priporočil o enakovrednosti ureditev zaupnosti, sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 67/2018 z dne 19.10.2018, velja od 20.10.2018
 Predlog zakona o spremembi Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (ZOFVI-L), prva obravnava, EPA 0211-VIII
 Predlog zakona o spremembi in dopolnitvi Zakona o ugotavljanju katastrskega dohodka (ZUKD-2A), prva obravnava, EPA 0206-VIII
 Predlog zakona o spremembah Zakona o motornih vozilih (ZMV-1A), EPA 0205-VIII


text:
 Svarīgs juridisks paziņojums
 |
 52005PC0499
 Priekšlikums Padomes regula ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 3690/93, ar ko izveido Kopienas sistēmu, kura paredz noteikumus par informācijas minimumu, kas iekļaujama zvejas licencēs /* COM/2005/0499 galīgā redakcija - CNS 2005/0205 */
 [pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |Briselē, 17.10.2005COM(2005) 499 galīgā redakcija2005/0205 (CNS)PriekšlikumsPADOMES REGULAar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 3690/93, ar ko izveido Kopienas sistēmu, kura paredz noteikumus par informācijas minimumu, kas iekļaujama zvejas licencēs(iesniegusi Komisija)PASKAIDROJUMA RAKSTSAr Padomes Regulu Nr. 3690/93[1] izveidota Kopienas sistēma, ar ko paredz noteikumus par informācijas minimumu, kas iekļaujama zvejas licencēs, pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 3760/92, ar ko izveido Kopienas zivsaimniecības un akvakultūras sistēmu. Regula (EK) Nr. 3760/92 atcelta ar Regulu (EK) Nr. 2371/2002.Zvejas licence veido atbilstīgu flotes pārvaldības instrumentu, jo īpaši attiecībā uz jaudas ierobežojumiem, kā noteikts Regulas (EK) Nr. 2371/2002 12. un 13. pantā un Padomes 2004. gada 30. marta Regulā (EK) Nr. 639/2004 par Kopienas attālākajos reģionos reģistrēto zvejas flošu pārvaldību. Tādēļ ir nepieciešams pielāgot noteikumus par zvejas licencēm šai jaunajai situācijai, pamatojoties uz Regulas (EK) Nr. 2371/2002 13. panta 3. punktu un 22. panta 3. punktu.Priekšlikums Komisijas Regulai šajā jautājumā 2005. gada 6. jūlijā ir saņēmis labvēlīgu Zivsaimniecības un akvakultūras pārvaldības komitejas atzinumu un ir pieņemts, un to piemēros no Padomes Regulas Nr. 3690/93 atcelšanas dienas.Tādēļ ir nepieciešams nekavējoties atcelt minēto regulu.2005/0205 (CNS)PriekšlikumsPADOMES REGULAar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 3690/93, ar ko izveido Kopienas sistēmu, kura paredz noteikumus par informācijas minimumu, kas iekļaujama zvejas licencēsEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 37. pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[2],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu[3],tā kā:1. Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 3690/93, ar ko izveido Kopienas sistēmu, kura paredz noteikumus par informācijas minimumu, kas iekļaujama zvejas licencēs [4] , pamatojas uz Padomes 1992. gada 20. decembra Regulu (EEK) Nr. 3760/92, ar ko izveido Kopienas zivsaimniecības un akvakultūras sistēmu [5] , kura ir aizstāta ar Padomes 2002. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku [6] . Regulā (EK) Nr. 3690/93 esošās atsauces un noteikumi vairs nav saderīgi ar šo jauno regulu, ar ko izveido jaunus noteikumus attiecībā uz zvejas jaudas pārvaldību, kā norādīts zvejas licencēs.2. Atbilstoši Regulas (EK) Nr. 2371/2002 22. panta 3. punktam un 13. panta 3. punktam Komisija ir pilnvarota noteikt īstenošanas noteikumus zvejas licenču un zvejas jaudas pārvaldībai.3. Komisija 2005. gada 3. augustā ir pieņēmusi Regulu (EK) Nr. 1281/2005 par zvejas licenču pārzināšanu un tajās ietveramo informācijas minimumu [7] , kas jāpiemēro no Regulas (EK) Nr. 3690/93 atcelšanas dienas.4. Tādēļ Regula (EK) Nr. 3690/93 ir jāatceļ,IR PIEņēMUSI ŠO REGULU.1. pants1. Regulu (EK) Nr. 3690/93 atceļ.2. Atsauces uz atcelto regulu uzskata par atsaucēm uz Regulu (EK) Nr. 1281/2005, un tās lasa saskaņā ar šīs regulas pielikumā doto atbilstības tabulu.2. pantsŠī regula stājas spēkā septītajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.Briselē, [...]Padomes vārdā —priekšsēdētājsPIELIKUMSATBILSTīBAS TABULARegula (EK) Nr. 3690/93 | Regula (EK) Nr. 1281/2005 |1. pants | 1. un 3. pants |2. pants | 5. pants |3. pants | 4. pants |4. pants | 5. pants |5. pants | 6. pants |6. pants | - |7. pants | - |8. pants | - |9. pants | - |10. pants | 8. un 9. pants |[1] OV L 341, 31.12.1993., 93. lpp.[2] OV C [...], [...], [...]. lpp.[3] OV C [...], [...], [...]. lpp.[4] OV L 341, 31.12.1993., 93. lpp.[5] OV L 389, 31.12.1992., 1. lpp.[6] OV L 358, 31.12.2002., 59. lpp.[7] OV L 203, 4.8.2005., 3. lpp.


text:
 10.3.2007
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 56/32
 Иск, предявен на 5 януари 2007 г. — Белгия/Комисия
 (Дело T-5/07)
 (2007/C 56/63)
 Език на производството: френски
 Страни
 Ищец: Кралство Белгия [представители L. Van den Broeck; J. P. Buyle и C. Steyaert, адвокати]
 Ответник: Комисия на Европейските общности
 Искания на ищеца
 —
 да се признае искът за допустим и основателен,
 —
 по главния иск, да се отмени решението на Комисията от 18 октомври 2006 г., с което се приема, че „старите вземания по линия на Европейския социален фонд“, изплатени с резерви от Кралство Белгия на 21 декември 2004 г., не са били погасени по давност,
 —
 следователно, да се постанови, че тези задължения са погасени съгласно член 3, параграф 1 на Регламент No 2988/95/ЕО и, следователно, да се осъди Европейската комисия да възстанови на Кралство Белгия сумата от 631 177,60 EUR заедно с лихвите за забава, считано от 21 декември 2004 г., изчислени според основния лихвен процент на ЕЦБ, увеличен с три и половина пункта,
 —
 като евентуален иск, да се отмени решението на Комисията от 18 октомври 2006 г. в частта, в която се приема, че неплащането на спорните стари вземания по линия на Европейския социален фонд поражда задължение за лихва и, следователно, да се осъди Европейската комисия да възстанови на ищеца лихвите, платени от него по спорните вземания, а именно сумата от 377 724,99 EUR заедно с лихвите за забава, считано от 21 декември 2004 г., изчислени според основния лихвен процент на ЕЦБ, увеличен с три и половина пункта,
 —
 като следващ евентуален иск, да се отмени решението на Комисията от 18 октомври 2006 г. в частта, с която се определя процентът на исканата лихва. Да се постанови, че този лихвен процент зависи от лихвения процент на ЕЦБ за основните й операции по рефинансиране, така както е публикуван в Официален вестник, и, следователно, да се осъди Комисията да възстанови на ищеца надплатените лихви по спорните вземания заедно с лихвите за забава, считано от 21 декември 2004 г., изчислени според основния лихвен процент на ЕЦБ, увеличен с три и половина пункта,
 —
 при всички хипотези, да се осъди Комисията да заплати разноските, свързани с настоящото производство.
 Правни основания и основни доводи
 С настоящия иск ищецът моли за отмяна на решение на Комисията, съдържащо се в писмо от 18 октомври 2006 г., с което тя отказва да възстанови на ищеца изплатената от него сума за погасяване на стари вземания по линия на Европейския социален фонд — сума, чието възстановяване ищецът иска поради погасяването на тези вземания по давност, и, субсидиарно, поради липсата на правно основание за начисляване на лихви.
