type: other

text:
Om fortsat forbrydelse i skatte- og afgiftsstrafferetten
 Af Tommy Pedersen, Specialkonsulent i Skattestyrelsen
 Resumé: I artiklen, der er udtryk for forfatterens personlige holdning, forsøges det klarlagt, hvad der skal til for at statuere fortsat forbrydelse i skatte- og afgiftsstraffesager. Den strafferetlige forældelsesfrist regnes i medfør af straffeloven (STRL) § 94, stk. 1, fra den dag, da den strafbare virksomhed eller undladelse er ophørt. I sager med fortsat forbrydelse ”forlænges forældelsesfristen”. Det betyder, at forbrydelsen først er afsluttet med begåelsen af den sidste delhandling, og at forældelsesfristen for den første delhandling først begynder at løbe ved afslutningen af den sidste. Problemstillingen om fortsat forbrydelse er særdeles relevant. Dette skyldes, at der i årevis har været en uensartet vurdering hos politiet om, hvad der skal til for at statuere fortsat forbrydelse i momsstraffesager. Der er anklagere, der har den opfattelse, at der som minimum kræves 3 ensartede kontinuerlige urigtige momsangivelser for, at der kan foreligge en fortsat forbrydelse, og de henviser til dommen UfR 1988.637 H. Det er desuden i teorien fastlagt, at fortsat forbrydelse ikke finder anvendelse i sager om overtrædelse af straffebestemmelser i skattekontrolloven af 1972 (1972-SKL) og skattekontrolloven af 7. december 2017 (NYSKL), der trådte i kraft den 1.1.2019. Langt de fleste anklagere i anklagemyndigheden støtter denne teori, selv om der er domme, der statuerer fortsat forbrydelse i sager om overtrædelse af 1972-SKL §§ 13 og 16.
 Synspunkter i Taxo Opinion, er udelukkende udtryk for skribentens holdninger. Inden indlægget bringes på k-news/taxo, forpligter redaktionen sig til at orientere eventuelt direkte omtalte parter. Hvis omtalte parter eller andre ønsker, at formulere et svar til indlægget, kan den sendes til redaktionen på: taxo@karnovgroup.com. Vi vurderer indkomne indlæg, og forbeholder os retten at udvælge hvorvidt indlæg skal bringes i Opinion.
 ML § 81 og 1972-SKL §§ 13, 15 og 16 samt NYSKL §§ 82 og 83 er centrale bestemmelser i speciallovgivningen inden for Skattestyrelsens regi, der alle har deres ”udspring” i straffelovens § 279 om bedrageri. Se TfS 2004,489 af Søren Vilhelmsen om momsbedrageri. Det forsøges klarlagt, om fortsat forbrydelse anerkendes i skatte- og afgiftsunddragelsesstraffesager i relation til særligt disse centrale ”hovedstraffebestemmelser” i Skattestyrelsens regi.
 Der er flere domme om overtrædelse af ML § 81, hvor fortsat forbrydelse ”er i spil”. Der er kun få domme om overtrædelse af straffebestemmelser i hhv. 1972-SKL, kildeskatteloven og sager vedrørende den øvrige afgiftslovgivning. Der er så vidt vides ingen domme om overtrædelse af 1972-SKL § 15, hvor fortsat forbrydelse har været i spil, ligesom der ikke er nogen trykte landsretsdomme om fortsat forbrydelse i sager vedrørende overtrædelse af straffebestemmelser i kildeskatteloven. Det fremgår af Jan Pedersen 2001 på side 294, at der er en utrykt Østre Landsretsdom af 15.9.1974, 4. afdeling, hvor fortsat forbrydelse anerkendes i en kildestraffesag, hvor den tiltalte havde foretaget delvise indbetalinger af restancer, hvilke indbetalinger lå mere end 2 år forud for forældelsesfristens udløb. Retten i Holstebro statuerede i sag 30-04-2015, fortsat forbrydelse i en straffesag om A-skat og AM-bidrag. I TfS 2014, 51 (SKM2013.551.ØLR) blev der statueret fortsat forbrydelse i en afgiftsstraffesag om overtrædelse af øl- og vinafgiftslovens § 25, stk. 3, jf. stk. 1, nr. 1 og 2, jf. § 6, stk. 1, samt overtrædelse af emballageafgiftslovens § 18, stk. 3, jf. stk. 1, nr. 1, jf. § 7a, stk. 3 (tidligere stk. 2).
 Overtrædelse af straffelovens § 302, foreligger lejlighedsvis i sager om overtrædelse af skatte- og afgiftslovgivningen jf. fx SKM2012.723.ØLR, hvor retten nåede frem til, at der var tale om en fortsat forbrydelse vedrørende mangelfuld bogføring, regnskabsføring m.v. I DS1996.S-3/1996, udtalte Disciplinærnævnet, at det anerkendte strafferetlige begreb ”fortsat forbrydelse” måtte antages at finde analog anvendelse vedrørende disciplinære forseelser. Henset til de påklagede forholds relativt begrænsede antal, sammenholdt med, at de vedrørte dels en personlig virksomhed, dels to selskaber og således angik forskellige retssubjekter, fandt nævnet imidlertid ikke, at de påklagede forhold udgjorde en række, ensartede og kontinuerlige forhold. De kunne derfor ikke betegnes som en "fortsat forbrydelse". I V2011.S-0451-11, TfK2011.1063/2, TfL2012.15, fandt Vestre Landsret, at overtrædelserne kunne tilregnes tiltalte som forsætlige eller groft uagtsomme, og entreprenørfirmaet blev idømt en bøde på 10.000 kr. for overtrædelse af naturbeskyttelseslovens § 89, stk. 4, jf. stk. 2, jf. stk. 1, nr. 1, jf. § 3, stk. 1 og stk. 2, nr. 2 og 4, samt vandløbslovens § 85, stk. 3, jf. stk. 1, nr. 1, jf. § 17 og § 27, stk. 1. Forholdet var ikke forældet, idet oprensningen – uanset arbejdet blev udført i 3 etaper – ansås som en fortsat forbrydelse. I dommen U 2012.1788 H statuerede retten fortsat forbrydelse i en sag om overtrædelse af STRL § 152, stk. 1, om uberettiget videregivelse af fortrolige oplysninger fra et plejehjem først til et filmselskab og dernæst til DR. Forældelse er særlig relevant i sager om overtrædelse af skatte-og afgiftslovgivningen, idet der gælder en 5-årig forældelse ved overtrædelser af ML § 81 og 1972-SKL §§ 13, 15 og 16 samt NYSKL §§ 82 og 83. Er overtrædelsen omfattet af STRL § 289 gælder en 10-årig forældelsesfrist.
 Forudsætningen for at ifalde straf for overtrædelse af skatte- og afgiftslovgivningen
 Strafferetligt fastslår STRL § 1, at straf kun pålægges for et forhold, hvis strafbarhed er hjemlet ved lov, eller som ganske må ligestilles med et sådant. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention art 7, indeholder et krav om præcisering af straffebestemmelser, hvad der ofte kaldes et klarhedskrav. Efter STRL § 19 er udgangspunktet, at der ved overtrædelse af straffeloven kræves forsæt, mens der ved overtrædelse af speciallove fx 1792-SKL, NYSKL og ML, også kan straffes for uagtsomhed. Forudsætningen for at ifalde strafansvar for overtrædelse af ML § 81 og SKL §§ 13 og 16 samt NYSKL § 82 og 83 skal ske ved minimum grov uagtsomhed. Det følger af STRL § 2, at STRL kapitel 1 – 11 finder anvendelse på alle strafbare forhold, for så vidt andet ikke er bestemt. Straffelovens almindelige del, finder derfor anvendelse, når der foreligger en overtrædelse af en straffebestemmelse i skatte- og afgiftslovgivningen.
 Følgende fremgår af STRL § 3, stk. 1:” Er den ved en handlings påkendelse gældende straffelovgivning forskellig fra den, der gjaldt ved handlingens foretagelse, afgøres spørgsmålet om strafbarhed og straf efter den senere lov, dog at afgørelsen ikke derved må blive strengere end efter den ældre lov. ” Da grov uagtsomhed ikke er kriminaliseret i 1972-SKL § 15, men i NYSKL § 83, stk. 3, jf. stk. 5, vil en overtrædelse af sidstnævnte bestemmelse først kunne straffes efter NYSKL § 83, stk. 3, stk. 5, for overtrædelse begået fra den 1.1.2019.
 Der er ikke fuldt ud sammenfald af ordlyden i 1972-SKL §§ 13, 15 og 16 og NYSKL §§ 82 og 83. Såfremt der foreligger en fortsat forbrydelse, i sager omfattet af 1972-SKL §§ 13, 15 og/eller 16, og forbrydelsen fortsættes i 2019, hvor NYSKL træder i kraft, kan der, hvis der i den konkrete situation er tale om ensartede handlinger, der begås in continenti, være tale om en strafferetlig enhedsbedømmelse. Handlinger og undladelser, som i almindelighed er strafbare, kan være straffri, hvis der i den konkrete situation foreligger særlige omstændigheder jf. STRL §§ 13 - 16. Herudover kan straffen under i øvrigt formildende omstændigheder bortfalde jf. STRL § 83, og der er mulighed for at strafansvar kan ophøre ved forældelse jf. STRL §§ 92-94.
 Betænkning nr. 1438 fra 2004
 Følgende fremgår af note 46 på side 36: ”Ved fortsatte forbrydelser forstås, at en person under visse omstændigheder kun anses for at have begået én forbrydelse, skønt personen har foretaget flere handlinger, der hver især realiserer en forbrydelses gerningsindhold. Det er en forudsætning, at handlingerne er ensartede og udøves in continenti.”
 DJV afsnit A.C.3.2.2 Strafferetlig forældelse
 Følgende fremgår:” Retspraksis har anset urigtige momsangivelser i fortløbende angivelsesperioder for en fortsat forbrydelse, og da forældelsesfristen regnes fra den dag, forbrydelsen er ophørt, er det i momssager af denne karakter fra den sidste angivelsesfrist, at forældelsen løber. I hvilket omfang en momsovertrædelse kan trække andre overtrædelser med sig i forlængelsen af forældelsesfristen, afhænger af fortolkningen af kravet til, at overtrædelserne skal være begået ved samme handling. Der vil være tale om en meget konkret afvejning i forhold til sagens faktum. Da de fleste overtrædelser af skatte- og afgiftslovgivningen kræver forskellige erklæringer med forskellige frister, vil det antageligt snarere være undtagelsen end hovedreglen, at der kan statueres en sammenhængende forbrydelse. Se SKM2013.284.ØLR hvor momsunddragelsen blev anset for at have haft et ensartet og kontinuerligt præg.”
 Teorien om fortsat forbrydelse og bemærkninger hertil
 Kommenteret straffelov 9. udg. side 529: ”Der henvises til Jan Pedersen 2001, side 361, hvor det nævnes: ”I almindelighed må en enhedsbedømmelse formentlig ophæves, hvis der behørigt angives i mindst 3 perioder. Afgørende er imidlertid, om der udøves en fortløbende og konsekvent overtrædelse. ” Herefter anføres: ” Praksis synes at vise, at der foreligger fortsat forbrydelse, hvis angivelserne uafbrudt ikke afgives eller er urigtige.”
