type: other

text:
All Vilniaus m. Kauno m. Klaipėdos m. Šiaulių m. Panevėžio m. --- Akmenės m. Alytaus m. Gargždų m. Grigiškių m. Jonavos m. Joniškio m. Kėdainių m. Kretingos m. Kupiškio m. Kuršėnų m. Lentvario m. Marijampolės m. Mažeikių m. Nemenčinės m. Neringos m. Pakruojo m. Palangos m. Radviliškio m. Rietavo m. Šilutės m. Širvintų m. Tauragės m. Telšių m. Utenos m. Vievio m. --- Akmenės r. sav. Alytaus m. sav. Alytaus r. sav. Anykščių r. sav. Biržų r. sav. Elektrėnų sav. Ignalinos r. sav. Jonavos r. sav. Joniškio r. sav. Jurbarko r. sav. Kaišiadorių r. sav. Kauno m. sav. Kauno r. sav. Kėdainių r. sav. Kelmės r. sav. Klaipėdos m. sav. Klaipėdos r. sav. Kretingos r. sav. Kupiškio r. sav. Marijampolės sav. Mažeikių r. sav. Molėtų r. sav. Neringos sav. Pakruojo r. sav. Palangos m. sav. Panevėžio m. sav. Panevėžio r. sav. Pasvalio r. sav. Plungės r. sav. Radviliškio r. sav. Rietavo sav. Rokiškio r. sav. Šiaulių m. sav. Šiaulių r. sav. Šilutės r. sav. Širvintų r. sav. Švenčionių r. sav. Tauragės r. sav. Telšių r. sav. Trakų r. sav. Utenos r. sav. Vilniaus m. sav. Vilniaus r. sav. Zarasų r. sav. --- Abramaučiznos k. Airėnų II k. Aknystėlių k. Ančėnų k. Andrijavos k. Aukštelkės k. Avietynės vs. Avietynės vs. Avižienių k. Balninkų mstl. Bazilionų mstl. Beržėnų k. Beržynės k. Bikūnų k. Bikuškio k. Bitėnų k. Bradesų vs. Bubių k. Dainų k. Daugailių k. Degučių k. Degulių k. Dembavos k. Dervinių k. Didžiarauliškių k. Didžiosios Riešės k. Didžiųjų Gulbinų k. Domantų k. Domeikavos k. Dotnuvos mstl. Dovilų mstl. Drąseikių k. Droničėnų k. Dumpių k. Dvarčėnų k. Gačionių k. Gaižėnų k. Galgių k. Garnelių k. Gaspariškių k. Gatakiemio k. Gegužių k. Gervėnų k. Gindulių k. Greitiškės k. Grybauskų k. Grybelių k. Gudaičių k. Guopstų k. Ireniškių k. Jasonių k. Jociškių k. Juknėnų k. Junkilų k. Juškaičių II k. Juškonių k. Kačerginės mstl. Kairių mstl. Kalotės k. Kampiškių k. Kampų II k. Kaniūkų k. Kanteikių k. Karčiupio k. Karkazų k. Karklės k. Karveliškio vs. Kemešio k. Kiošių k. Kirdeikių k. Klausmylių vs. Klevinės vs. Klipščių k. Klovinių k. Klykių k. Knašių k. Kregžlės k. Kreivių k. Kriukų k. Kubilių k. Kuktiškių mstl. Kulautuvos mstl. Kūlupėnų k. Kuodžių k. Kutiškių k. Kužių mstl. Leliūnų mstl. Linartų k. Lingailių k. Linksmakalnio k. Lukšių k. Maišiagalos mstl. Malavėnų k. Markutiškių k. Masiokų k. Maskvytės k. Mastaičių k. Mazūriškių k. Meškių k. Meškuičių k. Mikališkių k. Mitkūnų k. Mockėnų k. Molainių k. Moliakalnio k. Motaičių k. Narsiečių k. Naugardiškės k. Naujųjų Bernatonių k. Nemeikščių k. Neveronių k. Noreikiškių k. Noreikių k. Noreikių k. Normantų k. Norutaičių k. Padbuožės k. Paitaičių k. Pajuosčio k. Paminėlės k. Parašės k. Pavandenės k. Pavyžinčio k. Perkalių k. Peskojų k. Pietarių k. Pilkenių k. Pivoraičių k. Platelių mstl. Plaušų k. Poderiškių k. Politiškių k. Poškiečių k. Pučkalaukio k. Radailių k. Radikių k. Radvilių k. Raizgių k. Ramongalių k. Ramučių k. Raubonių k. Ražiškių k. Rėkyvos k. Ringaudų k. Rokavalkių k. Rumšiškių mstl. Salako mstl. Salų vs. Šarkiškių k. Saugų k. Sausių k. Šeškų k. Šilėnų k. Šilėnų k. Šilėnų k. Sirutėnų k. Sitkūnų k. Skaidiškių k. Skirsnemunės k. Šlikių k. Smilgelių k. Smiltynų I k. Šnieriškių k. Sudeikių k. Sudeikių mstl. Sutkūnų k. Svėdasų mstl. Švepelių k. Taukelių k. Tauragnų k. Tauragnų mstl. Taurapilio k. Tilvikų k. Tirkiliškių k. Toleikių k. Tolimėnų k. Toliočių k. Trušelių k. Užpalių mstl. Vaitiekūnų k. Veiviržėnų mstl. Verbūnų k. Verdulių k. Verduliukų k. Vidsodžio k. Vijeikių k. Vijolių k. Vijurkų k. Vilkablauzdės k. Vilpišių k. Vinkšnėnų k. Vosgėlių k. Voverynės vs. Vydmantų k. Vyžuonėlių k. Vyžuonų mstl. Vyžuonų vs. Žadvainių k. Žaliūkių k. Žąsinių k. Žaugėdų k. Žeimių k.
 Parduodamos patalpos Kopų g., Melnragėje, Klaipėdoje, 268 kv.m ploto
 Object ID: 173252
 Price m22 035 €/m2
 Nuomojamos patalpos Savanorių a., Panevėžyje, 139.23 kv.m ploto
 Object ID: 173251
 Parduodamos patalpos Savanorių a., Panevėžyje, 139.23 kv.m ploto
 Object ID: 173250
 Price m2690 €/m2
 Parduodamos patalpos Marijonų g., , Panevėžyje, 219.29 kv.m ploto
 219.29 m2
 Object ID: 173249
 Price m2273 €/m2
 Parduodamas sklypas Rėkyvos k., 160 a ploto
 Object ID: 173248
 Object ID: 173247
 Price m2733 €/m2
 Parduodamas butas Vytauto g., Centre, Šiauliuose, 80 kv.m ploto, 3 kambariai
 Object ID: 173245
 Price m2900 €/m2
 Nuomojamos patalpos Žalgirio g., Šnipiškėse, Vilniuje, 98.64 kv.m ploto
 Object ID: 173242
 Nuomojamos patalpos Savanorių pr.178A, Vilniuje, 256 kv.m. ploto
 Office, Buisness
 Object ID: 173241
 Parduodamas butas Pramonės pr., Dainavoje, Kaune, 64.42 kv.m ploto, 3 kambariai
 Object ID: 173236
 108 547 €
 Price m21 684 €/m2
 Object ID: 173233
 Price m2236 €/m2
 Parduodamas butas Kranto g., , Panevėžyje, 93.02 kv.m ploto, 3 kambariai
 Object ID: 173232
 Price m2999 €/m2
 Nuomojamos maitinimo paskirties patalpos Vingio g., Vingio, Klaipėdoje, 180.07 kv.m ploto
 Object ID: 173226
 Parduodamas butas Aušros g., Dauniškise, Utenoje, 49 kv.m ploto, 2 kambariai
 Object ID: 173225
 Nuomojamos patalpos Taikos pr., Klaipėdoje nuo 150-300 kv.m ploto
 Object ID: 173221
 3 547 €/month


text:
(Finančna) Avtonomija univerze
 Home > Numéros > 14 > Ustavne pravice > (Finančna) Avtonomija univerze
 (Financial) Autonomy of the University
 Andraž Teršek and Matija Žgur
 V slovenskem ustavnem redu je univerza ustavna kategorija. Temelj za obstoj in delovanje univerz zagotavljajo določbe 57., 58. in 59. člena Ustave. Država je dolžna predvsem zagotavljati financiranje univerz in učinkovito uresničevanje svobode znanosti ter pravice do šolanja in izobraževanja. Četudi je država dolžna zagotavljati financiranje univerz, politika financiranja ne sme krniti avtonomije univerz. Hkrati spremembe financiranja ne smejo biti stvarno neutemeljene, niti sprejete brez predhodne in prepričljive analize vplivov in posledic za izvajanje študijskih programov in razvoj univerz. Tudi ne smejo ustvarjati stvarno neutemeljenih razlik med posameznimi univerzami. Ogroženost študijskih programov zaradi sprememb financiranja ali celo njihovo onemogočenje hkrati pomeni poseg v pravico študentov do šolanja in izobraževanja. Zdi se, da bi bil ustavno pravilen le sistem en bloc (angl. lump-sum; celostnega) financiranja univerz. Ne gre spregledati niti dejstva, da je univerzitetna sfera v Sloveniji prenormirana, s čimer je avtonomija univerz znatno okrnjena.
 An autonomuos university is a unique environment of scientific exploration, critical discourse and intelectual development. Because of its autonomy the university has enjoyed great reputation and has been instrumental in defining the cultural, scientific, educational, social and political landscape.