 В периода между 1987 и 1992 г. с решения, взети въз основа на Регламент No 2950/83/ЕИО (1) и на Решение 83/673/ЕИО (2) Комисията иска от ищеца да възстанови сумите, отпуснати под формата на помощи за различни белгийски организации (предложители), но останали неусвоени от последните. Ищецът предава получените от Комисията съобщения за дължими суми на засегнатите предложители. Някои от тях възстановяват неусвоените суми направо на Комисията, но други изпращат писма до Комисията относно законосъобразността на исканията за връщане на помощите. През 2002 г. по инициатива на Комисията започват нови преговори по случая. През 2004 г. Комисията пристъпва към прихващане на сумите, дължими по въпросните стари вземания по линия на Европейския социален фонд (дебитни известия, издадени между 15 януари 1987 г. и 31 декември 1991 г.), увеличени с лихви за забава за изтеклия от издаването на дебитните известия период, с вземанията на ищеца към Комисията в рамките на управлението на средствата на Европейския социален фонд. Ищецът оспорва това прихващане, както и лихвите, начислени от Комисията, като се позовава на погасяването на вземанията по давност, както и на липсата на законово основание за начисляване на лихви за забава. Въпреки това, за да спре евентуалното натрупване на лихви, Кралство Белгия пристъпва към плащане на салдото на останалите неприхванати вземания по линия на Европейския социален фонд. Същевременно ищецът уточнява, че не се отказва от аргументите, изтъкнати в разменените с Комисията писма, и че си запазва правото да изиска възстановяване на тези суми след признаване основателността на неговите аргументи. Комисията се произнася по направеното оспорване с писмо до ищеца от 19 януари 2005 г. Това писмо става предмет на иск за отмяна, предявен от Кралство Белгия пред Първоинстанционния съд. С определение от 2 май 2006 г. Първоинстанционният съд отхвърля иска като недопустим с мотива, че въпросното писмо не представлява атакуем акт по смисъла на член 230 ЕО (3).
 На 29 юни 2006 г. ищецът изпраща ново писмо до Комисията, с което иска възстановяване на сума в размер на салдото на неприхванатите вземания по линия на Европейския социален фонд, изплатени с цел избягване на евентуалното натрупване на лихви, като изтъква предишните си доводи, свързани с погасяването на тези вземания по давност, както и с липсата на правно основание за начисляване на лихви. С писмо от 18 октомври 2006 г. Комисията го уведомява за отказа си да възстанови исканата сума. Това е и актът, оспорван с настоящия иск.
 В подкрепа на главния си иск ищецът изтъква, че в европейското законодателство единствено Регламент No 2988/95/ЕО (4) урежда по общ начин възможността Комисията да получи обратно средствата, които не са били усвоени в съответствие с приложимите разпоредби. Според ищеца в случая трябва да се приложи член 3 от споменатия регламент, който определя давностните срокове на исковете. Ищецът посочва още, че ако Първоинстанционният съд приеме, че давностните срокове по член 3 от Регламент No 2988/95/ЕО не могат да се противопоставят на Комисията, то тогава трябва да се приложи член 2, параграф 4 от същия регламент и съответно разпоредбите на белгийското право, уреждащи давностните срокове за „лични“ искове.
 В подкрепа на евентуалния си иск, свързан с неточността на правното основание, на което Комисията се позовава, за да изиска плащане на лихви за забава, Кралство Белгия изтъква, че Комисията прилага погрешно член 86, параграф 2, буква б) от Регламент No 2342/2002/ЕО, определящ подробни правила за прилагане на Финансовия регламент (5). Ищецът твърди, че съществува специална уредба, която дерогира този регламент, и че по силата на тази специална уредба Комисията няма право да прилага други разпоредби, освен тези, които уреждат дейността на Европейския социален фонд, по линия на който са възникнали и вземанията, чието плащане Комисията претендира, за да определи евентуално дължимите лихви. В това отношение ищецът изтъква, че Комисията няма право да иска лихви, освен ако плащането им не е било предвидено, което според ищеца не е било направено към онзи момент.