 Kommenteret straffelov 10. udg. side 576-577: ”Som nævnt under § 93 er udgangspunktet, at hvis tiltalte har begået flere handlinger, skal forældelsesspørgsmålet løses isoleret for hver handling for sig. Imidlertid er der tradition for at opfatte visse strafbare forhold således, at de udgør en slags sammenhængende række af forbrydelser, så forældelsesfristen for alle handlingerne under ét regnes fra ophøret af den sidste strafbare handling. Forholdet kaldes fortsat forbrydelse. I Baumbach: Legalitetsprincippet s. 380 ff. hævdes denne praksis at være i strid med § 1. Forudsætningen for at statuere fortsat forbrydelse er, at handlingerne er ensartede og foretages kontinuerligt. Det er næppe muligt at sammenfatte retspraksis i nogen mere præcis formel, lige som det ikke er muligt eller nødvendigt at trække nogen skarp grænse til tilstandsforbrydelser. Tilbøjeligheden til at acceptere fortsat forbrydelse afhænger tydeligvis af den enkelte forbrydelsesart, uden at spørgsmålet kan siges at være et sprogligt fortolkningsspørgsmål. På side 578-579 nævnes: ”Vedrørende skattekontrolloven synes allerede det forhold, at der er 1 år mellem hver urigtig selvangivelse, at have bevirket, at skattesvig ikke accepteres som fortsat forbrydelse, U 1972.735 H.” Herefter henvises der til U 1985.740 H, U 1988.637 H, TFS 1991.228 V, TfS 1992.585 Ø, TFS 1995.614 V, U 1997.1416 V, TfS 2006.290 Ø (se afsnit 9). Det nævnes videre, at Højesteret i dommen U 2012.1788 H, hvor T1 og T2 blev dømt for videregivelse af fortrolige oplysninger fra et plejehjem først til et filmselskab og dernæst til DR, fandt, at strafansvaret for sidstnævnte videregivelse ikke var forældet, idet der var tale om en ”fortsat forbrydelse”. Det nævnes herefter vedrørende de 2 videregivelser, at begrebet nok er anvendt i en speciel betydning. Hele det begivenhedsforløb, der var rejst tiltale for, var ikke afsluttet før udleveringen til DR, og den strafbare virksomhed var derfor ikke ophørt forinden.
 Kommenteret straffelov 11 udg. side 580 – 581:” tilbøjeligheden til at acceptere fortsat forbrydelse afhænger tydeligvis af den enkelte forbrydelsesart, uden at spørgsmålet kan siges at være et sprogligt fortolkningsspørgsmål. Højesteret nåede i U 2012.1119 H (en sag om voldsudøvelse) frem til, at mishandlingen og tvangen omfattede en række ensartede og – uanset de i længere perioder uden vold – kontinuerlige handlinger med en sådan indre sammenhæng, at de må anses for at være en fortsat forbrydelse. På side 581 nævnes: ”Kriminalitet begås i sagens natur ikke efter et på forhånd fastlagt skema, og de nævnte afgørelser er med til at illustrere, at det afgørende må være, at der er et rimeligt klart, kontinuerligt og sammenhængende mønster i den forbryderiske virksomhed – der er en ”indre sammenhæng” i handlingerne – uanset at intensiteten fra tid til anden kan variere.”
 Det skal bemærkes, at det anførte i Jan Pedersen 2001 om: ”I almindelighed må en enhedsbedømmelse formentlig ophæves, hvis der behørigt angives i mindst 3 perioder” nævnes ikke i Jan Pedersen 2009, og det anførte på side 529, hvor der henvises til Jan Pedersen anfører i Skatte- og afgiftsstrafferet, 2. udg., 2001, s. 361, er ikke medtaget i Rettelseshæfte til Kommenteret straffelov 9. udg., og det fremgår heller ikke af Kommenteret straffelov 10. og 11. udg. Dette viser sig, at teorien er i ”fortsat udvikling”. Til brug for fortolkning af ordet racisme, anvendte Højesteret i sagen U.2003.2044 H, der vedrørte en udtalelse om, at en politiker havde racistiske synspunkter, Sprognævnets 3 definitioner af racisme til brug for afgørelsen. Sagen vedrørte et sprogligt fortolkningsspørgsmål. Den sproglige fortolkning af ordet racisme var udslagsgivende for Højesterets afgørelse. Det anførte på side 581 om, at det afgørende må være, at der er et rimeligt klart, kontinuerligt og sammenhængende mønster i den forbryderiske virksomhed – der er en ”indre sammenhæng” i handlingerne – uanset at intensiteten fra tid til anden kan variere, antyder formentlig, at der skal mere end 2 delovertrædelser til, for at statuere fortsat forbrydelse. Dommene V2011.S-0451-11, TfK2011.1063/2, TfL2012.15 og U 2012.1788 H viser, at hhv. 3 og 2 ”delovertrædelser” inden for en periode på ca. 4 – 5 måneder kan anses som én overtrædelse, og dermed som en fortsat forbrydelse.
 Jan Pedersen: Jan Pedersen skriver på side 318 og 361 i hhv. Jan Pedersen 1996 og Jan Pedersen 2001, at der i almindelighed må enhedsbedømmelse formentlig ophæves, hvis der foreligger behørig angivelse i mindst 3 perioder. Afgørende er imidlertid, om der udøves en fortløbende og konsekvent overtrædelse. Det fremgår af Jan Pedersen 2001 på side 294, at der efter de almindelige strafferetlige regler om fortsat forbrydelse kræves, at 1) de strafbare handlinger er ensartede, 2) at de udøves in continenti, og 3) at forbrydelsen ikke er kvantitativt afgrænset.
 Jan Pedersen 2009 skriver på side 191 i 2009: ” I relation til overtrædelse af Skattekontrolloven må det givetvis antages, at læren om fortsat forbrydelse ikke kan anvendes. En forklaring herpå kan være, at tidsrummet mellem de gentagne forbrydelser er for langt, idet selvangivelse og øvrige pligter efter Skattekontrolloven jo alene aktualiseres en gang årligt. Højesteret har da også i UfR 1972.735 H afvist teorien om fortsat forbrydelse. (...) Derimod har praksis i flere tilfælde anerkendt tilstedeværelsen af fortsat forbrydelse ved momslovsovertrædelser, i hvert fald i de tilfælde, hvor den momsregistrerede indgiver momsangivelse hvert kvartal. Tilsvarende må antages at gælde for strafbare unddragelser af øvrige afgifter.”
 I Jan Pedersens 2019 beskrives forholdet om fortsat forbrydelse i afsnit 10.4, side 210 – 212 samt afsnit 10.12, side 463 – 466. Det fremgår af side 211- 212, at praksis traditionelt har været tilbageholdende med at anvende læren om fortsat forbrydelse ved skattesvig jf. U 1972.735 H. På side 2012 beskrives dommene SKM 2014.287 V og SKM 2017.416 Ø.
 I SKM 2014.287 V, var T tiltalt for skattesvig af særlig grov karakter for årene 2005-2009. T påstod frifindelse for udeholdelserne for 2005 og 2006, idet STRL § 289 ikke fandt anvendelse, da der ikke forelå en fortsat forbrydelse, og at strafansvaret for den herefter foreliggende unddragelse efter dagældende SKL § 13, stk. 1 (nugældende SKL § 82, stk. 1) var forældet. Landsretten statuerede, at der var tale om en udeholdelse af indtægter fra samme indkomstkilde, hvorfor forholdene måtte anses for en fortsat forbrydelse. Da den samlede sum af de unddragne skatter og arbejdsmarkedsbidrag udgjorde mere end 500.000 kr., fandt retten, at forholdene kunne henføres under straffelovens § 289. Dommen angår antageligt alene spørgsmålet om, i hvilket omfang flere års skatteunddragelser kan kumuleres, ved afgørelsen af, hvorvidt STRL § 289 om grov skattesvig finder anvendelse.
 I SKM 2017.416 Ø havde T etableret et selskab i et skattely, der i indkomstårene 2005-2013 havde haft ikke ubetydelige indtægter. T blev anset for skattepligtig af selskabets samlede indkomster, uanset at der ikke var foretaget udlodninger, og der blev rejst tiltale for T manglende oplysning herom, efter STRL § 289 jf. SKL § 13, stk. 1 (nugældende SKL § 82, stk. 1). Byretten statuerede, at uanset at tiltale er rejst efter to forskellige bestemmelser i skattekontrolloven, og uanset at der er tale om to forskellige selskaber i to forskellige stater, måtte skatteunddragelserne anses for at være en lang ensartet, kontinuerlig og konsekvent udeholdelse af indtægter vedrørende samme indtægtskilde, og forholdene måtte derfor betragtes som en strafferetlig enhed og dermed en fortsat forbrydelse, således at ingen del af strafansvaret var forældet. I Vestre Landsret blev tiltalte frifundet. Dette blev begrundet med, at tiltalte alene blev anset for at have udvist grov uagtsomhed, og at der forelå en selvanmeldelse, der medførte straffrihed.
 Jan Pedersen nævner, at byretsdommen i SKM 2017.416 Ø vedrører spørgsmålet om fortsat forbrydelse i henseende til forældelse. Den omstændighed, at byretsdommen ophæves af Østre Landsret, indebærer dog, at den næppe har præjudikatsværdi, og at det kan konstateres, at den foreliggende ældre Højesteretspraksis i U 1972.735 H, der utvetydigt afviser anvendelsen af princippet om fortsat forbrydelse i indkomstskattestrafferetten, endnu ikke klart er tilsidesat. Efter den almindelige retskildelære vil en højesteretsdom sædvanligvis være bestemmende for retstilstanden uanset modstående domme fra underliggende retsinstanser. Den omstændighed, at U 1972.735 H er mere end 45 år gammel, sammenholdt med dommene i SKM 2014.287 Ø og byrettens dom i SKM 2017.416 Ø, indebærer dog muligvis, at fortsat forbrydelse nu anerkendes i praksis.
 På side 466 i Jan Pedersen 2019 anføres: ”I almindelighed må enhedsbedømmelsen formentlig ophæves, hvis der foreligger behørig angivelse i blot 1 periode. Afgørende er således, at der udøves en fortløbende og konsekvent overtrædelse. Det er vel næppe endeligt afklaret, hvor mange enkeltstående overtrædelser, der må foreligge for, at der i forældelsesmæssig henseende kan foretages en enhedsbedømmelse, men det må formentlig lægges til grund, at der skal foreligge adskillige overtrædelser dvs. flere end to ukorrekte afgiftsangivelser. Såfremt der foreligger flere tilfælde af momsunddragelser i koncern- eller interesseforbundne selskaber, vil disse næppe kunne anses for fortsatte forbrydelser. Såfremt ansvaret for unddragelserne imidlertid gøres gældende mod selskabernes sammenfaldende hovedaktionær, og overtrædelserne har den i øvrigt krævede kontinuitet og lighed, har praksis i henseende til forældelse foretaget en samlet bedømmelse. I SKM 2008.648 VLR blev en person dømt for momsunddragelser såvel som led i personlig ejet virksomhed som i flere kontinuerligt ejede selskaber. Landsretten fandt, at unddragelsen skulle anses som en fortsat forbrydelse. Dette blev begrundet med, at det drejede sig om ensartede og næsten fuldstændig kontinuerlige og konsekvente overtrædelser, der alle – uanset at de formelt var begået i forskellige firmaer/selskaber – reelt angik en og samme rengøringsvirksomhed.”
 Jan Pedersen anfører på side 212 i 2019 bogen: ”Som udgangspunkt må kræves, at unddragelserne relaterer sig til ligeartede udeholdelser fra samme indkomstkilde. Herudover skal de strafbare forhold have en systematisk karakter og være fortløbende, således at blot én korrekt angivelse ophæver enhedsbedømmelsen. Det er dog næppe afklaret i praksis, om der ved kravet om en flerhed af lovovertrædelser blot stilles krav om to strafbare lovovertrædelser, eller om der kræves flere. Den foreliggende praksis på momsområdet udviser ikke eksempler på forsat forbrydelse ved blot to på hinanden følgende urigtige momsangivelser, og det må hævdes, at der ikke i sådanne tilfælde foreligger den fornødne systematiske og gentagne strafbare gerning. Det synes derfor at måtte lægges til grund, at der stilles krav om adskillige fortløbende urigtige angivelser vedrørende samme indkomstkilde, måske mindst 5 strafbare forhold. ”
 I V2011.S-0451-11, TfK2011.1063/2 og TfL2012.15, fandt Vestre Landsret, at forholdet ikke var forældet, idet oprensningen – uanset arbejdet blev udført i 3 etaper – ansås som en fortsat forbrydelse. I dommen U 2012.1788 H statuerede retten fortsat forbrydelse i en sag om overtrædelse af STRL § 152, stk. 1, om uberettiget videregivelse af fortrolige oplysninger fra et plejehjem først til et filmselskab og dernæst til DR (altså 2 overtrædelser). Fortsat forbrydelse kan statueres i sager om overtrædelse af straffebestemmelse i ML, hvis der foreligger 2 ensartede og kontinuerlige ”delovertrædelser”, der tidsmæssig, svarer til det ovenfor anførte.
