text:
ECLI:SI:VSKP:2014:CPG.384.2014
 VSK0006024
 izključitev družbenika - trditveno in dokazno breme - kazenska sodba - kaznivo dejanje zlorabe položaja
 Temelj instituta izključitve je v kršitvi načela vestnosti in poštenja in zvestobe družbi, oziroma v kršitvi medsebojnega zaupanja družbenikov. Kaznivo dejanje, storjeno proti družbi, gotovo pomeni grobo kršitev omenjenih načel in kršitev medsebojnega zaupanja v družbi in je zato tudi po mnenju pritožbenega sodišča utemeljen razlog za izključitev družbenika po tretjem odstavku 436. člena ZGD. Storitev kaznivega dejanja proti družbi je ravnanje, ki je v nasprotju že z namenom ustanovitve družbe.
 Z izpodbijano sodbo je Okrožno sodišče v Novi Gorici odločilo, da se s pravnomočnostjo te sodbe družbenica K.U. izključi iz družbe E. d.o.o. (ob vložitvi tožbe L. & U. d.o.o., v nadaljevanju Družba) in da se izključitev vpiše v sodnem registru. Odločilo je še, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka. Iz razlogov sodbe izhaja, da je med postopkom postala pravnomočna kazenska sodba, s katero je bila toženka obsojena zaradi kaznivega dejanja zlorabe položaja po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena Kazenskega zakonika, ki ga je storila s tem, da je z računov Družbe dvignila zneske v skupni višini 13.186.027,20 SIT, ne da bi za te dvige imela podlago v verodostojnih knjigovodskih listinah, in si jih nakazala na svoje račune ter si jih tako na škodo družbe protipravno prilastila. Po mnenju sodišča prve stopnje je storitev kaznivega dejanja proti družbi najhujša kršitev, ki jo družbenik lahko stori. Z dejanjem je izpolnjen dejanski stan po določbi takrat veljavnega tretjega odstavka 436. člena ZGD. Na to ne vpliva dejstvo, da je toženka sredstva vrnila, saj jih ni vrnila prostovoljno, temveč v okviru davčnega postopka na podlagi pravnomočne davčne odločbe. Ker je bil tožnik za enako ravnanje že izključen iz Družbe, že zaradi enakosti pred zakonom drugačna odločitev ni mogoča. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev sprejelo na podlagi vpogleda v kazensko sodbo (prve in druge stopnje) in pri tem povzemalo vsebino obrazložitve.
 Tožeča stranka se pritožuje zoper odločitev o stroških, tožena pa zoper celotno sodbo.
 Tožeča stranka v pritožbi opisuje potek postopka in meni, da ne more prevzeti odgovornosti za postopanje sodišče, ki je šele z izpodbijano sodbo upoštevalo njene trditve o nezakonitem ravnanju toženke. Glede na obseg opravil, ki jih je bilo treba opraviti v tem postopku, odločitev, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka ne vzdrži.
 Tožena stranka se pritožuje zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov. Opozarja, da je sodišče navedbe in dokaze upoštevalo po uradni dolžnosti in je brez dokaznega predloga vpogledalo v kazenski sodbi. Glede zaključka, na katerega sodišče opira svojo odločitev, tožeča stranka ni podala trditev in tudi ne dokaznih predlogov. Tožnik je namreč predlagal le vpogled v obtožbo in ni podajal konkretiziranih navedb glede obsodbe toženke v kazenskem postopku. Res je sodišče vezano na pravnomočno sodno odločbo glede kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti, vendar pa sodišče s pravnomočno sodno ne more nadomestiti pravočasnih in konkretiziranih trditev stranke v zvezi s tem. Ker je sodišče brez dokaznega predloga vpogledalo v kazenski sodbi, je kršilo tudi 7. člen Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Poleg tega je sodišče pri odločanju storilo isto napako, kot že pri prejšnjem sojenju, ko je ugotovilo, da tožena stranka sredstev ni vrnila prostovoljno. V zvezi s tem prav tako ni bilo navedb tožeče stranke, poleg tega je napačno ugotovljeno dejansko stanje in napačno uporabljeno materialno pravo. Toženi stranki ni razumljivo postopanje sodišča, da je v breme toženi stranki uporabilo obrazložitev kazenskih