 Today it seems that the fundations of university's autonomy are undermined. On the one hand, we see increased state interference with university's functioning. The state not only regulates funding, as is its constitutional obligation, but is also sistemically regulating university's organizational, research and human resources policies. Constitutionality of such regulatory policy is legitimately questioned.
 On the other hand, the autonomous status commits the university to act prudently, rationaly, unarbitrarily. Too often it seems that the university itself abuses its privileged status. Autonomy, of course, does not grant a bianco authorization for unconstitutional behaviour.
 The article deals primarily with the question of when and why state's funding policy, or its change, can constitute unconstitutional behaviour. The legal status of university as a public institute is also questioned.
 The Slovenian Constitution provides for autonomy of universities. Foremost this is a negative status right, allowing universities to decide freely on their organization and functioning. But it is also a positive status right, commiting the state to provide for universities basic organizational framework. State's primary constitutional obligation is to ensure universities’ formation as a legal entity. This obligation encompasses the duty to provide material conditions for the autonomous functioning of the university. The state is obliged not only to regulate what it must, but also what it can be reasonably expected of it. However, it seems that the status of universities as public institutions is unconstitutional, since it enables the state to directly influence their organization and functioning. The state may and must regulate university's functioning only insofar as it is necessary to protect basic constitutional principles, rights and the public interest.
 The Constitution provides that the manner of university's funding shall be regulated by statute. However, it also states that the manner in which human rights are exercised may be regulated by a statute where this is necessary due to the particular nature of an individual right. A strict and accurate control of state's funding policy must therefore be implemented. Even more so when funding is regulated by substatutory regulations. If these regulations determine rights and obligations anew, they may be regarded as unconstitutional. Also, if the state adopts such a policy of funding that without convincing and well-founded reasons discriminates one (or some) universities in comparison to others, such action may be considered as unconstitutional as well.
 The Constitutional provision establishing universities autonomy is perhaps the most unambiguous of them all. It clearly demands that the university be autonomous. Any statutory regulation of universities funding must be conducted within constitutionally permissible boundaries. Substatutory regulations may not limit or reduce constitutionally or statutory guaranteed rights nor may they expand or aggravate responsibilities. Constitutionally, it seems that 'lump-sum' funding would be most appropriate. Complete freedom of internal alocation of funds seems to be the cornerstone of universities autonomy.
 The basic premise for determining the relationship between the state and the university must be the realisation that it is an objective task of the state to provide for freedom of scientific endeavour. However, it is also clear that the constitution forbids for the question of university's autonomy to become one of positive law.
 The Constitutional Court has so far formulated additional and important principles of state's responsibility for financing of the universities. The Courts decision in U-I-68/98 stipulates that the state is required to prevent the endangerment of public schooling programs because of lack of funds. It must not itself create such a danger by changing the policy or the scope of public schooling funding. The state is also required to provide public funds in accordance with the principles of equality and nondiscrimination. Considering specific circumstances under which different universities function, it would also be unconstitutional if state's policy, without well-founded and convincing reasons, indirectly discriminated one or some of them. Such action may consequently infringe the constitutional right of education and schooling. Although the state is compelled to establish a single system of higher education, this may not be done in a way that improves or impairs the status of one or more universities. If the manner of university's state funding is suddenly, sistemically inadequately and uncompellingly altered to the extent that it signicifantly hardens or even disables its existence, such action may constitute an unfounded intervention into legitimate expectations of universities with regards to conservation and development of specific programs.
 The article also examines Constitutional Courts decision in which the Court, in assessing the state's obligation of funding the public radiotelevison company, created criteria that is indirectly applicable to the issue of university's autonomy, its right of public funding, freedom of scientific and artistic endeavour and the right of schooling. Statutory principles and criteria as determined by the legislator regarding the state's role in financing the public radiotelevision company, are even more valid when it comes to the state's role in financing universities. The state is obliged to provide for legal independence of the university and to enable it to freely and effectively exercise its social role and tasks.
 autonomy, financial policy, freedom of science, fundamental constitutional right of schooling and education, higher education, responsibility, rule of law, university
 avtonomija, odgovornost, politika financiranja, pravna država, svoboda znanosti, temeljna ustavna pravica do šolanja in izobraževanja, univerza, visoko šolstvo
 1 Osrednje vprašanje
 2 (Avtonomna) univerza kot ustavnopravna kategorija
 3 Zakonski okvir
 4 (Pozitivne) obveznosti države in posegi v avtonomijo univerze
 5 Predhodna analiza vplivov spremembe financiranja kot obveznost države
 6 Sklep
 1V tem ustavnopravnem ekskurzu se ukvarjava predvsem z vprašanjem, kdaj in zakaj lahko pomeni politika (tj. način, angl. policy) državnega financiranja univerz, ali sprememba takšne pravne politike (pravne ureditve), protiustavno ravnanje. To vprašanje povezujeva predvsem z 2. (načelo pravne države), 14. (enakost pred zakonom), 15. (uresničevanje in omejevanje pravic), 57. (izobrazba in šolanje), 58. (avtonomnost univerze) in 59. (svoboda znanosti in umetnosti) členom Ustave Republike Slovenije.
 2Omeniva tudi nekatere druge sporne vidike pravnega urejanja položaja univerz. Ustavnopravno je morda najbolj sporna statusnopravna ureditev univerze kot javnega zavoda. Prav ta namreč, kot se zdi, pomembno legitimira državo, da intenzivno posega v organizacijsko, kadrovsko in finančno politiko univerze.
 1 Podobno tudi predsednik Republike Slovenije, prof. dr. Danilo Türk, Pomen akademske svobode v današ (...)
 3Avtonomna univerza je enkraten prostor znanstvenega udejstvovanja, kritične družbene razprave, intelektualnega razvoja, ustvarjanja strokovnih elit in še kakšne obče družbene dobrobiti. Zaradi posebnosti univerzitetnega okolja, ki mora po definiciji ceniti in spodbujati uporni duh, kritično mišljenje in znanstveno svobodo je univerza vselej bila deležna posebnega družbenega ugleda. Zato je morala in mora biti nujno opolnomočena z avtonomijo. To ji omogoča, da daje neprecenljiv pečat kulturni, znanstveni, izobraževalni, socialni, pa tudi politični podobi družbe.1
 4Danes pa se zdi, da so temelji, ki omogočajo razvoj takšne univerze kot dobrine posebnega pomena, omajani. Soočeni smo z očitnimi težnjami državne oblasti, da bi urejala in nadzirala vse vidike delovanja univerze. Zdi se, da država najbolj intenzivno in usodno posega v obstoj in delovanje univerz s pravno regulacijo financiranja univerz. A to seveda ni edino področje univerzitetnega sveta, ki ga pravno ureja država. Država ne ureja samo tistega, kar od nje zahteva ustavna ureditev položaja univerze kot ustavne kategorije: financiranje univerz. Nasprotno, s svojimi ukrepi država posega tudi v organizacijsko, raziskovalno in kadrovsko politiko univerze. Posega tudi v vsebino izobraževalnega procesa. Zakoni, uredbe, pravilniki, navodila, agencije ... Morda ne bi bilo pretirano trditi, da je področje delovanja univerz prenormirano. Legitimno bi bilo tudi postaviti vprašanje, ali ni takšen sistemski pristop k pravnemu urejanju delovanja univerz, kakršnega imamo pri nas, protiustaven. Morda celo očitno in zelo protiustaven?
 2 Prof. dr. Boštjan M. Zupančič v ločenem mnenju k odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-22/94. Pri tem p (...)
 5Pred leti je tako profesor Boštjan M. Zupančič, v vlogi sodnika Ustavnega sodišča RS, v zvezi s to temo opozoril, da je univerza glede svojih zadev vezana neposredno na Ustavo in zakonsko urejanje univerze zato ni dopustno. Po njegovem mnenju je Zakon o visokem šolstvu v celoti protiustaven, »razen kolikor ureja golo financiranje univerze, se pravi tako (in samo tako) financiranje, ki ne bo poseglo v avtonomijo univerze.« Pri tem omeni, da celo nemško pravo, ki v Temeljnem zakonu, tj. nemški ustavi, nima izrecne določbe o avtonomiji univerze, pozna t. i. en bloc proračunsko financiranje, pri katerem univerza nato sama razdeli sredstva, ki so ji bila dodeljena.2
 3 Podobno tudi prof. dr. Boštjan M. Zupančič v svojih odklonilnih ločenih mnenjih v zadevah U-I-22/94 (...)
 4 Glej npr. sodbo Upravnega sodišča RS I U 2178/2009-16, v kateri je sodišče ugotovilo, da je neuprav (...)
 5 Glej Dušan Radonjič, Kriza akademske zavesti, Dnevnik (30. oktober 2009). Dostopno na http://www.dn (...)
 6Zunanja avtonomnost univerze, tj. odsotnost političnih vplivov, je izhodišče in predpogoj za uresničevanje notranje avtonomnosti.3 A avtonomnost hkrati pomeni (oziroma bi morala pomeniti) odgovornost za preudarno, racionalno, nearbitrarno in kakovostno delovanje. Zato nikakor ne smemo biti ravnodušni do primerov zlorabe avtonomije s strani določene univerze. Nepremišljeno oblikovani študijski načrti, neutemeljene zavrnitve v habilitacijskih postopkih, ki ne vsebujejo vsebinske obrazložitve,4 arbitrarno razdeljevanje raziskovalnih sredstev ipd. Uresničevanje najvišjih ciljev univerze je tudi, pravzaprav predvsem stvar univerze same, njene notranje avtonomnosti in integriranosti. Avtonomija univerze pomeni optimalno stopnjo samostojnosti v delovanju. Ne pomeni pa bianco pooblastila za arbitrarno, nezakonito, celo protiustavno ravnanje.5 Odgovornost države za avtonomijo univerz nujno dopolnjuje in nadgrajuje odgovorna avtonomija univerz.