 Ad. Ligeartede udeholdelser: Ordbog over det danske sprog: ”Om to eller flere ting af samme eller lignende art; ensartet”. DJV afsnit A.C..3.5.6.1: ”Ligeartet overtrædelse betyder, at det objektive gerningsindhold i de enkelte bestemmelser svarer til hinanden. Det betyder, at der som udgangspunkt skal foreligge overtrædelse af samme skatte- eller afgiftsbestemmelse”. Der skal være tale om ligeartede unddragelser af skatter- og/eller afgifter. Fx aktieindkomst, lønindkomst eller skat og/eller moms vedrørende betaling til en virksomhed fra kunder.
 Ad. Samme indkomstkilde: Indkomstkilden vedrører kilden til indtægten. Den samme indkomstkilde kan fx være løn fra en arbejdsgiver eller selskab og udbetaling af bonus og/eller aktieindkomst fra en arbejdsgiver/selskab. Det skal bemærkes, at der ved overskud af virksomhed må henregnes alle virksomhedens kunder, og at den samlede indkomst anses for at relatere sig til samme indkomstkilde. I SKM 2014.287Ø statuerede retten, at der var tale om kontinuerlige udeholdelser fra samme indkomstkilde i relation til overtrædelse af 1972-SKL §§ 13 og 16.
 Ad. Systematisk karakter: Den Danske Ordbog om ordet ”systematisk”: ”Som følger et på forhånd fastlagt system eller princip.”
 TfS 1990.56 Ø: Retten fandt, at forældelsesfristen måtte løbe fra ophøret af den sidste af lovovertrædelserne, da det drejede sig om ensartede, kontinuerlige lovovertrædelser uden afbrydelse. Der forelå herefter ikke forældelse for nogen del af det unddragne beløb. Landsretten udtaler:” Efter størrelsen af det unddragne skattebeløb og det lange tidsrum, hvorover den systematiske skatteunddragelse er foretaget, findes straffen at burde fastsættes til 6 måneders fængsel”. De systematiske unddragelser har således indflydelse på strafudmålingen.
 U.1985.740 H. ”Tiltaltes systematiske undladelse gennem 51⁄2 år at have undladt at angive størrelsen af momstilsvar til toldvæsenet, og af at overholde forskrifterne i ML § 18, stk. 3 og § 20, stk. 1, medførte, at forholdet blev betragtet som en fortsat forbrydelse, således at ingen del af strafansvaret er forældet.”
 I DS1996.S-3/1996, Der var i sagen ikke tale om fortsat forbrydelse. Da der er tale om, et relativt begrænsede antal sammenholdes med, at der er tale om forskellige retssubjekter, udelukker afgørelsen ikke, at 2 handlinger kan udgøre en fortsat forbrydelse.
 Der lægges vægt på systematiske undladelser, men det udelukker ikke at fx 2 på hinanden følgende overtrædelser kan være en fortsat forbrydelse, idet det er flere domme, der alene nævner ”ensartede og kontinuerlige” fx SKM2005.505.ØLR, hvilket svarer til note 46 på side 36 i Betænkning nr. 1438 fra 2004: ”Ensartede og udøves in continenti”. Ensartetheden angår, at der skal være tale om ligeartede udeholdelser/unddragelser af skatter- og/eller afgifter, det skal vedrøre samme indtægtskilde, og kontinuiteten angår, at overtrædelserne skal fremstå som ubrudte. Således at der i en række af handlinger fx urigtige angivelser af moms, ikke må være foretaget korrekte momsangivelser.
 Ad. Fortløbende: Den Danske Ordbog: ”Uden afbrydelser, sammenhængende.”
 Der skal være tale om kontinuitet, altså uden afbrydelser. I SKM 2008.648 VLR, fandt Landsretten, at unddragelsen skulle anses som en fortsat forbrydelse. Dette blev begrundet med, at det drejede sig om ensartede og næsten fuldstændig kontinuerlige og konsekvente overtrædelser, der alle – uanset at de formelt var begået i forskellige firmaer/selskaber – reelt angik en og samme rengøringsvirksomhed. Der kan således i medfør af dommen i den konkrete sag afviges fra den fuldstændige kontinuitet, idet det kræves, at der er ensartede overtrædelser og næsten fuldstændig kontinuerlige og konsekvente overtrædelser, vedrørende den reelt samme virksomhed.
 Jan Pedersen har løbende ændret vurdering om, hvad der kræves for at statuere fortsat forbrydelse jf. ovenfor.
 Skatteretten 2014: Bogen henviser til Jan Pedersen 2009 og Gorm Toftegaard Nielsen: Strafferet 1 – Ansvaret 3. udgave 2008. s. 277.
 Skattekontrolloven kommenteret: Side 301: ”Det kan ikke antages, at en uafbrudt række af urigtige selvangivelser i forældelsesmæssig henseende udgør en enhedsforbrydelse (en såkaldt fortsat forbrydelse) med den følge, at forældelsesfristen for samtlige urigtige selvangivelsers vedkommende først regnes fra indgivelsen af den seneste af disse.”
 Gorm Toftegaard Nielsen skriver på side 280 sidste afsnit – side 281 første afsnit, at i U 1985.740 H blev 6 års uafbrudt tilsidesættelse af denne indberetningspligt opfattet som en forsat forbrydelse. Denne afgørelse var dog ikke bestridt for Højesteret. I U 1988.637 H var afgivet urigtige oplysninger for 2. og 4. kvartal. Højesteret afviste at anse de urigtige angivelser for fortsat forbrydelse”. Der henvises herefter til note 17. vedrørende dommen U 2001.2045 H, hvor det fremgår, at der var udstedt påbud om fjernelse af affald. Påbuddene var udstedt successivt efter manglende opfyldelse. Højesteret fandt, at der forelå fortsat forbrydelse, da undladelserne var ”ensartede kontinuerlige”. Han nævner, at der har dannet sig en tradition for at fortolke ”den strafbare virksomhed” således, at udtrykket i visse tilfælde omfatter flere forbrydelser. Han udelukker ikke at 2 handlinger kan være en fortsat forbrydelse.
 Vagn Greve skriver på side 251: ”Et særligt forbrydelsesbegreb er ”fortsatte forbrydelser”. Afgrænsningen af dette begreb er noget flydende. Det drejer sig om situationer, hvor en person har foretaget et antal handlinger, som alle skal subsumeres under den samme straffebestemmelse, og hvor det forekommer urimeligt at dele dem op i flere forhold. Det er en forudsætning, at de er begået på samme måde, at de rammer det samme retsgode, og at der er tidsmæssig nærhed. Hvis disse betingelser er opfyldte, kan alle handlingerne betragtes som delhandlinger af den samme forbrydelse. Det betyder blandt andet, at forbrydelsen først er afsluttet med begåelsen af den sidste delhandling, og at forældelsesfristen for den første delhandling først begynder at løbe ved afslutningen af den sidste. Vagn Greve nævner et antal handlinger. Han udelukker ikke at 2 handlinger kan være en fortsat forbrydelse.
 Knud Waaben skriver på side 61:”Ved en fortsat forbrydelse forstås at en person under visse omstændigheder kun anses for at have begået én forbrydelse, skønt han har foretaget flere handlinger der hver især realiserer en forbrydelses gerningsindhold. Han har fx stjålet tre jakker i et omklædningsrum, tre gange taget af firmaets kasse eller tre gange haft samleje med et barn under 15 år. Det kan ikke præcist siges under visse betingelser ensartede handlinger med en tidsmæssig eller stedlig sammenhæng kan opfattes som én forbrydelse. Ofte er det et praktisk betydningsløst spørgsmål om reglerne om straffastsættelse i sammenstød (straf for flere forbrydelser) finder anvendelse, eller der udmåles straf for én forbrydelse. Undertiden får spørgsmålet en forældelsesmæssig betydning. ” På side 101 anføres:” Pdas. er der en tradition for at konstruere visse strafbare forhold som én fortsat forbrydelse, således at en sammenhørende række af handlinger forbliver uforældede såfremt den seneste er uforældet. Der gives næppe nogen enkelt løsning på problemet. Man må først og fremmes se på om der er præg af ensartethed. Kontinuitet og indre sammenhæng over de gentagne handlinger. (...) Vejledende kan det være om tilfældet hører til dem hvor man efter praksis i anklageskrifter, ved bevisførelsen og i dommene kan give afkald på at tidsfæste de enkelte handlinger, således at det blot fastslås at tiltalte ”i perioden fra januar til april 1983 gentagne gange (eller til stadighed) har gjort sig skyldig i... ”. Men også denne fremgangsmåde forudsætter fornødent bevis for at den eller de seneste handlinger ligger inden for fristen. ” Han udelukker ikke at 2 handlinger kan være en fortsat forbrydelse.
 Stephan Hurwitz skriver på side 13: ”Begrebet ”fortsat forbrydelse” er en i teorien omtvistet systembetegnelse. I nyere dansk teori har det været bestemt som en enhedsforbrydelse, bestående af en række handlinger, der hver for sig opfylder betingelserne for selvstændigt strafansvar, men som bedømmes som en enhed (uden anvendelse af sammenstødsregler), når følgende tre betingelser er opfyldt: 1) at de er ensartede, 2) at de udøves in continenti, og 3) at den pågældende forbrydelsesart ikke er kvantitativt begrænset, således at den enkelte handling udtømmer gerningsindholdet, hvilket f. eks. er tilfældet med hensyn til manddrab. Særlig opfyldelsen af den sidstnævnte betingelse kan give anledning til tvivl, idet den omtalte begrænsning antages ikke alene at kunne følge af positiv lovhjemmel, men også af den almindelige opfattelse. Også kravene om ensartethed og kontinuitet rejser vanskelige tvivlsspørgsmål. På side 145 – 147 nævnes: ”Ved enhedsforbrydelser, der strækker sig over et vist tidsrum, løber forældelsesfristen fra ophøret af det sidste led i virksomheden. Dette ligger principielt klart, men om en kæde af handlinger, opretholdelsen af en vis tilstand m. v. i forældelsesmæssig henseende skal betragtes som en enhed, giver ofte anledning til tvivl. Hvad først angår spørgsmålet, om en række ensartede strafbare forhold præskriptionsmæssigt kan betragtes som een fortsat forbrydelse, viser tidligere retspraksis en tilbageholdende stilling overfor en bekræftende besvarelse af spørgsmålet, medens nogle senere domme tyder på en svingning henimod en videre antagelse af et enhedssynspunkt. Hvad særlig angår undladelsesforbrydelser (egentlige omissivdelikter), er det den almindelige regel, at forældelsesfristen ikke kan begynde at løbe, så længe den fortsatte undladelse er i stand til at pådrage strafansvar, jfr. strfl. § 94, stk. 1: forældelsesfristen løber fra den dag, da den strafbare undladelse er »ophørt«. Forældelsens udgangspunkt bliver herefter det tidspunkt, da handlepligten bortfalder ved opfyldelse eller ved, at opfyldelse bliver umulig. I klasse hermed må det dog vistnok stilles, at det offentliges interesse i handlepligtens opfyldelse bortfalder.” Stephan Hurwitz taler om en kæde af handlinger, og om en række ensartede strafbare forhold, der kan antyde, at der skal mere end to ensartede forhold til for at fanges af enhedsbedømmelsen, og der opstilles tre betingelser for, at der kan være tale om en fortsat forbrydelse. De tre betingelser udelukker ikke, at 2 ensartede overtrædelser kan opfylde kravet om ensartethed og in continenti.