sodb, jo povzemalo in z njo polemiziralo. Sodišče je po določbi 14. člena ZPP vezano le na izrek, ne pa tudi na obrazložitev kazenske sodbe. Tožeča stranka se nikdar ni sklicevala na izpoved M.P. v kazenskem postopku, sodišče pa nanjo opira svojo odločitev. Toženi stranki na ta način ni bila dana možnost sodelovanja v postopku in je podana kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodba je s sklicevanjem na izpoved M.P. arbitrarna in presenečenje za toženo stranko. Tožena stranka opozarja, da sodišče ni ravnalo skladno z napotki pritožbenega sodišča v sklepu. To je jasno opredelilo, da opisanega ravnanja tožene stranke samega po sebi ni mogoče opredeliti kot razlog za izključitev iz družbe, saj je izključitev skrajni ukrep za sanacijo stanja v družbi, tožena stranka pa je dvignjena sredstva družbi vrnila. Ista dejanska ugotovitev velja še danes. Opredelitev dejanja za kaznivo pa toženi stranki ne more biti v škodo, saj zaradi kazenskopravne kvalifikacije dejansko stanje ni spremenjeno. Upoštevaje gornje okoliščine ni zadostna pavšalna trditev sodišča, da je storitev kaznivega dejanja družbenika zoper družbo najhujša kršitev, ki jo družbenik sploh lahko stori, zato materialnopravna presoja navedenega očitka ni možna. Tožena stranka vztraja pri svojem stališču, da je v kritičnem času ravnala tako, kot je bilo edino možno. S tem je izključenemu družbeniku preprečila, da posle še naprej preusmerja na svojo by-pass družbo in se je takšno ravnanje izkazalo za učinkovito.
 V odgovoru na pritožbo je tožeča stranka prerekala pritožbene navedbe in predlagala zavrnitev pritožbe. Nasprotuje tudi trditvam tožene stranke v zvezi s predlogom za oprostitev sodnih taks.
 Glede odločitev o glavni stvari:
 V tej zadevi je pritožbeno sodišče odločalo že dvakrat. Prvič je potrdilo odločitev sodišča prve stopnje o zahtevku po tožbi (izključitev V.L. iz Družbe) in delno po nasprotni tožbi (zavrnitev zahtevka na prenehanje Družbe), razveljavilo pa je odločitev o zavrnitvi zahtevka po nasprotni tožbi na izključitev K.U. iz Družbe. Predmet odločanja je torej le še zahtevek na izključitev toženke iz Družbe. Kot niti ni več sporno, je tožnik kljub izključitvi aktivno legitimiran za tožbo, saj je bil družbenik v času vložitve tožbe. Seveda pa je mogoče upoštevati samo tista ravnanja tožene stranke, ki jih je storila v času, ko je bil tožnik še družbenik. V nadaljevanju postopka je sodišče prve stopnje zahtevku ugodilo, taka odločitev pa je bila razveljavljena in sicer je pritožbeno sodišče med ostalim pojasnilo, da dejstvo, da je toženka brez ustrezne podlage prenesla denarna sredstva z računov Družbe na svoje račune, ne da bi pri tem tožeča stranka izkazala, da je nastala škoda, samo po sebi ni razlog za izključitev družbenika. Sodišču prve stopnje pa je naložilo, da zahtevek presoja še z vidika drugih v tožbi (pravočasno) uveljavljanih razlogov. Izpodbijano sodbo je nato sodišče prve stopnje izdalo ob upoštevanju novega dejstva, to je pravnomočne obsodbe toženke za kaznivo dejanje, storjeno proti Družbi v času, ko sta bili obe stranki družbenika Družbe.
 Pritožbeno sodišče najprej ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni kršilo določbe 7. člena ZPP in ni odločalo brez ustrezne podlage v procesnem gradivu. Na zadnjem naroku je namreč tožeča stranka predlagala kot dokaz kazenski sodbi in ju tudi vložila v spis. Ker je bila sodba Višjega sodišča izdana 20.12.2012 (na dohodnem žigu Okrožnega sodišča v Novi Gorici je razvidno, da je sodišče prve stopnje sodbo prejelo 15.1.2013, stranke pa torej še kasneje), tožeča stranka pa je dokazni predlog podala na prvem naslednjem naroku, ni dvoma, da vpogleda v sodbi tožeča stranka prej niti ni mogla predlagati in je bil zato dokazni predlog pravočasen. Sodišče prve stopnje je torej pravilno upoštevalo dokazni predlog in izvedlo dokaz.