 И като следващ евентуален иск ищецът твърди, че противно на решението на Комисията процентът на исканата лихва е плаващ. Във връзка с това той моли Комисията да бъде осъдена да му възстанови надплатените лихви по спорните вземания.
 (1) Регламент (СЕО) No 2950/83 на Съвета от 17 октомври 1983 година относно прилагането на решение 83/516/ЕИО относно задачите на Европейския социален фонд, ОВ L 289, стр. 1.
 (2) Решение на Комисията от 22 декември 1983 година относно управлението на Европейския социален фонд (ЕСФ), ОВ L 377, стр. 1.
 (3) Определение на Първоинстанционния съд от 2 май 2006 година, Кралство Белгия/Комисия (Дело Т-134/05, все още непубликувано в Сборника).
 (4) Регламент (ЕО, Евратом) No 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 година относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности, ОВ L 312, стр. 1.
 (5) Регламент (ЕО, Евратом) No 2342/2002 на Комисията от 23 декември 2002 година относно определянето на подробни правила за прилагането на Регламент (ЕО, Евратом) No 1605/2002 на Съвета относно Финансовия регламент, приложим към общия бюджет на Европейските общности, ОВ L 357, стр. 1.


text:
AG Hagen bestätigt Porsche-Urteil des BGH vom 29.04.2003 – 19 C 369/06 | Captain HUK
 ← Stundenverrechnungssätze und falsches Gutachten
 WISO-Tipp treibt Unfallopfer ins Schadenmanagementsystem gegnerischer Versicherungskonzerne →
 AG Hagen bestätigt Porsche-Urteil des BGH vom 29.04.2003 – 19 C 369/06
 Publiziert am 31. August 2007 von Willi Wacker
 Mit Urteil vom 15.01.2007 – 19 C 369/06 – hat das Amtsgericht Hagen – diesmal der Zürich Versicherungs AG – ins Stammbuch geschrieben, dass der Geschädigte auf der Grundlage eines Sachverständigengutachtens auch die fiktiven Reparaturkosten ersetzt verlangen kann. Die geschädigte Klägerin hatte nach einem Verkehrsunfall aufgrund eines Sachverständigengutachtens die beklagte Kraftfahrzeughaftpflichtversicherung auf Zahlung der fiktiven Reparaturkosten in Höhe von 3.627,09 € netto in Anspruch genommen. Die Schadensberechnung der Klägerin basierte auf Verrechnungssätzen der Werkstatt, in welcher das beschädigte Fahrzeug durch den durch die Klägerin beauftragten Sachverständigen besichtigt wurde. Die beklagte Haftpflichtversicherung zahlte allerdings nur einen anteiligen Betrag in Höhe von 2.788,43 €, wobei sie diejenigen Kosten zugrunde legte, die bei einer Reparatur in der von ihr benannten Alternativwerkstatt angefallen wären. Mit der Klage beanspruchte die Klägerin die Differenz. Das Amtsgericht Hagen gab ihr in vollem Umfange recht. In den Urteilsgründen hat das Amtsgericht Hagen kurz und knapp wie folgt ausgeführt:
 „Die Klägerin kann die objektiv erforderlichen Reparaturkosten nach § 249 Abs. 2 Satz 1 BGB in Höhe des im Sachverständigengutachten genannten Betrages verlangen, abzüglich der bereits gezahlten 2.799,43 €. Ein Verstoß gegen ihre Schadensminderungspflicht liegt nicht vor. Der Ansicht der Beklagten, dass der Klägerin nur die Kosten der Reparatur in der kostengünstigeren Alternativwerkstatt zu erstatten seien, kann nicht gefolgt werden. Denn die Tatsache, dass die Reparatur in der Alternativwerkstatt lediglich kostengünstiger ist, kann keine Berücksichtigung finden. Dem Geschädigten kann nämlich nicht vorgeschrieben werden, in welcher Werkstatt er sein Fahrzeug nach einem Unfall reparieren lassen soll. Schließlich wird