 Carl Torp når frem til på side 831 – 833, at flere handlinger kan anses for at være en fortsat forbrydelse. Han nævner, at når en person ved samme lejlighed successivt borttager flere ting, er det naturligt og stemmende med den almindelige opfattelse at behandle forholdet som et tyveri. Når en person ved samme lejlighed tildeler den overfaldne flere hug eller slag o. l. (jfr. straffeloven § 200 ”overfalder en anden med hug og slag etc.”), udslynger en række æresfornærmelser mod samme person etc., er det ligeledes naturligt at opfatte forholdet som en forbrydelse. Han udelukker ikke, at 2 ensartede overtrædelser kan udgøre en fortsat forbrydelse.
 Udvalgte domme vedrørende overtrædelse af 1972-SKL samt tidligere kontrolloven § 13, stk. 1, og bemærkninger hertil
 U.1971.727 ØLR: Byretten udtalte, at retten kunne tiltræde, at de af tiltalte begåede overtrædelser af kontrollovens § 13, stk. 1, betragtedes som en enhed - en fortsat forbrydelse, der afsluttedes med indgivelsen af selvangivelsen i januar måned 1967. Landsretten udtalte, at det kunne tiltrædes, at de omhandlede lovovertrædelser var at anse som en fortsat forbrydelse afsluttet i januar 1967, og at bedømmelsen af denne derfor måtte ske efter reglerne i straffelovens § 61, stk. 2. Dommen, der er afsagt før U 1972.735 H, slår fast, at en overtrædelse af en skattestraffebestemmelse betragtes som en fortsat forbrydelse.
 U 1972.735 H: I dommen, der er mere end 45 år gammel, blev teorien om fortsat forbrydelse afvist i en sag om skattesvig, men der er efterfølgende statueret fortsat forbrydelse i sager om overtrædelse af straffebestemmelser i 1972-SKL jf. nedenfor. Retten i Horsens nåede i dom af 7.7.2010 (rettens nr. 511/2010) frem til, at der i en sag om overtrædelse af 1972-SKL § 16, stk. 3, jf. stk. 1, vedrørende indkomstårene 2001-2005 forelå fortsat forbrydelse, idet T helt konsekvent havde undladt at reagere på de modtagne årsopgørelser, der i årene 2002-2006 var sendt til T.
 SKM2014.287.VLR: Byretten fandt, at der var tale om en kontinuerlig og konsekvent udeholdelse af indtægter fra samme indkomstkilde, hvorfor forholdene måtte betragtes som en fortsat forbrydelse. Da den samlede sum af de unddragne skatter og arbejdsmarkedsbidrag udgjorde mere end 500.000 kr. fandt retten, at forholdene kunne henføres under STRL § 289. Beløbene vedrørende 1972-SKL § 13, stk. 1, jf. til dels tidligere lov om arbejdsmarkedsbidrag § 18, stk. 2, jf. stk. 1, litra a, og 1972-SKL § 16, stk. 3, jf. stk. 1, ”ses under et” i relation til STRL § 289, og selv om der er overtrædelse af to forskellige skattestraffebestemmelser (1972-SKL §§ 13 og 16) blev overtrædelserne af byretten betragtet som en fortsat forbrydelse. Landsretten stadfæstede dommen, uden at kommentere forholdet vedrørende fortsat forbrydelse. Det skal bemærkes, at den samlede unddragelse oversteg 500.000 kr., hvilket er udgangspunktet for, at en overtrædelse ”fanges” af STRL § 289 og den 10-årige forældelse, samt at samtlige overtrædelser, selv om de isoleret set ikke oversteg 500.000 kr., blev henført til STRL § 289.
 SKM 2017.416.ØLR: T selvangav ikke kapitalindkomst og aktieindkomst hidrørende fra værdipapirer i udenlandsk depot. T havde via sin bankforbindelse oprettet to selskaber i udlandet, og det var SKATs opfattelse, at selskaberne var transparente. Byretten når frem til: ”Uanset at tiltalen var rejst efter to forskellige bestemmelser i skattekontrolloven, og uanset at der var tale om to forskellige selskaber på henholdsvis Y1-land og på Y2-land, ansås skatteunddragelserne for at være en lang ensartet, kontinuerlig og konsekvent udeholdelse af indtægter vedrørende samme indtægtskilde, og forholdene blev derfor betragtet som en strafferetlig enhed og dermed en fortsat forbrydelse, således at ingen del af strafansvaret var forældet. Den samlede sum af de unddragne skatter udgjorde 734.189,84 kr., hvorfor forholdene samlet blev henført under straffelovens § 289, jf., skattekontrollovens § 13, stk. 1 og § 16, stk. 3, jf. stk. 1”. Byrettens dom går i mod U 1972.735 H. Landsretten tog ikke stilling til, om der forelå grov uagtsomhed, idet retten udtalte:” Således som anklageskriftet er formuleret og i overensstemmelse med det oplyste om skattemyndighedernes praksis om anmodning om tiltale i tilfælde af selvanmeldelse, er der ikke grundlag for at tage stilling til, om tiltalte i givet fald har handlet groft uagtsomt”. T blev således frifundet i overensstemmelse med retningslinjerne i DJV, idet der ikke var tale om unddragelsesforsæt, da T havde foretaget selvanmeldelse. Landsretten kommenterer ikke byrettens udtalelse om fortsat forbrydelse.
 Udvalgte domme vedrørende overtrædelse af ML § 81 og tidligere ML § 21, stk. 3 og bemærkninger hertil
 UfR 1985.740 H: En uafbrudt systematisk tilsidesættelse gennem flere år af indberetningspligten blev i sagen vurderet til at angå en fortsat forbrydelse.
 UfR 1988.637 H: Højesteret nåede frem til, at tiltale indgav momsangivelsen for april kvartal 1979 den 20. august 1979, og den 5-årige forældelsesfrist udløb derfor den 20. august 1984. De to første momsangivelser i sagen vedrørte april kvartal 1979 og oktober kvartal 1979. Der var ikke tale om to sammenhængende kvartaler. Enhedsbedømmelsen ophævedes, og der forelå ikke en fortsat forbrydelse, idet betingelsen om, at der skal være tale om ensartede handlinger, der udøves in continenti ikke er opfyldt. Det kan således ikke ud fra dommen lægges til grund, at der som minimum skal være tre kontinuerlige urigtige momsangivelse for, at der kan foreligge en fortsat forbrydelse. Det kan udledes af dommen, at hvis der fx er afgivet urigtig indberetning for 2. og 4. kvartal, men indberetningen for 3. kvartal er korrekt, så foreligger der ikke den fornødne kontinuitet til at kunne statuere fortsat forbrydelse. Se Jan Pedersen ovenfor om UfR 1988.637 H. Se Jan Pedersen ovenfor om TfS 1990.56 Ø, TfS 1991,228 V.
 TfS 1992.477 Ø: T var tiltalt for overtrædelse af momsloven ved i perioden mellem den 31/5 1985 og den 4/9 1986, da T havde drevet uregistreret virksomhed, ligesom T havde udfærdiget fakturaer med moms. Landsretten fandt tiltalte skyldig efter anklageskriftet og udtalte vedrørende forældelsesspørgsmålet: "Allerede fordi forældelsesfristen må regnes fra den 4/9 1986, tiltrædes det, at strafansvaret ikke er forældet”. Det fremgår ikke af dommens referat på hvilket grundlag starttidspunkt og sluttidspunkt for den momspligtige periode er fastsat. Det fremgår dog, at der i perioden er udfærdiget fakturaer, således at perioden for den uregistrerede virksomhed knyttes til den periode, der ligger mellem datoerne for første og sidste faktura, hvor virksomheden ikke har været momsregistreret.
 TfS 1995, 614 V: Byretten anså ikke den vedrørende momsforholdet beskrevne overtrædelse som en fortsat forbrydelse, hvorfor T's momsregistreringspligtige virksomhed vedrørende et projekt med en ferieby i 1988 blev anset for strafferetligt forældet. Landsretten udtalte vedrørende spørgsmålet om forældelse, at T havde drevet momspligtig virksomhed i 1987 og 1988 vedrørende feriebyen og i 1989 og 1990 vedrørende P-huset, hvorfor der ikke fandtes grundlag for at anse strafansvaret for forældet. Landsretten statuerede fortsat forbrydelse efter at have kendt T skyldig i grov uagtsom overtrædelse af dagældende momslovs § 35.
 UfR 1997.1416 V: Det fremgår af sagens oplysninger, at tiltalte havde afgivet månedlige indbetalinger til toldvæsenet vedrørende pågældendes momsregnskab, og at de af tiltalens forhold 1 omfattede forhold var foregået jævnt fordelt igennem et åremål, og at disse handlinger havde været ensartede. Der lagde vægt på ensartethed og en jævn fordeling gennem åremål.
 TfS 2001.213 Ø: Retten lagde vægt på ensartethed og kontinuitet.
 TfS 2002.229 Ø: Østre Landsret frifandt tiltalte for overtrædelser af momsloven ved uregistreret momsvirksomhed vedrørende perioden 1.4.1992– 31.5.1993, idet disse forbrydelser efter påbegyndelsen af registreret virksomhed pr. 1/6 1993 ikke kunne anses for fortsat efter nævnte periode, og strafansvar for disse forbrydelser var derfor forældet. Følgende fremgår på side 36 i Delbetænkning 1438 fra 2004:”Består overtrædelsen i forsinket registrering eller angivelse, påbegyndes forældelsesfristen ved den forsinkede opfyldelse af handlingspligten. Den undladte registrering er uforældelig, så længe undladelsen opretholdes. Selv om registreringspligten formentlig består, uanset at den momspligtige virksomhed ophører, har retspraksis dog i forældelsesmæssig henseende anset den strafbare undladelse for ophørt ved virksomhedens ophør. Som eksempel herpå kan nævnes: TfS 1992.477 Ø. Se også Jan Pedersen om TfS 1992.477 Ø og U 1990.477 Ø.”
 SKM2005.505.ØLR: Retten lagde vægt på ensartethed og kontinuitet. Det skal bemærkes, at T havde afgivet urigtige momsangivelser, og at retten vurderede, at momsangivelserne var ”ensartede og kontinuerlige”, og der statueres fortsat forbrydelse.
 SKM2008.648.VLR: Byretten fandt, at der ikke var indtrådt forældelse, idet det drejede sig om ensartede og næsten fuldstændig kontinuerlige og konsekvente overtrædelser, der alle - uanset at de formelt var begået i forskellige firmaer/selskaber - reelt angik en og samme virksomhed. Landsretten stadfæstede dommen, men nedsatte straffen.
 Retten i Hillerød Std 75284 Udskrift af dombogen D O M afsagt den 27. marts 2017 Rettens nr. 8-3066/2016: T var tiltalt for: Forhold 1: Overtrædelse af ML § 81, stk. 1, nr. 1, jf. stk. 3, jf. straffelovens § 89, ved, for perioden 1. april 2010 til 30. juni 2010 som anpartshaver og administrerende direktør i x ApS, med forsæt til at unddrage statskassen afgift at have afgivet urigtige oplysninger til brug for afgiftskontrollen, idet T angav et negativt momstilsvar på 370.440 kr. selv om momstilsvaret rettelig var 8.762 kr., hvorved statskassen blev unddraget moms for 379.202 kr. Forhold 2: Overtrædelse af momslovens § 81, stk. 1, nr. 1, jf. stk. 3, jf. straffelovens § 89 ved, for perioden 1. juli 2010 til den 30. september 2010 som anpartshaver og administrerende direktør i x ApS, med forsæt til at unddrage statskassen afgift at have afgivet urigtige oplysninger til brug for afgiftskontrollen, idet han angav et negativt momstilsvar på 23.450 kr. selv om momstilsvaret rettelig var 449 kr., hvorved statskassen blev unddraget moms for 23.899 kr. Anklagemyndigheden nedlagde påstand om fængselsstraf og en tillægsbøde på 400.000 kr. Retten fandt, at der alene forelå to enkeltstående forhold af overtrædelse af momslovens § 81, stk. 1, nr. 1, jf. stk. 3, og som ikke havde et ensartet og kontinuerligt præg, hvorfor der ikke forelå en fortsat forbrydelse. Tiltalte blev herefter fundet skyldig i forhold 2 og frifandtes for forhold 1.