 7V Republiki Sloveniji sta univerza in načelo avtonomnosti univerze ustavni kategoriji. Neposredno ju določa 58. člen Ustave:
 8Ta avtonomnost izhaja iz svobode znanosti in umetnosti, ki je po 59. členu Ustave tudi ustavna kategorija in je pogoj za avtonomnost univerz:
 6 Lovro Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Ljubljana, FPDEŠ, 2002, 586.
 9Komentar Ustave dopolnjuje to temeljno izhodišče ustavne zaščite avtonomnosti univerze. Poudarja, da je avtonomnost univerz predvsem obrambna pravica. To vsaj na papirju pomeni, da so univerze samostojne in da brez posegov države odločajo o svoji organiziranosti in delovanju. Ta avtonomnost pa vsebuje tudi elemente pravice pozitivnega statusa, ki ustvarjajo za državo obveznost, da v okvirih organizacijsko-pravnega in institucionalnega jamstva zagotavlja temeljne organizacijske okvire za delovanje državnih univerz.6
 10Določba 59. člena Ustave posredno zagotavlja tudi 'univerzitetno avtonomijo' znanstvenim in pedagoškim delavcem univerze, in sicer v smislu njihove temeljne ustavne pravice do svobodnega, na ta način pa avtonomnega znanstvenega in umetniškega dela. Zato uporaba pojma 'avtonomija' v povezavi z univerzo ne pomeni samo njene avtonomije v razmerju do države (58. člen Ustave), ampak tudi (in logično) znanstveno, pedagoško in ustvarjalno (tudi etično in delovno na splošno) svobodo (svobodo do avtonomnosti) znanstvenim in pedagoškim delavcem na univerzi. Takšno, logično razumevanje svobode in avtonomije znanstvenega in umetniškega dela poudarja tudi Komentar Ustave:
 7 Šturm 2002 (op. 6), 588. Prim. Svetlik 1996 (op. 1), 123.
 Po stališču [Ustavnega sodišča] je avtonomijo univerze mogoče razumeti predvsem kot avtonomijo profesorjev, da avtonomno (neodvisno), brez omejitev in pritiskov raziskujejo in poučujejo ... V razmerju do univerze je avtonomen vsekakor posameznik, znanstvenik ...7
 11Posameznik mora biti znotraj univerze (prav tam):
 svoboden, znanstveno avtonomen, neodvisen, univerza pa organizirana tako, da izključuje odnose monokratičnosti, hierarhije, oblastne prisile in odvisnosti v smislu vezanosti na navodila eni strani v razmerju med univerzo in državo, na drugi strani pa tudi v razmerju med univerzo in znanstveniki.
 8 Šturm 2002 (op. 6), 592. Tudi zato je treba t. i. 'konkurenčno klavzulo' v okvirih univerze in dela (...)
 12To nedvoumno izhaja iz odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-34/94. Prav tako tudi, da ima »v konfliktu med univerzo in med posameznim visokošolskim raziskovalcem prednost znanstvena svoboda posameznika.«8
 13A vrnimo se k sami univerzi. Za pravni položaj univerze je pomemben tudi tretji odstavek 57. člena Ustave, ki pravi: »Država zagotavlja možnosti, da si državljani lahko pridobijo ustrezno izobrazbo.«
 9 Šturm 2002 (op. 6), 588.
 14Država je primarno dolžna zagotoviti, da univerza sploh lahko nastane kot pravna oseba. Ta njena obveznost izhaja iz 57/3., 58. in 59. člena Ustave. Del te obveznosti je tudi urejanje materialnih pogojev za (avtonomno) delovanje univerz.9 Tako državnih kot zasebnih. Takšen sklep bi bil najverjetneje na mestu tudi, če drugi odstavek 58. člena Ustave ne bi posebej omenjal financiranja univerz.
 10 Na tej podmeni npr. temelji tudi deklaracija Magna Charta Universitatum, v kateri rektorji evropski (...)
 15Država je pri tem dolžna urejati tisto, kar mora iz tega naslova urejati kot temeljni pogoj ali minimalni standard za učinkovito in kakovostno delo univerz. Pa tudi tisto, kar lahko ureja. Pri slednjem je treba imeti v mislih razumna merila ali pričakovanja do države. Predvsem tista razumna merila, ki so odraz dejstva, da ostaja med univerzo oziroma znanostjo in socialnim okoljem tesna vzajemna odvisnost.10
 11 Glej ločeno mnenje prof. dr. Boštjana M. Zupančiča k odločbi U-I-34/94. Prim Svetlik 1996 (op. 1), (...)
 16V tem oziru ima država legitimen interes, da nadzira delovanje univerze. A primernost statusnopravne ureditev univerze kot javnega zavoda zbuja dvome zaradi temeljne, ustavnopravne opredelitve univerzitetne avtonomnosti. Če namreč razumemo načelo avtonomije univerze v širšem pomenu, torej kot institucionalno svobodo raziskovalne in pedagoške dejavnosti, potem gre soglašati z ugotovitvijo, da je pravna oblika javnega zavoda za univerzo neprimerna, celo protiustavna. Ali z besedami profesorja Boštjana M. Zupančiča:11
 V temelju gre tu torej za pravno statusno vprašanje. Intenciji Ustave bi zadostila samo kratka zakonska določba, ki bi državnim univerzam zagotovila pravni status neprofitne samoupravne (avtonomne) korporacije. Pravni status neprofitne korporacije seveda ni nikakršna eksotika, ampak je v zahodnih demokracijah za univerze (državne in zasebne) nekaj povsem običajnega. Vir problema pa ni niti predvsem niti samo v Zakonu o visokem šolstvu, ampak je – kakor sta na javni obravnavi tudi potrdila rektorja obeh slovenskih državnih univerz – v Zakonu o zavodih. Z Zakonom o zavodih sta bili poprej vsaj nominalno samoupravni instituciji obeh univerz v bistvu – nacionalizirani. Šele ko je bila opravljena ta nacionalizacija, je lahko prišlo do ustavnega absurda, kakršnega predstavlja Zakon o visokem šolstvu.
 12 Tako tudi prof. dr. Lojze Ude v ločenem mnenju k odločbi U-I-34/94: »Avtonomija torej pomeni, da je (...)
 13 Šturm 2002 (op. 6), 589. Prim. Albin Igličar, Avtonomija univerze v luči slovenske in evropske usta (...)
 17Takšna organiziranost univerze namreč sama po sebi omogoča (morda celo neizogibno) neposreden vpliv države in njene administracije na oblikovanje, organizacijo in delovanje univerze. Zato je toliko bolj nerazumljivo še globlje in podrobnejše poseganje v 'samoupravno' svobodo univerze z Zakonom o visokem šolstvu.12 Država 'mora' (!) spoštovati načelo univerzitetne avtonomije, svobodo znanosti in umetnosti in pravico do pridobivanja izobrazbe. Te predstavljajo enkratno ustavnopravno dobrino, zato se zdi tako obsežno poseganje države na področje univerze neprimerno. Tudi zato se je država po Ustavi vnaprej odpovedala (in se je morala odpovedati) pravici do posegov v organiziranje in delovanje državnih univerz in visokih šol, četudi je formalno njihova ustanoviteljica. Država sme in mora posegati v delovanje univerz predvsem zaradi zaščite temeljnih ustavnih načel, ustavnih pravic in zaradi zaščite javnega interesa. In zdi se, da bi to smela in morala početu le v tolikšnem obsegu. Avtonomnost univerz, kot rečeno, pomeni najprej »avtonomnost v njihovi znanstveno-pedagoški komponenti.«13
 18Z vidika ustavnega prava je bistveno, da prekomerni posegi v delovanje univerz niso ne neposredni ne posredni. Država namreč lahko poseže v avtonomno delovanje in organiziranje univerz, v njihovo raziskovalno in pedagoško delo, tudi le posredno. Tudi pravico do pridobivanja izobrazbe lahko onemogoča ali omejuje le posredno. V obeh primerih je lahko določeno ravnanje države zaradi učinka (vpliva, posledic), ki ga ima na obstoj in delovanje univerz, protiustavno.
 14 Na tej točki se zdi, da lahko govorimo o paradoksalnosti zakonskega urejanja finančnega preživljanj (...)
 19V delovanje univerz lahko država protiustavno poseže tudi z določanjem politike (torej načina) financiranja univerz. Tako lahko bodisi poseže v delovanje vseh univerz ali pa samo nekaterih. Nedovoljen poseg države v delovanje nekaterih univerz je lahko podan, če je politika financiranja določena tako, da brez prepričljivih in stvarno utemeljenih razlogov ustvarja neenakopravnost med univerzami oziroma diskriminira določen/-o(-e) univerz/-o(-e) v razmerju do drug/-e(-ih).14 V tem primeru lahko govorimo tudi o kršenju 14. člena Ustave (enakost pred zakonom).