dem Geschädigten in § 249 Abs. 2 Satz 1 BGB die Möglichkeit eröffnet, die Schadensbehebung in eigener Regie vorzunehmen (vgl.Porsche-Urteil des BGH vom 29.04.2003 – VI ZR 398/02 -). Zwar ist der Geschädigte gehalten, im Rahmen des Zumutbaren den wirtschaftlicheren Weg der Schadensbehebung zu wählen, sofern er die Höhe der für die Schadensbeseitigung aufzuwendenen Kosten beeinflussen kann. Doch dazu genügt im Allgemeinen, dass er den Schaden auf der Grundlage eines von ihm eingeholten Sachverständigengutachtens berechnet, sofern das Gutachten hinreichend ausführlich ist und das Bemühen erkennen lässt, dem konkreten Schadensfall vom Standpunkt eines wirtschaftlich denkenden Betrachters gerecht zu werden.Diesen Anforderungen ist die Klägerin nachgekommen. Substantiierte Einwende gegen das Gutachten an sich wurden von Beklagtenseite nicht vorgetragen...!“
 Damit hat das Amtsgericht Hagen die Gründe des sog. Porsche-Urteils vom 29.04.2003 des VI. Zivilsenates des BGH strikt umgesetzt. Denn Ziel des Schadensersatzes ist die Totalreparation, wobei der Geschädigte nach schadensrechtlichen Grundsätzen, sowohl in der Wahl der Mittel zur Schadensbehebung, als auch in der Verwendung des vom Schädiger zu leistenden Schadensersatzes völlig frei ist. Dies gilt auch für die fiktiven Reparaturkosten. Auch bei fiktiver Schadensberechnung ist grundsätzlich Maßstab das Verhalten eines wirtschaftlich vernünftig denkenden Geschädigten zum Zwecke der Schadensbehebung. Dazu gehört auch die Entscheidung des Geschädigten, sein Fahrzeug in einer markengebundenen Fachwerkstatt reparieren zu lassen. Würde man der Argumentation der Versicherungswirtschaft folgen, würde die dem Geschädigten in § 249 Abs. 2 Satz 1 BGB eröffnete Möglichkeit der Schadensbehebung in eigen Regie in einer mit dem Gesetz nicht zu vereinbarenden Weise eingeschränkt. Dies gilt im Hinblick auf die dem Geschädigten zustehende Dispositionsfreiheit, die der Bundesgerichtshof immer wieder hervorgehoben hat, auch dann, wenn der Geschädigte das Fahrzeug unrepariert weiter veräußert, wie in dem Porsche-Urteil, oder gar nicht repariert, wie das Amtsgericht Hagen zu entscheiden hatte. Nur dann, wenn versierte Anwälte in Kenntnis der Rechtsprechung den Geschädigten entsprechend leiten können, sind die Versuche der Haftpflichtversicherer, die Geschädigten um ihre berechtigten Schadensersatzansprüche zu prellen, zum Scheitern verurteilt.
 Gruß Willi Wacker
 Dieser Beitrag wurde unter Ersatzteilzuschläge, Fiktive Abrechnung, Lohnkürzungen, Stundenverrechnungssätze, UPE-Zuschläge, Urteile, Verbringungskosten, Zurich Versicherung Gruppe abgelegt und mit AG Hagen, Ersatzteilzuschlag, Fahrzeugverbringung, Kürzungsprotokoll, Lohnkosten, markengebundene Fachwerkstatt, Prüfbericht, Rechtsprechung, Stundenverrechnungssatz, UPE-Aufschläge verschlagwortet. Setze ein Lesezeichen auf den Permalink.
 8 Kommentare zu AG Hagen bestätigt Porsche-Urteil des BGH vom 29.04.2003 – 19 C 369/06
 31. August 2007 um 15:33
 Es ist immer wieder erstaunlich, dass Versicherungen versuchen, BGH-Urteile die zu ihrem Nachteil ausgefallen sind, in Frage zu stellen.
 Schlaue Leute haben längst erkannt, dass zwischenzeitlich selbst AG-Urteile in dieser Richtung des BGH ausfallen. Immer wieder wird jedoch versucht, die Grundlage unserer Rechtsprechung mit zweifelhaften Argumenten in den Schmutz zu ziehen.