 Anklagemyndigheden havde indstillet til Statsadvokaten, at sagen ikke blev rejst vedrørende forhold 1, men alene forhold 2. Anklageren fandt, at man ikke på baggrund af 2 momsangivelser, foretaget med tre måneders mellemrum, kunne sige, at unddragelsen havde et ensartet og kontinuerligt præg. Det blev oplyst, at det var anklagerens opfattelse, at der skulle mere end to angivelser til, førend unddragelsen havde et kontinuerligt præg jf. UfR 1988.637 H. Det skal bemærkes, at Skattestyrelsen og anklagemyndigheden har bevisbyrden for, at den konkrete straffebestemmelse er overtrådt både objektivt og subjektivt. I straffesager er det pålagt domstolen at finde frem til sandheden i sagen jf. princippet om den materielle sandhed. Det er anklagemyndigheden, der på statens vegne fører straffesagerne. Anklagemyndigheden er underlagt et objektivitetsprincip, jf. retsplejelovens § 96, stk. 2, hvorefter anklagemyndigheden ikke blot skal påse, at strafskyldige bringes til ansvar, men også at forfølgning af uskyldige ikke finder sted. Der påhviler således anklagemyndigheden en pligt til ved sagens behandling også at tage enhver omstændighed, der tyder på en mistænktes uskyld, i betragtning. Inden anklagemyndigheden rejser tiltale ved retten, vurderes sagen i lyset af, at anklagemyndigheden har bevisbyrden i straffesagen, og at sagens vurdering skal ses i lyset af principperne om in dubio pro reo (enhver berettiget tvivl kommer den tiltalte til gode) og favor defensionis (hellere 10 skyldige frifundet end 1 uskyldig dømt). Statsadvokaten er ”bundet” af opportunitetsprincippet (anklagemyndigheden bestemmer om sagen skal føres for domstolene, og kan frafalde tiltale, hvis menneskelige eller andre hensyn taler herfor). Statsadvokaten ønskede ikke at anke byretsdommen til landsretten. Det blev ikke klarlagt ved dommen om 2 enkeltstående overtrædelser kan være at betragte som en fortsat forbrydelse. I den konkrete sag vurderede retten, at der ikke var kontinuitet og ensartethed. Det er bemærkelsesværdigt, at byretten ikke er enig med Statsadvokaten i, at 2 urigtige negative momsangivelser, der vedrører samme straffebestemmelse, er en ensartet handling. I SKM2005.505.ØLR havde T afgivet urigtige momsangivelser”, og at retten vurderede, at momsangivelserne var ”ensartede og kontinuerlige”, og der statueres fortsat forbrydelse.
 Der er, som det fremgår ovenfor, ikke nogen enkel løsning på, hvad der skal til for at statuere fortsat forbrydelse i fiskalstraffesager. Opkrævningslovens § 2 indeholder regler om afregning af skatter og afgifter. Angivelser vedrørende A-skat og AM-bidrag skal som udgangspunkt indgives senest den 10. i den første måned efter udløbet af afregningsperioden jf. opkrævningslovens § 2, stk. 2. Momsangivelsesfristerne afhænger iflg. ML § 57 af momsgrundlagets størrelse. Momsangivelserne skal ske enten halvårligt, med rettidig angivelse senest den 1. i den tredje måned efter momsperiodens udløb, hvert kvartal med rettidig angivelsesfrist senest 1 måned og 10 dage den 1. i den tredje måned efter momsperiodens udløb og månedsvis med senest rettidige angivelse senest den 25. i måneden efter momsperiodens. Dog skal virksomheders angivelse for juni måned efter stk. 1, foretages senest 1 måned og 17 dage efter afgiftsperiodens udløb.
 De materielle regler om strafansvar i 1972-SKL findes i afsnit III, §§ 13 til og med 17. Straffebestemmelserne skal ses i lyset af den almindelige selvangivelsespligt efter § 1. SKL § 1 er videreført i NYSKL § 2. Pligten til at selvangive er årligt tilbagevendende jf. SKL § 4. Selvangivelsesoplysningspligterne er beskrevet i NYSKL §§ 10 – 15. Under hensyntagen til, at der typisk gælder månedligt tilbagevendende pligter til indberetning af punktafgifter samt kildeskat og AM-bidrag, vil fortsat forbrydelse ofte kunne aktualiseres inden for disse områder. Momsangivelsesfristerne, er betydeligt kortere end den årlige selvangivelsespligt, hvorfor muligheden for at statuere fortsat forbrydelse i momsstraffesager er mere nærliggende end i sager vedrørende 1972-SKL og NYSKL.
 Forældelsesfristens begyndelse afhænger af, om der er tale om en handlings- eller undladelsesforbrydelse. Foreligger der urigtige angivelser, påbegyndes forældelsesfristen ved fremsendelsen heraf til Skattestyrelsen. Består overtrædelsen i forsinket registrering eller angivelse, påbegyndes forældelsesfristen ved den forsinkede opfyldelse af handlingspligten jf. fx TfS 2002.229 Ø. Den undladte registrering eller momsangivelse er efter bestemmelsen i STRL § 94 uforældelig så længe undladelsen opretholdes. Selv om registreringspligten formentlig består, uanset den momspligtige virksomhed ophører, har praksis dog i forældelsesmæssig henseende anset den strafbare undladelse for ophørt ved virksomhedens ophør, jf. TfS 1992.477 Ø. I UfR 1990.649 V blev forældelsesfristen for undladt momsangivelse statueret påbegyndt på det tidspunkt, hvor momsangivelsen skulle være foretaget. I Jan Pedersen 2009 og 2019 på hhv. side 448 og 464 henvises til, at undladt registrering efter ML § 47, stk. 1 og 5 samt undladt momsangivelse efter ML § 57, stk. 1, 1. pkt., regnes fra de relevante angivelsesfrister.
 Politiet har kompetencen til at kunne afbryde forældelsen i alle fiskalstraffesager. Skattestyrelsen har kompetencen til at sigte og dermed afbryde den strafferetlige forældelse i medfør af fx OPKL § 18 og 1972-SKL § 20. 1972-SKL § 20 er videreført i NYSKL § 86. Skattestyrelsens kompetence til administrativt at afgøre skatte- og afgiftsstraffesager med bøde omfatter, sager hvor der foreligger forsæt til unddragelse af skat, arbejdsmarkedsbidrag, lønsumsafgift og/eller moms, hvis det samlede beløb ikke overstiger 250.000 kr. I sager om forsætlige unddragelsessager vedrørende punktafgift må beløbet ikke overstige 100.000 kr. Se DJV afsnit A.C.3.5.1.1. Hvis der i en skatte- og/eller afgiftsstraffesag statueres fortsat forbrydelse, vil det medføre, at den strafferetlige forældelse påbegyndes ved den sidste lovovertrædelse, idet alle overtrædelser betragtes som delhandlinger af den samme forbrydelse, hvilket kan medføre, at overtrædelsen af den pågældende straffebestemmelse bliver ”fanget” af 100.000 kr. eller 250.000 kr. grænsen, således at sagen ikke kan afgøres administrativt. Den strafbare overtrædelse af skatte- og afgiftslovgivningen kan endvidere eventuelt ”fanges” af STRL § 289, der i praksis i vid udstrækning viser, at unddragelsens størrelse er helt afgørende for anvendelsen af bestemmelsen.
 Det fremgår af DJV afsnit A.C.3.2.1.10, at STRL § 289 anvendes, når unddragelsen er over 500.000 kr., og at dette krav gælder for hver af overtrædelserne. Det er særdeles relevant, om der statueres fortsat forbrydelse i relation til de strafferetlige forældelsesregler. Dette skyldes, at forældelsen er 10 år vedrørende overtrædelse af STRL § 289 jf. STRL § 93, stk. 1, nr. 3, men kun 5 år vedrørende strafbare unddragelsessager i skatte- og afgiftslovgivningen jf. STRL § 93, stk.1, nr. 2. En statueret fortsat forbrydelse kan således bevirke, at en skatte- og/eller afgiftsstraffesag ”gribes” af de nævnte grænser på hhv. 100.000 kr., 250.000 kr. eller 500.000 kr., med det resultat, at en sag ikke kan afgøres administrativt.
 I SKM2014.287.VLR forelå der overtrædelse af forskellige straffebestemmelser, men i samme lov, 1972-SKL §§ 13 og 16. Byretten vurderede, at der var tale om en kontinuerlig og konsekvens udeholdelse af indtægter fra samme indtægtskilde, hvorfor forældelsesfristen først skulle regnes fra ophøret af den sidste strafbare handling. Muligheden for at statuere fortsat forbrydelse i skattestraffesager er således i medfør af dommen ikke udelukket. Landsretten stadfæstede dommen, men kommenterede ikke forholdet om fortsat forbrydelse.
 Retten i Hillerød Std 75284 dom afsagt den 27. marts 2017, udtalte, at der alene forelå 2 enkeltstående forhold af overtrædelse af ML § 81, stk. 1, nr. 1, jf. stk. 3, og som ikke havde et ensartet og kontinuerligt præg, hvorfor der ikke forelå en fortsat forbrydelse. Retten udtalte således ikke, at 2 enkeltstående forhold ikke kunne være en fortsat forbrydelse, men at de to overtrædelser – der begge angik angivne urigtige negativt momstilsvar i to tilstødende kvartaler – ikke havde et ensartet og kontinuerligt præg, hvorfor der ikke forelå en fortsat forbrydelse.
 U 1985.740 H: Manglende angivelse af moms uafbrudt i hvert kvartal i 6 år af landsretten beregnet som ”én fortsat forbrydelse”. I TFS 1991.228 V anså retten drift af registreringspligtig virksomhed uden registrering for fortsat forbrydelse. Ligeledes fandtes udstedelse af fakturaer med uberettiget anførelse af momsbeløb i samme periode at være fortsat forbrydelse. Gerningstidspunktet for sidstnævnte forhold er ikke angivet præcist i dommen. I TfS 1992.585 Ø blev fortsat forbrydelse for urigtige angivelser afvist, da der ikke var oplysninger om, hvilke kvartaler sagen vedrørte. Omvendt synes U 1997.1416 V at have statueret fortsat forbrydelse uden præcis angivelse af, hvilke kvartaler der var angivet urigtige oplysninger i. Tilsvarende TFS 2001.213 Ø. TFS 1995.614 V: T drev i 1987 og 1988 momspligtig virksomhed uden anmeldelse. I 1989 og 1990 drev T momspligtig virksomhed vedrørende et andet projekt. Retten statuerede fortsat forbrydelse for alle 4 år. TfS 2006.290 Ø: T dømt for fra 1.4.1992 til 30.6.1995 at have afgivet urigtige momsangivelser. Unddragelserne var ”ensartede og kontinuerlige” i hele perioden, og der blev statueret fortsat forbrydelse. Der var ikke oplysninger om de enkelte angivelser. ” At have afgivet urigtige momsangivelser var en ensartet handling.
 U.1988.637/2 - H.D. 2. juni 1988 i sag I 336/1987: De to første momsangivelser i sagen vedrørte april kvartal 1979 og oktober kvartal 1979. Der var ikke tale om to sammenhængende kvartaler. Der forelå ikke oplysninger om, at der var en strafbar overtrædelse vedrørende det mellemliggende kvartal, (juli kvartal 1979). Enhedsbedømmelsen ophævedes, idet betingelsen om, at der forelå ensartede handlinger, der udøves in continenti ikke var opfyldt. Det kan således ikke ud fra dommen lægges til grund, at der som minimum skal være 3 kontinuerlige urigtige momsangivelse for, at der kan foreligge en fortsat forbrydelse. I TFS 1991.228 V frafaldt anklagemyndigheden i landsretten bl.a. undladelse af at afgive momsangivelse for juli kvartal, selv om forholdet gentog sig i det følgende kvartal, hvilket sidste forhold ikke ansås forældet. Dommen er afsagt efter U.1988.637/2 - H.D. 2. juni 1988 i sag I 336/1987, hvor anklageren mente, at 2 ensartede overtrædelse i sammenhængende kvartaler ikke var nok til at statuere fortsat forbrydelse.