 20Drugi odstavek 58. člena Ustave, kot rečeno, določa, da način financiranja univerz in visokih šol ureja zakon. Hkrati pa drugi odstavek 15. člena Ustave določa:
 21Zato je potrebno ohranjati strog in natančen nadzor nad urejanjem financiranja univerz in visokih šol ne le v primerih, ko financiranje ureja zakon. To je treba storiti predvsem in še toliko bolj v primerih, kadar financiranje univerz in visokih šol država podrobneje ureja s podzakonskimi predpisi: z uredbami. Če te urejajo vprašanja, ki so po svoji naravi predmet zakonske vsebine, ali pa se z njimi dejansko na novo določajo ali spreminjajo pravice in obveznosti univerz in visokih šol, takšnemu početju države lahko očitamo protiustavnost.
 22Ob tem je treba trajno ohranjati zavest, da je prav financiranje delovanja univerz in drugih visokih šol z vidika socialnega življenja (družbene prakse) najpomembnejše vprašanje razmerja med univerzami in državo. Gre za neposredno in aktivno vloge države pri institucionalizaciji znanstvenega in umetniškega ustvarjanja ter izobraževanja.
 15 Zakon o visokem šolstvu (ZViS-UPB3), Uradni list RS, št. 119/2006 (www.uradni-list.si).
 16 ZViS (op. 15), 6. člen (avtonomija visokošolskih zavodov):
 23Zakon o visokem šolstvu (ZVis)15 v 6. člena našteva področja, na katerih so univerze in druge visoke šole avtonomne.16
 17 Prof. dr. Boštjan M. Zupančič v ločenem mnenju k odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-22/94.
 24Vloga države pri zagotavljanju obstoja, delovanja, razvoja in kakovosti univerz pa je najpomembnejša prav na področju financiranja. V zvezi s tem je profesor Boštjan M. Zupančič pred leti zapisal:17
 25Ustavna določba 58. člena Ustave je ena najbolj jasnih in kategoričnih v vsej Ustavi. Je brez vsake kvalifikacije, pogoja ali zakonske rezerve. Enostavno, jasno in brezprizivno ukazuje, da bodi univerza avtonomna. Drugi odstavek, ki izrecno omejuje z zakonom opredeljeno vlogo države na financiranje univerze, s tem kot izjema samo še potrjuje pravilo prvega odstavka. V prvem odstavku gre torej za značilno preskriptivno, ki ji v drugem odstavku sledi instrumentalna norma ... Državne univerze so že tako ali tako, ker so odvisne od proračuna, samo v pogojno svobodnem položaju. Državne pritiske preko financiranja sicer izrecno omejuje drugi odstavek 58. člena, ki predvideva zakonsko določena merila za financiranje.
 18 ZViS, 72. člen (viri financiranja):
 26Vprašanje financiranja univerz in drugih visokih šol ureja ZViS v VIII. poglavju.18 A četudi zakon v 75. členu pravi, da naj financiranje podrobneje uredi s posebnim podzakonskim predpisom, podrobno urejanje vprašanja financiranja univerzitetnega študija in raziskovanja s podzakonskimi akti vseeno ne sme pomeniti omejevanja oziroma zmanjševanja ustavno in zakonsko zagotovljenih pravic, niti razširjanja ali zaostrovanja dolžnosti. Zato bi bil vsak poskus pravnega urejanja financiranja univerz z uredbami onkraj zakonsko določenih okvirov protiustaven. Seveda bi bila protiustavna tudi zakonska ureditev, ki takšnega okvira ne bi dovolj jasno in določno opredeljevala, ali bi najpomembnejša vprašanja v prevelikem obsegu prepuščala podzakonskemu urejanju.
 19 Odklonilno ločeno mnenje prof. dr. Lojzeta Udeta v zadevi U-I-34/94. Velja opozoriti, da prof. Ude (...)
 27S tega vidika je tudi določba 75. člena ZViS najmanj ustavno sporna. Zato gre pritrditi prof. Lojzetu Udetu:19
 Pri tem, ko zakon dokaj podrobno ureja organizacijo in delovanje univerze, pa je skop pri opredeljevanju njenega financiranja. Prav financiranje pa naj bi bila z Ustavo zapovedana vsebina zakonskega urejanja. S tega aspekta ni sporna določba 73. člena zakona, ki pravi, da država financira visokošolske zavode v tistem delu, v katerem izvajajo javno službo. Pač pa je po mojem mnenju v nasprotju z Ustavo določba tretjega odstavka 74. člena, ki dopušča vmešavanje ministra v notranja univerzitetna razmerja in določba 75. člena, ki prepušča pomemben del financiranja univerze vladi. (Poudarila avtorja.)
 20 Odklonilno ločeno mnenje prof. dr. Boštjana M. Zupančiča v zadevi U-I-34/94. Takšen način financira (...)
 21 Glej Tomas Estermann, Terhi Nokkala, University autonomy in Europe I: exploratory study, European U (...)
 28Z ustavnopravnega vidika bi bilo verjetno najbolj primerno celostno (angl. lump-sum) financiranje univerze. »Gre enostavno za to, da Ustava od zakonodajalca zahteva, da univerzo finančno oskrbi, v ostalem pa jo pusti pri miru.«20 Navsezadnje je takšen tudi širši evropski trend. Večina evropskih držav namreč zagotavlja javnofinančna sredstva za delovanje univerz v obliki en bloc financiranja. In četudi je res, da v večinih teh držav veljajo večje ali manjše omejitve svobodnega razpolaganja s sredstvi s strani univerze, gre pritrditi sklepu, da je popolna samostojnost v notranji alokaciji sredstev eden temeljnih vidikov univerzine avtonomije.21
 22 Glej npr. 31/1. člen Zakona o računskem sodišču (ZRacS-1): »Sredstva za delo računskega sodišča dol (...)
 29Temu sklepu gre pritrditi tudi v primerjalnem oziru, z vidika državnega financiranja (drugih državnih) organov, ki imajo nasproti osrednji oblasti poseben status, kot npr. ustavno in računsko sodišče. Načeli 'samostojnosti in neodvisnosti', ki opredeljujeta njun položaj nasproti oblasti, jima omogočata pridobivanje sredstev za delovanje zgolj na podlagi predloženega finančnega načrta. O porabi sredstev odločata porabnika sama.22 Ustavno zagotovljena višja stopnja svobode delovanja razumljivo prinaša univerzi tudi večjo finančno samostojnost.
 23 Prim. Igličar (op. 13), 92–93. Kakovostna zakonodaja na tem področju mora po njegovem mnenju zagota (...)
 30Vloga univerze v družbi je nepogrešljiva. Zato so vprašanja o razmerju med državo in univerzo, ki je hkrati ustavna kategorija, posebej občutljiv del ustavnega prava. Pravni red ima zato nalogo, da to razmerje uredi v skladu z družbeno vlogo univerze in pozitivnimi obveznostmi države glede kakovosti in učinkovitosti njenega delovanja.23
 24 Prof. Boštjan M. Zupančič v ločenem mnenju k odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-22/94.
 31Temeljno izhodišče za pravno presojo razmerja med državo in univerzo mora biti zavest, da ima država pozitivno ustavnopravno obveznost zagotavljati avtonomijo univerz, svobodo znanosti in kakovostno uresničevanje pravice do šolanja in izobraževanja. Hkrati je tudi jasno, da »Ustava prepoveduje, da bi se vprašanje avtonomije univerze zvedlo na nekakšno pozitivno-pravno vprašanje.«24
 32Če izhajamo iz 59. člena Ustave in svobode znanstvenega ustvarjanja moramo iskati najboljši možni sistemski odgovor na vprašanje, kako uresničevati svobodo znanosti kot močno institucionalno pravico. Pravno politiko države na tem področju moramo kritično presojati z vidika načelnih izhodišč, po katerih
 25 Šturm 2002 (op. 6), 597.
 pravica do svobodnega znanstvenega in umetniškega ustvarjanja na eni strani prepoveduje državi sprejemanje ukrepov, ki bi posegli v to ustvarjanje tako, da bi ga omejevali ali preprečevali, na drugi strani pa ji nalaga obveznost, da zaradi zagotovitve popolnega uživanja te pravice sprejme potrebne ukrepe, ki bodo z ustrezno zagotovitvijo denarja, osebja in določitvijo organizacijskih okvirov zagotavljali ohranitev, razvoj in širjenje znanosti in kulture in prenos znanja na naslednje generacije.25
 33Iz dosedanjih odločitev Ustavnega sodišča, ki zadevajo znanost, šolstvo in izobraževanje, izhajajo tudi nekatera dodatna in nadvse pomembna temeljna načela o odgovornosti in obveznostih države. Tako lahko iz odločbe št. U-I-68/98 izpeljemo sklep, da je država dolžna preprečiti ogroženost izobraževanja zaradi pomanjkanja sredstev, pri tem pa imajo javni programi in izobraževalne ustanove prednost pred zasebnimi. To seveda tudi pomeni, da država ne sme sama ustvariti takšne grožnje s spremembo politike ali obsega financiranja javnega izobraževanja.