 Wann begreifen die Vorstände eigentlich ihr skrupeloses Vorgehen gegen das Gesetz und die Geschädigten.
 31. August 2007 um 18:38
 Vorstände??
 Skrupelos??
 Welcher Vorstand hat noch Skrupel??
 Skrupel gegen Gesetzbruch?? Gibt es scheinbar nicht mehr bei bestimmten Personen.
 Aber „Raffgier“ und Abzocke sind doch In hoch 10
 Harz gibt Verdienstkreuz zurück. Wann macht das Hönen??
 31. August 2007 um 20:17
 Die Überschrift lautet „AG Hagen bestätigt Urteil des BGH“.
 Eigentlich geht das umgekehrt, da bestätigt der BGH die unteren Gerichte.
 31. August 2007 um 20:18
 Da kann der BGH ja froh sein, daß er damals mit dem Porsche-Urteil alles richtig gemacht hat.
 31. August 2007 um 20:26
 Hallo „nur mal so“,
 Frage: was ist der Unterschied zwischen Harz und Hönen?
 @nur mal so: Sie Schreiben
 „Es gibt jedenfalls eine große Anzahl von erstinstanzlichen Urteilen, die das Porsche-Urteil wie folgt auslegen (Literaturangaben können bei bedarf nachgeliefert werden):
 Danach dürfen Versicherer sehr wohl Verletzung der Schadenminderungspflicht einwenden, wenn eine konkrete Reparaturwerkstatt benannt wird. “
 Haben die Geschädigten nach diesen Urteilen aufgegeben oder ging es in die nächste Instanz? Und wie war der Bestand dieser Urteile?
 Im übrigen ist es ein sehr heißes Eisen. In D. wird das Eigentumsrecht sehr hoch geschätzt und zu dazu gehötr auch das alleinige Verfügungsrecht eines Eigentümers an seinem Eigentum. Gerichte beschränken dies sehr selten, d.h. ob, wann und wie ein Fahrzeug repariert wird ist Sache des Eigentümers. Alles was diese Entscheidungsfreiheit einschränkt wird immer mit äußerster Vorsicht angewendet.
 Das ist vermutlich der Grund für das Urteil, nicht der schlechte Anwalt der Versicherung.
 1. September 2007 um 11:29
 Die provozierenden und rechtsverdrehenden Kommentare aus den Reihen der Versicherungswirtschaft werden grundsätzlich gelöscht!
 „nur mal so“ ist ein Kandidat aus diesem Lager (Victoria-Versicherung)!!
 Wir sind eine Info-Plattform für die Belange der Geschädigten und bieten keinen Raum für die Vertretung rechtswidriger Ansichten bezahlter Provokateure.
 Unbelehrbare aus der Versicherungswelt erhalten stets die richtige Antwort bei den unzähligen Gerichtsprozessen.
 Deshalb die Empfehlung an die Versicherungsposter:
 Anstatt hier unnötige Zeit zu vergeuden mit dem Versuch Unsinn zu posten, besser fundierte Rechtsprechung lesen – insbesondere die des BGH !!!!
 Und vor allem – auch daran halten !!!!!
 1. September 2007 um 13:40
 Siehe dazu mein Bericht vom 28.08.07 Diese Auslegung ist eindeutig.
 Gleichfalls beachten wir den Aufsatz von Herrn Dr. Reinhold Weber, Vorsitzender Richter am BGH a. D., Karlsruhe
 VersR 1990 Heft 25 Seite 934 bis 946
 Auf Seite 935 wird deutlich, dass der §249 eindeutig vor dem §251 steht. Bei dem §249 handelt es sich um die Berechtigung, nicht nur den Sachwert, sondern seine konkrete Zusammensetzung soll erhalten, wiederhergestellt werden. Es wird von Restitution gesprochen, indem das Integritätsinteresse befriedigt werden soll. Während der §251 ausschließlich den Ersatz des Sachwertes in Geld bedeutet, also eine reine Kompensation darstellt.