 Ensartede handlinger er overtrædelser, der er begået på samme måde fx drift af registreringspligtig virksomhed uden registrering, udstedelse af fakturaer med uberettiget anførelse af momsbeløb i samme periode, manglende angivelse af moms uafbrudt i hvert kvartal. Det skal bemærkes, at ”opsamlingsbestemmelsen” i ML § 81, stk. 1, nr. 1 (afgiver urigtige eller vildledende oplysninger eller fortier oplysninger) kan medføre at forhold anses for at være ensartede fx ”fortiet oplysninger om moms”. Hvis der er tale om ensartede handlinger og handlingerne er kontinuerlige, således at der ikke er ”spring” mellem overtrædelserne, kan der statueres fortsat forbrydelse. I SKM2008.648.VLR nåede retten frem til, at der var tale om en fortsat forbrydelse, selv om der alene var tale om næsten kontinuerlige og konsekvente overtrædelser.
 Det skal bemærkes, at 1972-SKL §§ 13, 15 og 16 videreføres i NYSKL §§ 82 og 83, hvorfor fortsat forbrydelse ikke kan udelukkes ved overtrædelse af 1972-SKL §§ 13, 15 og 16, hvis overtrædelserne i de to love er ensartede og udøves in continenti.
 I SKM2014.287 forkastede landsretten ikke byrettens vurdering af, at der forelå en fortsat forbrydelse. Fortsat forbrydelse vedrørende overtrædelse af 1972-SKL og NYSKL §§ 82 og 83, der er en videreførelse af 1972-SKL §§ 13, 15 og 16, kan ikke udelukkes. Dommen UfR 1972.735 H er mere end 45 år gammel, og en praksisændring er muligvis på vej.
 Forudsætningen for at statuere fortsat forbrydelse er, at der er tale om ensartede handlinger, der udøves in continenti jf. Betænkning nr. 1438 fra 2004. Hvis overtrædelser af fx momslovens § 81 er ensartede og udøvet kontinuerligt, betragtes overtrædelserne som delhandlinger vedrørende overtrædelse af den samme momsstraffebestemmelse. Det fremgår af Kommenteret straffelov 11. udg. side 581, at:” Det afgørende må være, at der er et rimeligt klart, kontinuerligt og sammenhængende mønster i den forbryderiske virksomhed – der er en ”indre sammenhæng ” i handlingerne – uanset at intensiteten fra tid til anden kan variere. ” Dommene V2011.S-0451-11, TfK2011.1063/2, TfL2012.15 og U 2012.1788 H viser, at hhv. 3 og 2 ”delovertrædelser” inden for en periode på ca. 4 – 5 måneder kan anses som én overtrædelse, og dermed en fortsat forbrydelse. Professor, dr. jur. Jan Pedersen vurderer, at blot én korrekt angivelse ophæver enhedsbedømmelsen, og at det må kunne lægges til grund, at der stilles krav om adskillige fortløbende urigtige angivelser vedrørende samme indkomstkilde, måske mindst 5 strafbare forhold. Gorm Toftegaard Nielsen nævner, at der har dannet sig en tradition for at fortolke ”den strafbare virksomhed” således, at udtrykket i visse tilfælde omfatter flere forbrydelser. Knud Waaben vurderer, at der skal være ”et præg af ensartethed, kontinuitet og en indre sammenhæng over de gentagne handlinger. Han anfører, at det ikke præcist kan siges under visse betingelser ensartede handlinger med en tidsmæssig eller stedlig sammenhæng kan opfattes som én forbrydelse. Han nævner eksempler, hvor der foreligger 3 handlinger (fx stålet 3 jakker i et omklædningsrum, 3 gange taget af firmaets kasse eller 3 gange haft samleje med et barn under 15 år). Han mener, at vejledende kan være, om tilfældet hører til dem, hvor man efter praksis i anklageskrifter, ved bevisførelsen og i dommene kan give afkald på at tidsfæste de enkelte handlinger, således at det blot fastslås, hvad tiltalte ”i perioden fra januar til april 1983 gentagne gange (eller til stadighed) har gjort sig skyldig i. ” Vagn Greve anfører, at de enkelte forbrydelser skal være begået på samme måde, at de skal ramme det samme retsgode, og der skal være tidsmæssig nærhed. Stephan Hurwitz taler om en kæde af handlinger, og om en række ensartede strafbare forhold, der kan antyde, at der skal mere end to ensartede forhold til for at fanges af enhedsbedømmelsen, men der opstilles tre betingelser for, at der kan være tale om en fortsat forbrydelse: 1) at de er ensartede, 2) at de udøves in continenti, og 3) at den pågældende forbrydelsesart ikke er kvantitativt begrænset. De tre betingelser udelukker ikke, at 2 ensartede overtrædelser kan opfylde kravet om ensartethed og in continenti. Carl Torp vurderer, at flere handlinger kan anses for at være en fortsat forbrydelse. Han nævner, at når en person ved samme lejlighed successivt borttager flere ting, er det naturligt og stemmende med den almindelige opfattelse at behandle forholdet som et tyveri. Når en person ved samme lejlighed tildeler den overfaldne flere hug eller slag o. l. (jfr. straffeloven § 200 ”overfalder en anden med hug og slag etc.”), udslynger en række æresfornærmelser mod samme person etc., er det ligeledes naturligt at opfatte forholdet som en forbrydelse.
 Fortsat forbrydelse finder anvendelse i hhv. punktafgiftsstraffesager jf. SKM2013.551.ØLR., sager om overtrædelse af straffebestemmelser i kildeskatteloven jf. Retten i Holstebro, sag 30-04-2015, om A-skat og AM-bidrag, og Jan Pedersen, 2001 der på side 294 nævner, at der er en utrykt Østre Landsretsdom af 15.9.1974, 4. afdeling, hvor fortsat forbrydelse anerkendes i en sag, hvor den tiltalte havde foretaget delvise indbetalinger af restancer, hvilke indbetalinger lå mere end 2 år forud for forældelsesfristens udløb, og sager om overtrædelse af 1972-SKL jf. Retten i Horsens dom af 7.7.2010 (rettens nr. 511/2010) i en sag om overtrædelse af 1972-SKL § 16, stk. 3, jf. stk. 1, SKM2014.287.VLR. om overtrædelse af 1972-SKL §13 og § 16 og SKM 2017.416.ØLR. Dommene går i mod den mere end 45 år gamle dom, U 1972.735 H.
 Betænkning nr. 1438 fra 2004 fastslår, at forudsætningen for at statuere fortsat forbrydelse er dels, at handlingerne er ensartede, og dels at handlingerne er udøvet in continenti.
 Hvis der til stadighed dvs. gentagne gange uden mellemliggende korrekte momsangivelser afgives urigtige oplysninger om moms til Skattestyrelsen, i ensartede forhold, hvor der er risiko for tab, eller at statskassen lider tab, kan der statueres fortsat forbrydelse, såfremt handlingerne er ensartede og udøves in continenti. Det kan ikke udledes af praksis, at det er et krav for at betragte strafbare overtrædelser som en fortsat forbrydelse, at der skal være indsendt mindst 3 efter hinanden urigtige momsangivelser til Skattestyrelsen. Domstolene har ikke endeligt taget stilling til, hvilken indbyrdes sammenhæng de enkelte overtrædelser skal have, og om 2 urigtige momsangivelser, kan opfylde kravet om kontinuitet, således at der foreligger fortsat forbrydelse. Dommene V2011.S-0451-11, TfK2011.1063/2, TfL2012.15 og U 2012.1788 H viser, at delovertrædelser inden for en periode på ca. 4-5 måneder kan anses som én overtrædelse, og dermed en fortsat forbrydelse. Tilsvarende må der kunne statueres fortsat forbrydelse ved 2 delovertrædelser af fx ML § 81.
 Dommen U.2003.2044 vedrørte en udtalelse om, at en politiker havde racistiske synspunkter. For at undgå en terminologisk forvirring brugte Højesteret Sprognævnets 3 definitioner af racisme: 1): Nazismens racelære og dens konsekvenser for jøderne, 2): En races overlegenhed over andre, eksempelvis sorte og hvide, og 3): Forskelsbehandling og undertrykkelse af eller afstandtagen fra grupper af mennesker, som kan være af samme race som en selv. T postulerede i retten, at hun havde brugt ”racisme” i dets tredje betydning. Højesteret fandt, at den tredje betydning var almindeligt kendt på dansk. I sagen lagde Højesteret vægt på den sproglige fortolkning.
 Ensartede handlinger og in continenti iflg. Gyldendals ordbøger: ”Fortsat forbrydelse, inden for strafferetten en række handlinger, der isoleret kunne straffes hver for sig, men som bedømmes som én samlet forbrydelse. Det kræves, at handlingerne er ensartede, at de begås in continenti, dvs. uden for store tidsmæssige spring, og at de ikke rammer forskellige ofre. Som eksempler kan nævnes underslæb eller incest begået gennem en periode. At enkelte handlinger samles til én fortsat forbrydelse medfører bl.a. en vis skærpelse, ved at de ældste strafbare handlinger ikke forældes, før de seneste er forældet”. Ensartet: ”Som (stort set) ikke varierer: 1. a: Som af udseende eller form ligner tilsvarende størrelser. 1.b: Som har samme struktur eller konsistens over det hele eller er sammensat af enheder der ligner hinanden. 1 c: Som (stort set) foregår på samme måde fra gang til gang”. In continenti: ”Straks, på stedet”. Juridisk ordbog 13. udg. 1. oplag af Bo von Eyben: ”Straks, i fortsættelse af”.. Kontinuitet iflg. Gyldendals ordbøger: ”Uafbrudt sammenhæng. I matematik siges en funktion at være kontinuert, hvis den ikke overspringer værdier, dvs. at dens grafiske billede forløber ubrudt uden huller eller spring. ”
 Der kan "sprogligt" foreligge en fortsat forbrydelse, hvis der er en uafbrudt ensartet kontinuerlig overtrædelse af en skatte- og/eller afgiftsstraffebestemmelse. Der er tre betingelser, der skal være opfyldt for, at der er tale om en fortsat forbrydelse. De enkelte forbrydelser skal være begået på samme måde, der skal være tidsmæssig nærhed, og at de skal ramme det samme retsgode. Der er tale om en fortsat forbrydelse, hvis undladelserne eller handlingerne er ensartede. Ensartede handlinger er overtrædelser af en straffebestemmelse, der er begået på samme måde og rammer samme retsgode fx afgivelse af urigtige momsangivelser til Skattestyrelsen. Der skal foreligge kontinuitet mellem ”delhandlingerne”, og de urigtige momsangivelser skal objektivt være egnede til, at der er en risiko for, at statskassen unddrages moms, eller at statskassen unddrages moms. Der foreligger en fortsat forbrydelse vedrørende fx overtrædelse af ML § 81, hvis to eller flere overtrædelser sker i fortsættelse af hinanden, hvis ovenstående betingelser er opfyldt, såfremt der foreligger den fornødne subjektive tilregnelse ved forsæt eller grov uagtsomhed.