 34Iz iste odločitve Ustavnega sodišča lahko izpeljemo tudi sklep, da mora država zagotoviti financiranje izobraževanja tudi ob spoštovanju načela enakosti iz 14. člena Ustave in enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Država je torej dolžna zagotavljati financiranje po enakih merilih, v skladu z načelom enakopravnosti in brez diskriminacije. Ravnanje in odločitve države, ki bi bile v nasprotju s temi načelnimi izhodišči, bi bili protiustavni. Pri tem pa velja posebej poudariti, da ne bi bili protiustavni samo tisti finančni ukrepi države, ki bi neposredno povzročali takšno neenakost in neenakopravnost. Protiustavni bi bili tudi vsi tisti finančni ukrepi države, ki bi v okviru obstoječih dejstev in okoliščin, v katerih delujejo posamezne univerze in druge visoke šole (razviti programi, na novo začeti programi, registrirani programi, razvojne usmeritve in potrebe posameznih univerz, regij in univerzitetnega okolja v Sloveniji na splošno, utemeljena finančna pričakovanja glede na pretekla leta, izkušnje in dogovore, posebnosti zaradi umeščenosti posameznih univerz v različne slovenske regije, možnosti študentov za dokončanje in nadaljevanje študija ipd.), posredno povzročali neenakost med njimi (npr. med osrednjo Univerzo v Ljubljani in obrobnimi ter manjšimi univerzami, kakršna je Univerza na Primorskem), brez stvarno in prepričljivo utemeljenih razlogov. Ali, da bi ogrožali njihovo delovanje ali celo sam obstoj študijskih programov, posledično pa tudi fakultet ali celo posamezne univerze kot takšne.
 35Država bi lahko s politiko financiranja univerz posredno, a močno, posegla v jedro avtonomije univerze pri izvajanju študijskih programov, in s tem tudi v njeno pedagoško in raziskovalno delovanje. To bi se zgodilo, če bi bila univerza zaradi pomanjkanja denarja prisiljena znižati kakovost dela. Ali če bi morala zaradi nenadnih sprememb pri načinu financiranja celo opustiti določene programe, ali opustiti legitimno in stvarno utemeljeno namero razviti nove programe.
 26 Zato sva tudi kritična do predlaganega koncepta financiranja študijske dejavnosti visokošolskih zav (...)
 36Poseg v vsebino delovanja univerze se seveda ne zgodi samo v primeru neposrednega vmešavanja države v spreminjanje že obstoječe vsebine dela, ampak tudi v primeru odtegovanja nujno potrebnih finančnih sredstev za to, da bi se določena znanstvena vsebina na fakultetah in inštitutih kot članicah univerze sploh lahko razvijala. Pri tem se zdi tudi očitno, da bi prisiljenje univerze v opustitev že začetih študijskih programov zaradi nenadnega prikrajšanja za nujno potreben denar hkrati pomenilo kršitev ustavnih pravic študentov, ki so se vpisali v določen študijski program (57/3. člen Ustave). Temeljna ustavna pravica študentov do izobraževanja in šolanja pa je v tem kontekstu posebnega, pravzaprav primarnega pomena.26
 27 Glej Šturm (op. 6), 583.
 28 Šturm (op. 6), 584. Vse bolj pa se zdi, da država usmerja univerzo v logiko tržne učinkovitosti. »S (...)
 37Obveznost države, da zagotavlja enake možnosti za pridobitev ustrezne ravni izobrazbe,27 je treba razumeti tudi kot obveznost zagotavljanja enakih možnosti za pridobitev izobrazbe glede na umeščenost posameznih šol in univerz v različne slovenske regije in legitimne interese tamkajšnjih prebivalcev. Država je na splošno dolžna zagotavljati možnosti za pridobivanje ustrezne (tudi univerzitetne) izobrazbe, »ki ustreza na eni strani željam posameznikov in na drugi strani njihovim sposobnostim ter potrebam in možnostim družbe.«28
 38Do neenakosti glede na te možnosti, kot rečeno, lahko pride zaradi takšnih finančnih ukrepov države, ki brez stvarno utemeljenih in prepričljivih razlogov neposredno ustvarjajo boljši položaj ene univerze glede na druge. Prav tako pa do takšnih neenakosti lahko pride zaradi različnih rezultatov (posledic) za posamezne univerze ob sicer enotnem sistemu financiranja. Takšna neenakost lahko nastopi kot posledica obstoječih dejstev in okoliščin delovanja posameznih univerz, oziroma glede na raznolikost in posebnosti posameznih univerz. Če je posledica takšne neenakosti tudi bistveno težje izvajanje programov na vseh, ali le določenih univerzah, ali pa celo dejanska in resna ogroženost njihovega obstoja, je takšno ravnanje države lahko protiustavno. Očitno je, da obveznost države do ustvarjanja možnosti za pridobitev ustrezne izobrazbe pomeni tudi njeno obveznost, da sama z aktivnimi ukrepi financiranja univerz posameznim univerzam ne otežuje procesa izobraževanja in raziskovanja in da jim z vidika posameznih programov tega celo ne onemogoča.
 29 Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-34/94, tč. 40.
 39Država je sicer dolžna zagotoviti in urediti enoten sistem visokega šolstva. Tudi z vidika financiranja.29 Vendarle pa je lahko tudi enoten sistem financiranja univerz določen tako, da ohranja boljši položaj ali izboljšuje položaj ene univerze, ali le določenih univerz, v razmerju do drugih univerz in na njihovo škodo. Na ta način lahko pride z vidika določene univerze do kršitve 14., 22., 57., 58. in/ali 59. člena Ustave.
 30 »(O)bstoj javne šole je ogrožen tedaj, ko bi jo bilo treba zapreti zaradi pomanjkanja sredstev.« Št (...)
 31 Glej Šturm 2002 (op. 6), 52 in nasl.
 40Če država sistem financiranja univerz nenadoma, sistemsko neustrezno in brez prisiljujočih razlogov spremeni do te mere, da pomembno oteži ali celo onemogoči izvajanje, razvoj in obstoj določenih programov, fakultet ali celotne univerze, takšno ravnanje lahko pomeni stvarno neutemeljen poseg v legitimna pričakovanja univerze glede možnosti za ohranitev, začetek ali nadaljnji razvoj posameznih programov.30 Takšen poseg v legitimna finančna pričakovanja univerz bi bil tudi v nasprotju s temeljnim ustavnim načelom pravne države iz 2. člena Ustave.31
 32 Šturm 2002 (op. 6), 597.
 33 Na splošno o doktrini pozitivnih obveznostih države Alastair Mowbray, The Development of Positive O (...)
 41Tudi zaradi tega se posledično lahko vzpostavi stanje, ko je mogoče govoriti o kršitvi 14., 57., 58. in/ali 59. člena Ustave z vidika vseh, ali le določenih, univerz. Država je namreč dolžna zagotoviti, da bo možno temeljne pravice iz navedenih členov Ustave izvrševati dejansko in učinkovito. To vključuje tudi finančni vidik delovanja univerz. Svoboda znanosti je naprej individualna negativna pravica. A je tudi močna institucionalna pravica.32 Država je zato dolžna ustvarjati pogoje za učinkovito delovanje univerz po svojih zmožnostih, oziroma po svojih najboljših močeh.33
 42Po Ustavi RS je torej državno financiranje univerz njihova ustavna pravica. Te so javne ustanove oziroma javni zavodi s posebno družbeno naravo in posebnega pomena. Ne glede na to posebnost pa jih je mogoče z vidika obveznosti države glede pravne zaščite njihovega delovanja in financiranja primerjati z drugimi javnimi zavodi.
 34 Zakonsko je RTV opredeljena kot javni zavod, ki mu pripisujemo poseben pomen. Vendar kot taka, v na (...)
 43V odločbi št. U-I-106/01 je Ustavno sodišče RS presojalo obveznost države pri financiranju RTV Slovenija kot javnega zavoda. Vprašanje financiranja je presojalo na temelju 39. člena Ustave RS, ki govori o svobodi izražanja in neposredno zadeva tudi družbeno vlogo in delovanje RTV Slovenija. Pri tem je Ustavno sodišče oblikovalo stališča in kriterije, ki niso samo teoretično zanimivi, ampak tudi posredno uporabljivi za primer avtonomije univerz, njihove pravice do državnega financiranja, svobode znanosti in pravice do izobraževanja. Ker je v tem kontekstu pravni položaj univerze močnejši od pravnega položaja RTV,34 veljajo kriteriji, s katerimi je Ustavno sodišče opredelilo obveznosti države z vidika financiranja RTV Slovenija, še toliko bolj za obveznosti države glede financiranja univerz.
 44Ustavno sodišče (v zvezi z RTV Slovenija) posebej izpostavi dolžnost države, da zakonsko omogoči samostojno izvrševanje javne funkcije ter svobodno in učinkovito izvrševanje nalog javne ustanove. Zagotoviti mora programsko, organizacijsko in finančno samostojnost. Ukrepi države morajo ustrezati glavnemu namenu pri uresničevanju družbene vloge in ustavnih pravic javne ustanove (tč. 8).
 35 Podobno tudi Dragan Marušič, Kakšna univerza, 2000: revija za krščanstvo in kulturo (1997) 105, 51.
 45Zagotovitev finančne samostojnosti pomeni zagotovitev ustreznega financiranja, to pa pomeni zagotovitev zadostnih finančnih sredstev za izpolnjevanje funkcij, ki pomenijo tudi uresničevanje javnega interesa. Politika financiranja mora biti določena tako, da bo onemogočen odločujoči vpliv države in drugih družbenih skupin na organizacijsko in programsko samostojnost javne ustanove (tč. 11).35 Samostojnost mora biti varovana s preprečevanjem političnih in gospodarskih vplivov na vsebino in kakovost dela javne ustanove (tč. 12). Poseg v ustavno zagotovljeni položaj javne ustanove kot posledica neustreznega financiranja je mogoč v primeru, če zakonodajalec ne zagotovi zadostnih finančnih sredstev za izpolnjevanje njenih nalog in če ne zagotovi ustrezne strukture virov financiranja (t. 13).