 Prav tako je tožeča stranka pravočasno navedla odločilna dejstva (1), na podlagi katerih je bilo odločeno o zahtevku. Že od samega začetka je namreč tožeča stranka trdila, da je tožena stranka neupravičeno z računa Družbe na svoj račun prenesla denarna sredstva, da gre za eno do ravnanj, s katerimi želi toženka onesposobiti normalno delovanje družbe (2), in da bo za tako ravnanje toženka težko našla razlog v korist družbe (3). Ves čas je tožnik tudi trdil, da teče kazenski postopek zoper toženko (že v pripravljalni vlogi z dne 12.5.2005, pri čemer je bila kazenska ovadba vložena 4.5.2005, v zvezi s predlogi za izdajo začasnih odredb je tožnik tudi sporočal, da je bila na podlagi ovadbe uvedena preiskava in da se je nato začel kazenski postopek). Na zadnjem naroku, ko je kazenska sodba postala pravnomočna (4), pa je tožnik navedel, da glede na to, da je že ves čas opozarjal na nedopustna dejanja toženka meni, da sodišče glede na obsodilno sodbo v celoti ugodi zahtevku in toženko izključi iz Družbe.
 Na podlagi izvedenih dokazov je tako sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila toženka pravnomočno obsojena za kaznivo dejanje zlorabe položaja po drugem v zvezi s prvim dostavkom 244. člena Kazenskega zakonika, dejanje je bilo storjeno na škodo Družbe in ga je toženka storila tako, da je s transakcijskih računov družbe prenesla v izreku opisana denarna sredstva, ne da bi za to imela podlago v verodostojnih knjigovodskih listinah, in jih nakazala na svoj osebni transakcijski račun. Ravnanje, ki ga tožeča stranka toženi stranki že ves očita v tem postopku, je bilo torej pravnomočno ugotovljeno kot kaznivo. Sodišče prve stopnje se je postavilo na stališče, da je storitev kaznivega dejanja zoper družbo že sama po sebi najhujša kršitev, ki jo družbenik lahko stori in da so zato podani razlogi za izključitev po določbi tretjega odstavka 436. člena v času storitve dejanja in vložitve tožbe veljavnega Zakona o gospodarskih družbah (ZGD).
 Tretji odstavek 436. člena ZGD (enaka pa je določba sedaj veljavnega tretjega odstavka 501. člena ZGD-1) določa, da sme vsak družbenik s tožbo zahtevati izključitev drugega družbenika, če obstajajo zato utemeljeni razlogi, zlasti če drug družbenik povzroča družbi ali družbenikom škodo, če ravna v nasprotju s sklepi skupščine, če ne sodeluje pri upravljanju in s tem ovira redno delovanje družbe ali uresničevanje pravic drugih družbenikov ter če sicer grobo krši pogodbo. Razlogi so torej našteti primeroma in je zato pravni standard „utemeljenega razloga“ v konkretnem primeru potrebno napolniti z ustrezno vsebino. Pri tem je treba upoštevati namen instituta izključitve iz družbe, temeljna načela civilnega in gospodarskega prava in tudi ustavne pravice udeležencev (v zvezi s tem določbo 74. člena Ustave, po kateri je gospodarska pobuda svobodna in ki se realizira med ostalim s pravico do podjetja). Temelj instituta izključitve je v kršitvi načela vestnosti in poštenja in zvestobe družbi, oziroma v kršitvi medsebojnega zaupanja družbenikov. Kaznivo dejanje, storjeno proti družbi, gotovo pomeni grobo kršitev omenjenih načel in kršitev medsebojnega zaupanja v družbi in je zato tudi po mnenju pritožbenega sodišča utemeljen razlog za izključitev družbenika po tretjem odstavku 436. člena ZGD. Tak zaključek je tako očiten, da posebne obrazložitve niti ne potrebuje. Storitev kaznivega dejanja proti družbi je ravnanje, ki je v nasprotju že z namenom ustanovitve družbe. V tem kontekstu zato niti ni pomembno, ali je družbi s kaznivim dejanjem nastala premoženjska škoda. Ker je bilo ravnanje toženke usmerjeno proti družbi, katere družbenica je bila, ne more uspešno uveljavljati, da pomeni izključitev iz te družbe poseg v njene pravice po 74. člen Ustave.