 Betænkning nr. 1438 fra 2004 – Delbetænkning IX afgivet af Justitsministeriets udvalg om økonomisk kriminalitet og datakriminalitet, betænkning nr. 1438 fra 2004
 DJV - Den juridiske vejledning 2019 -2
 Kommenteret straffelov 11 udg. – Kommenteret straffelov Almindelige del, 11. udgave, 1. oplag, 2019
 Kommenteret straffelov 10 udg. – Kommenteret straffelov Almindelige del, 10. udgave, 1. oplag, 2013
 Kommenteret straffelov 9. udg. – Kommenteret straffelov Almindelige del, 9. udgave, 1. oplag, 2009
 Rettelseshæfte til Kommenteret straffelov 9. udg. – Rettelseshæfte til Den Kommenterede straffelov Almindelig del 9. omarbejdede udgave fra 2009
 Jan Pedersen 2019 – Skatte- og afgiftsstrafferet 4. udgave, 1. oplag fra 2019 af professor, Jan Pedersen
 Jan Pedersen 2009 – Skatte- og afgiftsstrafferet 3. udgave, 1. oplag fra 2009 af professor, Jan Pedersen
 Jan Pedersen 2001 – Skatte- og afgiftsstrafferet 2. udgave, 1. oplag fra 2001 af professor, Jan Pedersen
 Jan Pedersen 1996 – Skatte- og afgiftsstrafferet 1. udgave, 1. oplag fra 1996 af professor, Jan Pedersen
 Skattestrafferet 2014 – og Skattestrafferet, 1. udgave, 1. oplag, 2014 af Tobias Stenkær Albrechtsen og Thomas Rønfeldt
 Gorm Toftegaard Nielsen – Strafferet 1, Ansvaret, 4, af Gorm Toftegaard Nielsen
 Skattekontrolloven kommenteret – Skattekontrolloven 1. udgave 2000 kommenteret af Poul Ole Seidenfaden, Søren Vilhelmsen og Claus Zacho
 Vagn Greve – Det strafferetlige ansvar 1. udgave, 1. oplag 1999, af Vagn Greve
 Knud Waaben – Strafferettens almindelige del, 2. reviderede udgave fra 1991, af Knud Waaben
 Stephan Hurwitz – Stephan Hurwitz, Den Danske Kriminalret, Almindelig Del, 4. reviderede udgave ved Knud Waaben fra 1971
 Carl Torp – Den Danske Strafferets Almindelige Del fra 1905 af Carl Torp


type: wikipedia

text:
Urugvajaus Rytų Respublika (Urugvajus) – valstybė Pietų Amerikos pietryčiuose, prie Atlanto vandenyno ir jo įlankos La Platos. Ribojasi su Argentina ir Brazilija.
 Istorija
 Pagrindiniai dabartinio Urugvajaus teritorijos gyventojais iki europiečių atvykimo buvo čarua genties indėnai, kuriuos į pietus nustumė gvaraniai indėnai iš dabartinio Paragvajaus. Tuometinis gyventojų skaičius galėjo būti maždaug nuo 5000 iki 10000.
 Pirmieji europiečiai pasiekė Urugvajų 1536 metais, bet gyvenvietės teritorijoje atsirado tik XVI–XVII amžiais nes joje nebuvo aukso ir sidabro. Šalies teritorija tapo nesutarimų tarp portugalų ir ispanų imperijų objektu. 1603 m. ispanai pradėjo veisti galvijus, tai sudarė prielaidas ekonominiam augimui šiame regione. 1624 metais ispanai įkūrė pirmąją nuolatinę gyvenvietę dabartinėje Urugvajaus teritorijoje – Villa Soriano, pietvakarinėje Negro upės pakrantėje. 1680 metais portugalai pastatė fortą – Kolonija del Sakramentą. Ispanai paspartino Urugvajaus kolonizaciją, norėdami sustabdyti portugalus prie pietinės Brazilijos sienos.
 Kolonijiniu laikotarpiu Urugvajus buvo vadinamas Banda Oriental – „Rytinis pakraštys“, dėl savo geografinės vietos į rytus nuo Urugvajaus upės. Vietiniai gyventojai, atitinkamai buvo vadinami Orientales („rytiečiai“), pavadinimas, kuris kartais naudojamas ir mūsų laikais.
 Urugvajaus sostinė Montevidėjas buvo įkurta XVIII a. pradžioje, kaip karinis įtvirtinimas, išnaudojant natūralų uostą, bei greitai tapo aktyviu prekybos centru, konkuravusiu su Argentinos sostine, Buenos Airėmis. XIX amžiuje Urugvajus buvo britų, ispanų, portugalų ir vietinių karinių grupuočių įtakos pasidalijimo kovų laukas. 1806 ir 1807 metais britų kariuomenė bandė užimti Buenos Aires karo su Ispanija metu. Todėl 10 000 britų karių 6 mėn. išlaikė Montevidėją užimtą, ruošdamiesi pulti Buenos Aires.
 Urugvajaus nepriklausomybės kelias buvo ilgesnis nei kitų Pietų Amerikos valstybių. Nepriklausomybė nuo Brazilijos paskelbta 1825 m. rugpjūčio 25 d. Urugvajaus nepriklausomybę 1828 metais pripažino Didžioji Britanija, Argentina ir Brazilija, pasibaigus Argentinos ir Brazilijos tarpusavio karui.
 Pavadinimo kilmė
 Valstybės pavadinimas kilo pagal Urugvajaus upę – Urugvajaus Rytų Respublika yra rytiniame Urugvajaus upės krante. Šis savo ruožtu kilo iš gvaranių kalbos: uru – nedideli paukščiai, gua žymi kilmininką, y – vanduo, taigi „paukščių vanduo, paukščių upė“.
 Politinė sistema
 Urugvajus – prezidentinė demokratinė respublika. Šalies ir vyriausybės vadovas – prezidentas. Valdžia suskirstyta į vykdomąją, įstatymų leidžiamąją ir teisminę.
 Urugvajaus parlamentas – Generalinė asamblėja, sudaryta iš dviejų rūmų:
 Senatas. 30 deputatų renkami pagal proporcinę sistemą. Kiekvieną Urugvajaus departamentą privalo atstovauti ne mažiau kaip du deputatai.
 Atstovų rūmai. 99 deputatų renkami pagal proporcinę sistemą. Kaip ir Senate šalies departamentus privalo atstovauti ne mažiau kaip du deputatai.
 Deputatai į abiejus rūmus renkami 5 metų kadencijai.
 Administracinis suskirstymas
 Administraciniu atžvilgiu Urugvajus suskirstytas į 19 departamentų:
 Geografija
 Urugvajus yra išsidėstęs Pietų Amerikos pietryčiuose. Šiaurėje ribojasi su Brazilija, vakaruose – su Argentina, pietuose – La Platos estuarija, rytinį pakraštį skalauja Atlanto vandenynas, kurio platūs smėlio paplūdimiai bei uolėti kyšuliais driekiasi daugybę kilometrų. Palei Atlanto pakrantę driekiasi nemažai lagūnų.
 Urugvajaus užimama teritorija – 176 220 km2, sausumos – 173 620 km2, vidaus vandenys užima 2 600 km2.
 Sienos
 Iš viso: 1 564 km
 Su Argentina: 579 km
 Su Brazilija: 985 km
 Jūra: 660 km, teritoriniai vandenys 200 jūrmylių.
 Urugvajaus reljefas nepasižymi jokiais didesniais kontrastais. Aukščiausioji teritorijos vieta (Cerro Catedral) siekia 514 m, o pietuose, ties La Plata, stūkso kelios stačiašlaitės panašaus aukščio kalvos. Visoje teritorijoje driekiasi nuolaidžios kalvos, apaugusios žole ir miškeliais, pavieniais ombu ir introdukuotų eukaliptų giraitėmis.
 Ilgiausios upės – Urugvajus (isp. Río Uruguay; ilgis – 1600 km), Santa Lusija, Negras, Kuareimas.
 Žemės ištekliai (1997 m. duomenys)
 Ariama žemė: 7 %
 Ganyklos: 77 %
 Krūmai ir miškai: 6 %
 Kita: 10 %
 Klimatas
 Nuosaikus, būdingas subtropikams. Dienos temperatūra karščiausiais vasaros mėnesiais (gruodis – vasaris) retai pakyla virš 35 °C, o žemiausia šalčiausio laikotarpio temperatūra paprastai nebūna žemesnė kaip 10 °C. Kartais pučiant pietų vėjams, vadinamiems Pampero, temperatūra nukrinta iki -5 °C. Metinis kritulių kiekis – apie 1000 mm.
 Ekonomika
 Apie 90 % Urugvajaus žemių yra auginami galvijai. Dar auginamos avys, arkliai, kiaulės. Didelę dalį pasėlių šalyje sudaro javai. Ryžiai yra pagrindinis maisto produktas, po jų seka javai ir cukranendrės. Taip pat auginami miežiai, avižos, linų, saulėgrąžų sėklos, cukriniai runkeliai. Salto apylinkėse yra daug vaismedžių sodų, vynuogynų.
 Nepaisant to, kad Urugvajus yra daugiausia žemės ūkio valstybė, kad jis priklauso nuo įsivežamų medžiagų šalyje yra pastebima industrializacija. Apie pusę gamybos šakų užima žemės ūkio produktų apdirbimas. Taip pat gaminama elektronikos, transporto įranga, naftos, tekstilės produktai, chemikalai. Šalyje yra randama marmuro, akmens, granito, boksitų. Pelnas iš žvejybos ir miško verslų prisideda prie šalies ekonomikos. Urugvajaus paplūdimiai traukia turistus, daugiausia iš Argentinos.
 Eksportuojama mėsa, medvilnė, kailiai, odos, ryžiai, žuvis, pieno produktai. Importuojami įvairūs įrengimai, chemikalai, automobiliai. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Brazilija, JAV, Argentina, Rusija.
 Demografija
 Urugvajaus gyventojų daugumą sudaro išeiviai iš Europos: ispanai, italai, prancūzai, vokiečiai, portugalai, britai ir kt. Remiantis 2006 metų Nacionalinio gyventojų surašymo duomenimis: 94,6 % gyventojų kildino save iš europiečių, 9,1 % buvo afrikiečių kilmės, ir 4,5 % Pietų Amerikos indėnai. (Respondentai galėjo pasirinkti daugiau nei vieną atsakymą).
 Dauguma atvykėlių iš Europos persikėlė į Urugvajų XIX amžiuje. Jie ženkliai paveikė Montevidėjo bei kitų šalis miestų architektūros stilių ir kultūrą. Dėl šios priežastis šiandieninis Montevidėjo labai primena europietišką miestą.
 Kaip kuriose Urugvajaus vietovėse atvykėliai kūrėsi ir gyveno koncentruotai: Kolonija Valdensėje, Nueva Helvesijoje, Končiljase, Barkeryje ir pan.
 Šalyje stipri ir didelė vidurinioji klasė gyvenanti miestuose. Gyventojų raštingumas yra 96,79 % (1996 duomenys).
 Apie lietuvius Urugvajuje žiūrėkite: Urugvajaus lietuvių bendruomenė
 Religija
 Bažnyčia atskirta nuo valstybės nuo 1919 m. Remiantis 2006 metų Nacionalinio gyventojų surašymo duomenimis 47,1 % gyventojų priskiria save katalikams, 23,2 % tikintys „be konkrečios religijos“, 17,2 % ateistai arba agnostikai, 11,1 % „krikščionys ne katalikai“ (protestantai), 0,6 % Umbanda ar kitų „afro“ kilmės religijų išpažintojai, 0,3 % judėjai, ir 0,4 % kiti.
 Urugvajus laikomas labiausiai sekuliarizuota Lotynų Amerikos šalimi.
 Kultūra
 Šalies kultūra yra labai turtinga meno ir literatūros tradicijomis. Dabartinė kultūra sugebėjo integruoti skirtingas atvykėlių iš Europos ir vietinių kultūrų įtakas. Urugvajuje galima rasti kolonijinio laikotarpio statinių, taip pat įspūdingų vėlesnio laikotarpio architektūros paminklų. Montevidėjo priemiesčiuose XIX a. pabaigoje atsirado urugvajietiškas tango. Šiuo metu tango, candombe ir murga yra trys pagrindiniai šokio stiliai.
 Sportas
 Urugvajuje 1930 m. vyko I pasaulio futbolo čempionatas.