 46To seveda ne pomeni, da zakonodajalec ne sme spreminjati politike (načina, virov, obsega) financiranja. Vendar pa pri tem zakonodajalec ni povsem svoboden, saj je dolžan spoštovati navedena načela. Zakonodajalec lahko spremeni financiranje, njegovo strukturo in višino, a s tem ne sme poseči v ustavni položaj javne ustanove (tč. 14).
 47Navedena načela in kriteriji, ki jih je zakonodajalec izoblikoval glede na vlogo države pri financiranju RTV Slovenija, še toliko bolj in še strožje veljajo za vlogo države pri financiranju univerz. To mora veljati tudi glede vprašanja morebitne spremembe obsega financiranja.
 48V omenjeni odločbi Ustavnega sodišča je tudi zapisano, da so »neutemeljeni očitki o kršitvi prepovedi povratne veljave pravnih aktov s posegom v pridobljene pravice (drugi odstavek 155. člena Ustave),« kajti »z ZRTVS določeni viri financiranja in tudi višina prispevka niso pridobljena pravica RTVS« (tč. 14). Četudi bi to načelno stališče uporabili v primeru financiranja univerz, vendarle zaradi posebnega ustavnega položaja univerze kot ustavne kategorije in njene družbene vloge ne bi mogli zanikati teze, da je zaradi posebne narave delovanja univerze ter njenih študijskih in raziskovalnih programov tudi z vidika višine financiranja mogoče govoriti o legitimnih finančnih pričakovanjih univerze. Predvsem z vidika možnosti za dejansko, kakovostno in učinkovito uresničevanje obstoječih programov, nenazadnje pa z vidika temeljne ustavne pravice študentov do kakovostnega (nadaljevanja in dokončanja) izobraževanja.
 49Zato je treba v okviru vprašanj o financiranju univerze še strožje presojati stališče Ustavnega sodišča iz omenjene tč. 15: »Iz opisanih načel glede ustreznosti financiranja pa ni mogoče z matematično natančnostjo izračunati konkretne višine sredstev, ki zagotavljajo izpolnjevanje funkcij RTVS.« Verjeti gre, da je prav to z vidika uresničevanja nalog univerz in njihovih programov mogoče izračunati bolj natančno in dovolj predvidljivo. Vsekakor pa tudi v tem primeru velja, da je treba pri tem izhajati iz nalog, programov in legitimnih razvojnih pričakovanj do univerz in od univerz, pri tem pa upoštevati že opisana načela, ki jim zagotavljajo samostojnost in ustavni položaj.
 50Univerzitetno okolje je, tudi z vidika zgodovine in družbenega pomena univerz, unikum. Znanstvena in umetniška odličnost, kritična razprava (diskurz) in intelektualno uporništvo so se lahko razvijali tudi, ali prav zavoljo institucionalne avtonomije univerze. Ta status, ki je v Sloveniji povzdignjen v ustavno kategorijo, terja od države, da se vzdrži tistih in takšnih posegov v obstoj in delovanje univerze, ki jih ni mogoče stvarno utemeljiti kot razumne in prepričljive, pa tudi kot nujne. Gre za negativni vidik svobode univerze, njene avtonomije. Po drugi strani pa mora država storiti vse, kar je od nje mogoče razumno pričakovati in terjati, da vzpostavi okolje in razmere za učinkovito izvrševanje temeljnih ustavnih pravic, ki zadevajo univerzo. Tudi in predvsem preko zagotavljanja finančnih sredstev za obstoj in delovanje univerz. Pri tem pa se poraja močan vtis, da utegne biti brez drugačnih, stvarno utemeljenih in prisiljujočih razlogov vse drugo, razen 'en bloc' (tudi 'lump-sum', oziroma celostno) financiranje univerz ustavno nadvse sporna, če ne celo očitno protiustavna zakonodajna politika.
 51Morebitna odločitev zakonodajalca, da spremeni ali zmanjša financiranje univerze mora biti stvarno utemeljena in ne sme biti arbitrarna. Zato mora zakonodajalec najprej oceniti, ali zmanjšanje financiranja ne bo poseglo v avtonomijo, učinkovitost in kakovost delovanja univerz ter jim tako ne bo otežilo, ali celo onemogočilo izvrševanje prevzetih nalog, uresničevanje študijskih in raziskovalnih programov, končno pa ohromilo razvoj znanosti kot takšne. Samo na temelju takšne ocene bi omenjena odločitev zakonodajalca izpolnila temeljni pogoj za oceno njene stvarne utemeljenosti in ne arbitrarnosti. Pri tem je posebej pomembno, da se vsa pomembna vprašanja delovanja in financiranja univerz primarno urejajo z zakoni. Morebitno sprejemanje vladnih uredb mora biti v funkciji takšne konkretizacije zakonskih določb, ki je po naravi stvari nujna za konkretno izpeljavo in uresničevanje zakonske vsebine in ne presega zakonsko določenega okvirja. Hkrati tudi zakonska besedila, ki zadevajo univerzo, ne smejo biti preohlapna in vprašanj, ki bi jih moral dovolj določno urejati zakon, ne smejo prepuščati urejanju z uredbami.
 52Vse univerze, ali le posamezne univerze, bi lahko ob morebitni spremembi in zmanjšanju financiranja legitimno zatrjevale, da se bo njihov finančni položaj znatno poslabšal. In da bodo zaradi tega ogroženi programi, razvojne ambicije ter kakovost izobraževanja in raziskovanja. Zatorej, če zakonodajalec ne sprejme pravne ureditve na podlagi skrbne ocene dejanskega stanja, predvsem z vidika morebitnega poslabšanja finančnega položaja univerz in vpliva na izvrševanje njihovih funkcij, bi zmanjšanje sredstev za financiranje pomenilo stvarno neutemeljeno in arbitrarno, s tem pa protiustavno ravnanje. Dokazno breme za takšno, skrbno oceno dejanskega stanja in posledic morebitnega zmanjšanja financiranja z vidika vloge, nalog in delovanja univerz pa je primarno na strani zakonodajalca.
 Tomas EESTERMANN, Terhi NOKKALA, 2009: University autonomy in Europe I: exploratory study. Brussels: EUA Publications 2009.
 Albin IGLIČAR, 2005: Avtonomija univerze v luči slovenske in evropske ustave ter bolonjske deklaracije. Revus – Revija za evropsko ustavnost (2005) 5. URL: http://www.revus.eu.
 Magna charta universitatum. http://www.magna-charta.org/home2.html.
 Dragan MARUŠIČ, 1997: Kakšna univerza. 2000: revija za krščanstvo in kulturo (1997) 105.
 Alastair MOWBRAY, 2004: The Development of Positive Obligations Under the European Convention on Human Rights by the European Court of Human Rights. Oxford: Hart Publishing.
 Dušan RADONJIČ, 2009: Kriza akademske zavesti. Dnevnik (30. october 2009). http://www.dnevnik.si/debate/pisma_bralcev/1042311067.
 Slavko SPLICHAL, 2010: Zaton univerze kot institucije javnosti. Delo (20. february 2010).
 Ivan SVETLIK, 1996: Avtonomija in integracija univerze Slovenska smer. Ed. Marko Crnkovič. Ljubljana: Cankarjeva založba.
 Lovro ŠTURM (ur.), 2002: Komentar Ustave Republike Slovenije. Ljubljana: FPDEŠ.
 Andraž TERŠEK, 2009: Ustavna demokracija in vladavina prava. Koper: UP FAMNIT.
 –, 2007: Svoboda izražanja. Ljubljana: IDCSE.
 Danilo TÜRK, 2008: Pomen akademske svobode v današnjem času. http://www.up-rs.si/up-rs/uprs.nsf/dokumentiweb/4908CD023626618EC12574CD0031BA9E?OpenDocument.
 – U-I-22/94 (with dissenting opinion of Boštjan M. Zupančič) from 25th May 1995.
 – U-I-34/94 (with dissenting opinions of Boštjan M. Zupančič and Lojze Ude) from 22nd January 1998.
 – U-I-243/95 from 16th April 1998.
 – U-I-162/97 from 14th June 2001.
 – U-I-68/98 from 22th November 2001.
 – U-I-106/01 from 5th February 2004.
 Slovenian Court Decisions. Administrative Court (www.sodisce.si/usrs):
 – I U 2178/2009-16 from 7th July 2010.
 – [Constitution of the Republic of Slovenia] Ustava Republike Slovenije from 23rd December 1992, Uradni list RS, No. 33/1991.
 – [Court of Auditors Act] Zakon o računskem sodišču from 3rd March 2001, Uradn list RS, No. 11/2001.
 – [Radiotelevizija Slovenija Act] Zakon o Radioteleviziji Slovenija from 28th October 2005, Uradni list RS, No. 96/2005.
 – [Higher Education Act] Zakon o visokem šolstvu from 1st January 2994, Uradni list RS, No. 119/2006.