 Toženka je bila torej za isto dejanje, ki se ji očita v tem postopku, v kazenskem postopku pravnomočno obsojena. Samo s pravnomočno kazensko sodbo, izdano na podlagi kazenskega postopka, je mogoče neki osebi očitati, da je storila kaznivo dejanje. O tem, ali je toženka storila kaznivo dejanje, ne more sodišče odločati v okviru pravdnega postopka kot o predhodnem vprašanju. Zato sodišče prve stopnje, kljub temu, da je imelo ustrezno trditveno gradivo, do zaključka kazenskega postopka ni moglo v tej smeri ugotavljati razlogov za izključitev. Ob prejšnjem sojenju sodišče prve stopnje toženke ni izključilo, ker bi storila kaznivo dejanje, temveč zato, ker naj bi s svojim ravnanjem družbi povzročila škodo. Upoštevalo je torej drug razlog za izključitev kot v predmetni sodbi. Zato se tožena stranka ne more sklicevati na razloge pritožbenega sodišča v sklepu o razveljavitvi.
 Pritožba sicer pravilno opozarja, da sodišče ni v ničemer vezano na obrazložitev kazenske sodbe in da ni imelo podlage za komentiranje obrazložitve in sklicevanje na posamezne dokaze, izvedene v kazenskem postopku. Vendar ta kršitev ni vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe, saj je bil odločilni razlog za izključitev toženke iz družbe izvršitev kaznivega dejanja proti Družbi, ta razlog pa izhaja že iz izreka sodb. Prav tako niso odločilni razlogi v zvezi s prostovoljnostjo vrnitve denarja. Kot rečeno, storitev kaznivega dejanja proti družbi pomeni kršitev temeljnih načel vestnosti in poštenja in zvestobe družbi in v tem je utemeljen razlog za izključitev družbenika iz družbe, zato ni pomembno, ali je toženka kasneje (po tem, ko tožnik ni bil več družbenik) Družbi sredstva vrnila ali ne.
 Glede pritožbe tožeče stranke:
 V okviru tega postopka je sodišče odločalo tako o tožbi kot o nasprotni tožbi. S tožbo in s primarnim zahtevkom po nasprotni tožbi tožnik ni uspel. Ker se vsi zahtevki nanašajo na isto družbo, izključitev družbenika oziroma prenehanje, povedano pomeni, da je tožnik uspel le glede ene tretjine zahtevkov. Drži, da je po prvi prvostopni sodbi postopek tekel samo še v zvezi z zahtevkom, s katerim je na koncu uspel, vendar je treba upoštevati, da je nato tožnik le delno uspel v postopku izdaje prve začasne odredbe, z drugo začasno odredbo je sicer uspel (vendar se je nanašala na kršitev konkurenčne klavzule, s čimer pa v postopku ni uspel – glej razloge sklepa o razveljavitvi Cpg 192/2009), prav tako tožnik ni uspel s številnimi pritožbami zoper druge sklepe, z zahtevami za izločitev sodnikov ter v postopku po predlogu za obnovo. Večina pripravljalnih vlog, ki jih je tožnik vložil v postopku, v katerem je uspel, je bilo prepoznih in zato nepotrebnih. Vse našteto tudi po mnenju pritožbenega sodišča utemeljuje odločitev, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka, taka odločitev ima glede na vse navedeno tudi podlago v določbi 154. člena ZPP.
 Glede odločitve v izreku:
 Na podlagi povedanega in ker ni zasledilo tudi nobene kršitve, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče obe pritožbi kot neutemeljeni zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo (353. člen ZPP).
 Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 154. člena ZPP za toženo stranko, ki s pritožbo ni uspela, in na določbi 155. člena ZPP za tožečo. Tožeča stranka je namreč v odgovoru na pritožbo v večjem delu opozarjala na za ta pritožbeni postopek nerelevantna dejstva, zato stroška odgovora na pritožbo ni mogoče šteti za potreben strošek postopka.
 op. št. 1: Pritožbeno sodišče sicer ugotavlja, da so trditve tožeče stranke v nasprotni tožbi precej nepregledne in da tožeča stranka ves čas meša navedbe kot odgovor na tožbo, navedbe, ki utemeljujejo zahtevek po nasprotni tožbi, ter probleme v zvezi z razpadom življenjske skupnosti pravdnih strank.
 op. št. 2: Zadnji odstavek na str. 7 nasprotne tožbe.
 op. št. 3: Zadnji odstavek na str. 8 nasprotne tožbe.
 op. št. 4: Pred tem take navedbe niti ni mogel podati.
 ZGD člen 436, 436/3.
 ZPP člen 7, 14.
 VSK sklep Kp 317/2009
 P2RvYy0yMDEyMDMyMTEzMDc1MTA5