 Kita informacija
 Urugvajaus ryšiai
 Urugvajaus transportas
 Urugvajaus karinės pajėgos
 Urugvajaus tarptautiniai santykiai
 Urugvajaus šventės
 Išnašos
 Nuorodos
 Urugvajaus Vyriausybės portalas
 Urugvajaus turizmo ministerija
 Lietuvos ambasada Argentinoje ir garbės konsulatas Urugvajuje
 Valstybės


text:
VSL00432
 Odločba: VSL sklep Cpg 1341/94
 ECLI:SI:VSLJ:1994:CPG.1341.94
 Datum seje senata: 19.10.1994
 Institut: varstvo avtorskih pravic - moralne avtorske pravice - dela s področja arhitekture - začasna odredba za prepoved nadaljevanja gradbenih del - verjetnost kršitve avtorske pravice
 Zveza: ZAP člen 3, 3/2, 28, 96, 97.
 Pritožbam se delno ugodi in se sklep sodišča prve stopnje spremeni tako, da se ugovorom delno ugodi ter se sklep o začasni odredbi spremeni tako, da se predlog prve tožeče stranke za izdajo začasne odredbe ter predlog ostalih tožečih strank za izdajo začasne odredbe zoper drugo toženo stranko zavrne.V ostalem delu se pritožba zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje v nespremenjenem delu potrdi.
 Sodišče prve stopnje je na predlog vseh štirih tožečih strank zoper vse tri tožene stranke izdalo začasno odredbo po 97. členu ZAP, s katero je tožencem do pravnomočnega zaključka pravde odredilo takojšnjo ustavitev s prepovedjo nadaljevanja že začetih gradbenih in prenovitvenih del na objektu L. v traktu D in E (D, E1 in E3) v severnem delu objekta. Ugovore vseh treh toženih strank je zavrnilo in odločilo, da ostane začasna odredba v celoti v veljavi. Tožene stranke so se zoper sklep pravočasno pritožile iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP in predlagale, naj pritožbeno sodišče začasno odredbo odpravi, prvotožena stranka pa še podrejeno, naj se predlog za njeno izdajo vrne prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje. Prvotožena stranka je najprej opozorila, da predlog za začasno odredbo ni jasen, ker so oznake E1 in E2 le oznake zidov in tako niso pravilno navedeni prostori in trakti, kjer naj se dela ustavijo. Potrdila je navedbo tožečih strank, da so avtorji idejnega projekta prenove in revitalizacije L. iz leta 1988. Poudarila pa je, da so bili nato za vsak del prenove narejeni natančnejši projekti. Za spodnji del gradu je bil narejen projekt št. 937/A, na katerega pa so pristojni organi prvotožene stranke kot investitorja podali številne pripombe, ki jih projektanti niso hoteli upoštevati. Zaradi tega projekt ni bil sprejet in tožeče stranke tako na njem sploh nimajo nobenih avtorskih pravic. Ne morejo pa vzdržati trditve, da naj bi bili že prej obnovljeni deli L. avtorsko delo tožnikov. Ne držijo navedbe tožečih strank, da s spornimi deli prihaja do uničevanja kulturnega spomenika. Tako ni podana niti najmanjša verjetnost, da bi bile kršene kakršnekoli avtorske pravice, zaradi česar tudi začasna odredba ni potrebna. Drugo in tretjetožena stranka pa menita, da začasna odredba nima več smisla, ker so vsa sporna dela že opravljena. Ne soglaša z razlogi napadenega sklepa, da se s tem vprašanjem ni treba ukvarjati, ker v takem primeru začasna odredba ne posega v pravne interese toženih strank. Za tako začasno odredbo namreč nimajo pravnega interesa tudi tožniki, ker se v njihov pravni položaj ne posega več. O tem vprašanju sklep kljub izrecnemu ugovoru nima razlogov. Sodišče prve stopnje pa ni ravnalo pravilno tudi zato, ker ni raziskalo ugovora pasivne legitimacije. Pritožbe so delno utemeljene. Tožeče stranke v tej pravdi uveljavljajo varstvo avtorskih pravic in sicer moralnih avtorskih pravic. To varstvo uveljavljajo s tožbenim zahtevkom na objavo sodbe, prepoved nadaljnjega kršenja avtorskih pravic in zahtevo na predrugačenje že izvedenih del, s katerimi naj bi bila kršena njihova avtorska pravica (96. člen ZAP). Tudi začasna odredba je predlagana zaradi zavarovanja teh zahtevkov in je bila izdana na podlagi 97. člena ZAP. Pravna oseba po našem pravu ne more biti avtor (primerjaj 2. in 8. člen ZAP). Avtor lahko nanjo sicer prenese avtorske pravice, vendar glede na določbo 1. odst. 52. člena ZAP le materialne (do izkoriščanja del), ne pa tudi moralnih avtorskih pravic. Zato ni verjetnosti, da bi bila kršena kakšna njena avtorska pravica. S tem pa ni podana njena aktivna legitimacija za izdajo začasne odredbe po 97. členu ZAP. Na podlagi trditev tožečih strank ni verjetno, da bi tudi drugotožena stranka kot naročnik projektov kakorkoli kršila moralne avtorske pravice drugo do četrtotožečih strank, upoštevaje pri tem tudi to, kar je zahtevano s tožbo (prepoved izvajanja gradbenih in prenovitvenih del, uskladitev stanja po izvedenih delih s stanjem kakršno bi bilo, če bi bila ta dela izvedena skladno s projekti). Tožeče stranke niti ne trdijo, da bi drugotožena stranka opravila tista dela, s katerimi naj bi prišlo do kršitev obravnavanih avtorskih pravic. Ta stranka je bila s prvotožečo stranko v pogodbenem razmerju kot naročnik projektov. Možno je, da ima prvotožeča stranka do nje kakšne zahtevke v zvezi s to pogodbo. Vendar to ne morejo biti zahtevki iz naslova moralnih avtorskih pravic, zaradi varstva katerih je izdana ta začasna odredba. Zato v postopku za izdajo začasne odredbe ni njene pasivne legitimacije. Glede opisanih dveh vprašanj so pritožbe toženih strank torej utemeljene. Zato jim je pritožbeno sodišče v tem obsegu ugodilo in na podlagi določbe 3. točke 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP izpodbijani sklep spremenilo tako, kot je razvidno iz 1. odstavka izreka. V ostalem delu pa pritožbe niso utemeljene. Iz projektov in skic v spisu je razvidno, da so tožniki pravilno označili trakte, v katerih se izvajajo sporna dela. Rešitev vprašanja ali so dela končana ali ne, je za potrebe začasne odredbe povezana s preveliko zamudo in stroški (ogled, izvedenstvo), da bi ga bilo (končno tudi iz razlogov napadenega sklepa o posegu v interese tožencev) treba z gotovostjo razčistiti. Iz trditev tožnikov in obsega neizvršenih del na dan 15.7.1994 (po seznamu v prilogi spisa A74) pa izhaja verjetnost, da še niso končana. To pa je za odločanje o začasni odredbi dovolj. Isto velja tudi za vprašanje pasivne legitimacije tretjetožene stranke, ki trdi, da na gradbišču sploh ni prisotna. Pritožbeno sodišče šteje tožnike za dovolj sposobne, da jim verjame, da vedo, kdo izvaja dela po njihovih projektih (vsaj kdo je glavni izvajalec), pa tudi številni dopisi, ki so neposredno v zvezi z izvajanjem del in se nahajajo v spisu, so naslovljeni ali se nanašajo na tretjetoženo stranko, kar kaže na verjetnost, da je ravno ona izvajalec del. Glede verjetnosti obstoja avtorske pravice drugo do četrtotožečih strank in verjetnosti, da je njihova avtorska pravica v obravnavanem primeru kršena, je pritožbeno sodišče glede na navedbe pritožb, zlasti pritožbe prvotožene stranke, zavzelo sledeča stališča: Po 7. alinei 2. odst. 3. člena ZAP se za avtorska dela štejejo tudi dela s področja arhitekture, ne glede na material, iz katerega so narejena. Delo s področja arhitekture je po tej zakonski določbi (tudi oziroma predvsem) stavba (v najširšem pomenu). Pri tem je treba takoj pripomniti, da se razume, da uživajo avtorskopravno zaščito samo arhitekti tistih stavb, ki predstavljajo izvirno umetniško delo (najbrž je nesporno, da je prenova L. delo, ki ima to lastnost). Za stališče, da je delo s področja arhitekture stavba, govori že dikcija zakona "ne glede na material, iz katerega so narejena" sama po sebi. Načrti, skice in plastična dela s področja arhitekture pa so tudi posebej našteti kot avtorska dela po 11. alinei 2. odst. 3. člena ZAP. Polega tega so dela arhitekture našteta v isti alinei z deli drugih upodabljajočih umetnosti. Pri vseh teh delih gre za vprašanje njihove idejne kreacije in nato materializacije. Vendar pa tako kot za dela slikarstva ne more biti sporno, da so to predvsem slike, za dela kiparstva pa kipi, tako tudi za dela arhitekture ne bi smelo biti sporno, da so to stavbe. Smisel in končni cilj arhitektovega ustvarjanja je brez dvoma stavba kot materialni, za vse ljudi zaznaven odraz njegove ideje in umetniške ustvarjalnosti. Do izgradnje stavbe pa je po navadi dolga pot od ideje preko idejnega načrta, izvedbenega načrta pa do same izgradnje. Pri tem pa je bistvenega pomena, da bo stavba kot končni rezultat arhitektove ideje tudi v resnici njen odraz. Zato mora biti zgrajena v skladu z njegovimi projekti. Iz teh razlogov se pritožbeno sodišče ne strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da avtorske pravice ne morejo biti kršene s tem, da se objekt gradi drugače, kot je projektiran. Za to, kakšna stavba bo zgrajena, je seveda poleg interesa arhitekta kot avtorja pomemben tudi investitorjev interes. Zato mora arhitekt tak interes upoštevati, praviloma že pri izdelavi načrtov. V vsakem primeru posebej pa je potrebno presojati, kateri od interesov je tehtnejši in zato takrat, ko jih investitor in arhitekt ne moreta uskladiti, prevladujoč. V primeru, ko gre za prenovo kulturnega in zgodovinskega spomenika, kakršen je L., je po stališču pritožbenega sodišča praviloma bolj pomemben arhitektov umetniški in strokovni čut, po katerem bo grad čimbolj pristno prenovljen in dostopen ljudem. Zato so investitorjeve zahteve, zlasti potem, ko je že sprejel idejni načrt avtorjev (kar ni sporno), upoštevne le izjemoma, kolikor ne posegajo v pomembnejše avtorske interese arhitektov. Posegi, ki jih verjetno izvajata prvo in tetjetožena stranka pa so verjetno taki, da pomenijo bistvene odmike od projektov, torej kršitev moralne avtorske pravice iz 28. člena ZAP. Po trditvah prvotožene stranke in listinah v spisu projekt tožnikov s strani investitorja formalno verjetno res ni bil sprejet, ker je imela prvotožena stranka nanj številne pripombe, ki jih tožniki niso hoteli upoštevati. Nihče pa ne trdi, da se sporna dela v resnici ne izvajajo na podlagi tega projekta, seveda z zatrjevanimi spremembami. To pa je po mnenju pritožbenega sodišča odločilno za presojo verjetnosti, da gre za kršitev avtorskih pravic drugo do četrtotožečih strank. Ob tem pa pritožbeno sodišče soglaša s sodiščem prve stopnje, da so avtorsko delo, ki je tudi verjetno predmet nedopustnih posegov, že predhodno po projektih tožnikov zgrajeni oziroma obnovljeni deli L. ter se glede tega sklicuje na razloge izpodbijanega sklepa. Ko prvotožena stranka v pritožbi tožnikom oporeka avtorstvo na teh, že prej prenovljenih delih gradu, svojega stališča ne obrazlaga, nihče pa ne zanika, da bi te, že izvedene prenove ne bile izvršene po projektih tožnikov. Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da je sodišče prve stopnje v delu, s katerim je ohranilo v veljavi začasno odredbo na predlog drugo do četrtotožečih strank proti prvo in tretjetoženima strankama, odločilo pravilno in v zvezi s to odločitvijo ni podan nobeden od pritožbenih razlogov. Zato je na podlagi določbe 2. točke 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP pritožbe tožencev v tem obsegu zavrnilo kot neutemeljene in potrdilo izpodbijani sklep.