 – [Institutes Act] Zakon o zavodih from 30th March 1991, Uradni list RS, No. 12/1991.
 Slovenian Regulation:
 Nacionalni program visokega šolstva Republike Slovenije 2011-2020. Draft. http://www.mvzt.gov.si/fileadmin/mvzt.gov.si/pageuploads/pdf/odnosi_z_javnostmi/8.9.10_NPVS.pdf.
 Uredba o javnem financiranju visokošolskih zavodov in drugih zavodov. Draft. http://www.mvzt.gov.si/fileadmin/mvzt.gov.si/pageuploads/doc/dokumenti_visokosolstvo/zakonodaja_VS/Predlogi_predpisov/uredba-financ-2812.pdf.
 1 Podobno tudi predsednik Republike Slovenije, prof. dr. Danilo Türk, Pomen akademske svobode v današnjem času, govor ob 20. obletnici Magne Charte Universitatum, Bologna, 18. september 2008. Dostopno na: http://www.up-rs.si/uprs/uprs.nsf/dokumentiweb/4908CD023626618EC12574CD0031BA9E?OpenDocument. Glej tudi Ivan Svetlik, Avtonomija in integracija univerze, v Marko Crnkovič (ur.), Slovenska smer, Ljubljana, Cankarjeva založba, 1996, 119. Svetlik med drugim poudarja, da je treba za avtonomijo univerze najprej doseči visoko stopnjo njene notranje integracije (119, 122).
 2 Prof. dr. Boštjan M. Zupančič v ločenem mnenju k odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-22/94. Pri tem profesor, omenjajoč matematika dr. Franceta Križaniča, tudi zapiše, da bi zakon o univerzi lahko vseboval celo en sam člen, v katerem bi bilo določeno, da je v Sloveniji ustanovljena univerza, ali do so ustanovljene te in te univerze. Prim. Svetlik 1996 (op. 1), 123–126, ki opisuje temeljne modele delovanja univerz.
 3 Podobno tudi prof. dr. Boštjan M. Zupančič v svojih odklonilnih ločenih mnenjih v zadevah U-I-22/94 in U-I-34/94. Glej tudi Svetlik 1996 (op.1), 120. Podobno kot Zupančič tudi Svetlik poudarja, da univerza ne more biti 'absolutno' avtonomna. K temu še dodaja: »Preveč avtonomije lahko povzroči neodzivnost univerze na družbo, preveč odgovornosti pa lahko ogrozi njen akademski etos in s tem bistvo njenega obstoja«. Takšna 'absolutnost' ni možna že ob dejstvu, da je država ustavno zavezana k financiranju univerze kot ustavne kategorije. Seveda pa je med eno in drugo skrajnostjo, morebitnimi in nerealnimi težnjami po absolutni avtonomiji in problemom premajhne avtonomije veliko maneverskega prostora. In ta prostor je odločilen. Odločilna sta etično razumevanje tega prostora in njegov pravni okvir.
 4 Glej npr. sodbo Upravnega sodišča RS I U 2178/2009-16, v kateri je sodišče ugotovilo, da je neupravičeno sklicevanje na avtonomnost univerze in načelo tajnosti volitev v habilitacijskih postopkih, v kolikor za kandidata negativna odločba ne navaja dokazov in razlogov »za odločitev ... zakaj kandidat ne izpolnjuje določenega merila za izvolitev«, oziroma, če odločba ni obrazložena tako, »da je v okviru sodne presoje ... mogoče ugotoviti, ali so toženo stranko pri odločanju v polju prostega preudarka vodili razumni razlogi«. Nenazadnje ni univerzi tuj niti klasični mobing, ki je trajno prisoten na slovenskih univerzah. Ta, morda najpomembnejši zaviralec razvoja, intelektualne svobode, znanstvene avtonomije in skrunilec človekovega dostojanstva ni izpostavljen skorajda nikakšrnemu zunanjemu nadzoru.
 5 Glej Dušan Radonjič, Kriza akademske zavesti, Dnevnik (30. oktober 2009). Dostopno na http://www.dnevnik.si/debate/pisma_bralcev/1042311067. »Izgovori, ki jih odgovorni ponujajo študentom, češ da je univerza povsem avtonomna in zato nedotakljiva v svojem funkcioniranju, torej tudi pri kršenju univerzitetnih zakonov, kaže na pomanjkanje občutka za tisto, čemur pravimo naravno pravo, kamor sodi etika temeljnih človekovih pravic in moralnih vrednot ... Avtonomija univerze namreč ni nekaj absolutnega in mora rasti iz akademske etike.« Zato bi bili morebitni odgovori fakultet, da njihovi senati niso dolžni z vsebinskimi razlogi utemeljiti zavrnitve znanstvenega dela določenega kandidata (magistrske ali doktorske naloge); ali, da premalo število dvignjenih rok pri odločanju o določitvi datuma zagovora znanstvenega dela, ki so ga pozitivno ocenili vsi člani komisije, pomeni brezprizivno zavrnitev takšnega dela, ker je senat 'avtonomen kolegijski organ'; ali pa, da univerza v teh in podobnih primerih ne more odločati o morebitni pritožbi, ker v ta namen nima izoblikovanih primernih pravil; ali pa, da se s takšno pritožbo še ni soočila in ne ve, kaj z njo početi; in podobno nevzdržna ravnanja v grobem in očitnem nasprotju s primernim etičnim samorazumevanjem akademske družbene vloge univerzitetnih učiteljev in organov univerze, z moralno in racionalno utemeljenim zdravim razumom, končno pa z minimalnimi standardi ustavnosti in vladavine prava. Enako bi veljalo za morebitne odgovore rednih sodišč, ki bi sledili isti logiki.
 8 Šturm 2002 (op. 6), 592. Tudi zato je treba t. i. 'konkurenčno klavzulo' v okvirih univerze in dela univerzitetnih raziskovalcev in učiteljev uporabljati le v redkih primerih in jo razumeti znatno manj strogo kot pri običajnih razmerjih med delavci in delodajalci. Prim. Svetlik 1996 (op. 1), 125, 127: »podobno je univerza tudi sistem nagrajevanja ... prevzela od javne uprave. S tako pasivnim odnosom univerza sama sebi jemlje dobršen del avtonomije.« In še, tudi nadvse pomembno: »Tisto, kar univerza morda najbolj potrebuje, je poslovna avtonomija fakultet in profesionalna integracija« (129).
 10 Na tej podmeni npr. temelji tudi deklaracija Magna Charta Universitatum, v kateri rektorji evropskih univerz ugotavljajo, da je »bodočnost človeštva v veliki meri odvisna od kulturnega, znanstvenega in tehničnega razvoja in da se ta gradi v centrih kulture, znanja in raziskovalnih centrih, kot jih predstavljajo resne univerze«. Glej: http://www.magna-charta.org/pdf/mc_pdf/mc_slovenian.pdf. Prim. Svetlik 1996 (op. 1), 119, ki poudarja, da se »univerza oziroma izobraženci vzpostavljajo kot osrednji dejavnik socialne integracije in kot institut civilne družbe.«
 11 Glej ločeno mnenje prof. dr. Boštjana M. Zupančiča k odločbi U-I-34/94. Prim Svetlik 1996 (op. 1), 124–125, ki poudarja, da zaradi statusa javnega zavoda in pretežnega javnega financiranja univerza prehaja izpod neposrednega vpliva politike pod vpliv državne administracije.
 12 Tako tudi prof. dr. Lojze Ude v ločenem mnenju k odločbi U-I-34/94: »Avtonomija torej pomeni, da je njen nosilec sam svoj zakonodajalec. Ureja svoje zadeve v organizacijskem in funkcionalnem smislu ... Zaradi tega je zakonsko urejanje organizacije in delovanja univerze v nasprotju z Ustavo. Univerza naj sama ureja svoje notranje odnose, način volitve v nazive, način razdeljevanja sredstev in notranjo hierarhijo ter položaj oddelkov, kateder in fakultet do univerze. Zakon, ki v večjem obsegu in globlje ureja vsa ta vprašanja kot pa jih ureja Zakon o zavodih in kot jih urejajo posamični predpisi za posamezne dejavnosti, je tako v nasprotju z Ustavo že po svoji koncepciji.«
 Očiten in grob protiustaven poseg v avtonomijo univerze pomeni tudi način delovanja Agencije za raziskovanje Republike Slovenije (ARRS). Že skorajda nepregleden obseg pravilnikov, meril, navodil ipd., ki se univerzi administrativno in birokratsko vsiljujejo (de facto ali de iure) od zunaj (vključno z neprepričljivim, stvarno neutemeljenim, tudi nerazumnim in arbitratnim določanjem 'slovenskega' ali 'arrs-jevskega' seznama znanstvenih revij, ki prinašajo največje število točk za znanstvene objave) ni in ne more biti v funkciji avtonomije univerze. Ob tem pa tudi ni videti stvarno prepričljivih argumentov, da se s tem dejansko zagotavlja kakovost znanstvenega dela in udejanja kriterij kakovosti kot pogoj za poklicna napredovanja, sofinanciranje raziskovalnega dela ipd. Prim. Svetlik 1996 (op. 1), 131: »Univerza predvsem reagira na zahteve, ki prihajajo s strani države in se jim formalno prilagaja.«
 13 Šturm 2002 (op. 6), 589. Prim. Albin Igličar, Avtonomija univerze v luči slovenske in evropske ustave ter bolonjske deklaracije, Revus – Revija za evropsko ustavnost (2005) 5, 91–101 (www.revus.eu). Avtor je, kot se zdi, bolj naklonjen podrobnejšemu zakonskemu urejanju položaja in delovanja univerze.
 14 Na tej točki se zdi, da lahko govorimo o paradoksalnosti zakonskega urejanja finančnega preživljanja univerze. Ustavno sodišče je v zadevi U-I-34/94 ugotovilo, da je država dolžna ustvarjati možnosti, da si državljani pridobijo ustrezno izobrazbo predvsem tako, da zagotovi enotno »ustanovitev in delovanje visokošolskih institucij, njihovega upravljanja, določitev javno veljavnih študijskih programov in diplom in drugih javnih pooblastil (npr. nostrifikacije), financiranja, nadzora nad porabo javnih sredstev, kontrole kvalitete, razmerja med visokimi šolami in možnost prehodov med njimi, enakovrednost diplom različnih institucij in podobno.« (poudarila avtorja) Na drugi strani pa gre pritrditi razumnim ugotovitvam, da je prav neustrezna politika finančnega poseganja države v avtonomijo univerze pravzaprav kršitev te iste ustavne dolžnosti države.
 Univerza je avtonomni, znanstveno-raziskovalni, umetniški in izobraževalni visokošolski zavod s posebnim položajem.
 Ta določba načeloma in sama po sebi ne nasprotuje sporočilu Ustavnega sodišča iz odločb št. U-I-243/95 in U-I-162/97. Glej tudi Šturm 2002 (op. 6), 589–590.
 Visokošolski zavodi pridobivajo sredstva iz proračuna Republike Slovenije, šolnin in drugih prispevkov za študij, plačil za storitve, dotacij, dediščin in daril ter iz drugih virov. Sredstva iz prejšnjega odstavka se uporabljajo v skladu z namenom, za katerega so bila pridobljena.
 73. člen (financiranje javnih visokošolskih zavodov):
 – pedagoško in z njo povezano znanstvenoraziskovalno, umetniško in strokovno dejavnost ter knjižničarsko, informacijsko, organizacijsko, upravno in drugo infrastrukturno dejavnost (v nadaljnjem besedilu: študijska dejavnost),
 – s študijem povezane interesne dejavnosti študentov, določene v letnem programu študentskega sveta univerze ali samostojnega visokošolskega zavoda in univerzitetni šport (v nadaljnjem besedilu: obštudijska dejavnost),
 – investicije in investicijsko vzdrževanje ter
 – razvojne in druge pomembne naloge, določene v pravilniku, ki ga sprejme minister, pristojen za visoko šolstvo.
 75. člen (posebni predpis):
 19 Odklonilno ločeno mnenje prof. dr. Lojzeta Udeta v zadevi U-I-34/94. Velja opozoriti, da prof. Ude na tem mestu komentira staro ureditev ZVis iz leta 1993, ki se je kasneje deloma spremenila. Z današnjega vidika pa je relevantno predvsem njegovo mnenje o protiustavnosti 75. člena, ker ta še vedno ureja vsebinsko isto vprašanje. Nekdanji 73. člen je razdeljen v več novih členov, 74. člen pa tak, kot je bil, ne obstaja več.
 20 Odklonilno ločeno mnenje prof. dr. Boštjana M. Zupančiča v zadevi U-I-34/94. Takšen način financiranja predvideva tudi Nacionalni program visokega šostva 2011 – 2020: »Financiranje visokošolskih institucij mora omogočiti uresničevanje ciljev nacionalnega programa visokega šolstva ob upoštevanju njihove avtonomije, da same oblikujejo svojo institucionalno strategijo in poti za doseganje zastavljenih ciljev. Mehanizmi financiranja iz javnih sredstev morajo biti zasnovani tako, da visokošolskim institucijam omogočajo samostojno odločanje o porabi in celostnem upravljanju s sredstvi ... Pomemben mehanizem zagotavljanja finančne avtonomije visokošolskih institucij je integralno financiranje njihove študijske dejavnosti, tj. 'lump sum'.« Dostopno na: http://www.mvzt.gov.si/fileadmin/mvzt.gov.si/pageuploads/pdf/odnosi_z_javnostmi/8.9.10_NPVS.pdf). V tem oziru, če pustimo ob strani prejšnje ugotovitve o ustavni neprimernosti statusnopravne oblikovanosti univerze, se zdi veliko bolj primerna pravna podlaga za način financiranja univerze 10. člen Zakona o zavodih, ki določa, da se »vprašanja, ki niso urejena z zakonom oziroma odlokom [o ustanoviti javnega zavoda] uredijo z aktom pristojnega organa«.
 21 Glej Tomas Estermann, Terhi Nokkala, University autonomy in Europe I: exploratory study, European University Association, Bruselj, EUA Publications 2009, 18–26. Avtorja raziskave ugotavljata, da v Sloveniji načeloma velja sistem celostnega, 'en bloc' financiranja univerze, a je ta podvržen obširni kategorizaciji, kar omejuje finančno samostojnost univerze. Prav tako ugotavljata trend (vsaj delnega) pogojevanja financiranja s finančnimi formulami, ki temeljijo tako na 'input-related' kriterijih (npr. število vpisanih študentov v prvi letnik) kot na 'performace-based' kriterijih (npr. število novih diplomantov). Glej kritiko takšnega pogojevanja v nadaljevanju (op. 27).
 22 Glej npr. 31/1. člen Zakona o računskem sodišču (ZRacS-1): »Sredstva za delo računskega sodišča določi Državni zbor na predlog računskega sodišča in so sestavni del državnega proračuna.« Smiselno enak je 8/1. člen Zakona o ustavnem sodišču (ZUstS-1).
 23 Prim. Igličar (op. 13), 92–93. Kakovostna zakonodaja na tem področju mora po njegovem mnenju zagotavljati »nujno potrebno stabilnost 'robnih pogojev' njenega delovanja. S tem je namreč visoko šolstvo zavarovano pred morebitno samovoljo države, ki bi ... lahko nastopala preprosto z argumentom moči. Trdnost in relativna trajnost univerzitetne avtonomije sta torej večji, če sta obseg in vsebina avtonomije zagotovljena z zakonskimi normami. Pravna ureditev se na tem področju kaže kot instrument za institucionalizacijo moči profesorjev in študentov ter zavarovanje njihovih interesov oziroma kot sredstvo zavarovanja interesov šibkejše strani v odnosu do državne oblasti.« Poudarjava, da takšnemu stališču ne pritrjujeva, v kolikor soglaša z obsežnim in podrobnim zakonskim urejanjem položaja in delovanja univerz kot nečem, kar je 'akademsko primerno', 'ustavno nesporno' ali celo 'nujno'. Ne trdiva pa, da je avtorjevo stališče prav takšno.
 26 Zato sva tudi kritična do predlaganega koncepta financiranja študijske dejavnosti visokošolskih zavodov. Glej predlog Uredbe o javnem financiranju visokošolskih zavodov in drugih zavodov (Predlog EVA 2010-3211-0014. Dostopno na:
 http://www.mvzt.gov.si/fileadmin/mvzt.gov.si/pageuploads/doc/dokumenti_visokosolstvo/zakonodaja_VS/Predlogi_predpisov/uredba-financ-2812.pdf ). Ta namreč predvideva razbitje finančni sredstev v dva stebra – del sredstev je izvzet iz celovitega financiranja in postaja variabilen. Takšen koncept je med drugim tudi v očitnem nasprotju s konceptom 'lump-sum' financiranja univerze. Na ta način država terja od univerz, da svojo dejavnost usmerijo tako, da bodo kar najbolje zadostile predlaganim merilom. Takšen pristop seveda neposredno posega v avtonomijo univerze. Med drugim gre tudi za akademsko in kakovostno tako nerazumne pogoje, kot je pretirano poudarjanje števila študentov kot osrednjega kriterija za določanje višine financiranja, pa prehodnost med letniki, število diplomantov in število mednarodno izmenjanih študentov. Zato je na mestu očitek, da takšni predlogi niso prepričljivi z vidika domnevne težnje po dvigu kakovosti in razvoju univerz. Nasprotno, očitno niso v funkciji kakovosti delovanja univerz in študija. Le kako bi lahko bila npr. večja popustljivost pri kriterijih za prehod v višji letnik, ali pri končanju študija, v funkciji kakovosti in razvoja? Ali pa pogojevanje obsega financiranja z obsegom vpisa? Podobno velja za ureditev financiranja raziskovalne dejavnosti. »Financiranje raziskovanja postaja čedalje bolj financiranje posameznih projektov. Za univerze je to problem, saj na splošno niso najbolj usposobljene za financiranje po konkurenčnih merilih, kjer bi se morale ravnati po zahtevah financerjev.« Türk 2008 (op. 1). Prim. Svetlik 1996 (op. 1), 126-127: »Ob relativno skromnih sredstvih, ki ne dopuščajo kadrovske krepitve in prostorske širitve univerze, to samo povečuje množičnost študija in znižuje njegovo uspešnost ... Zato se univerza težko pogaja z državo, ko ta nanjo pritiska z zahtevami po povečevanju vpisa.«
 28 Šturm (op. 6), 584. Vse bolj pa se zdi, da država usmerja univerzo v logiko tržne učinkovitosti. »Sodobna podjetniška univerza kot najnovejši stadij tržno spodbujanega razvoja zamenjuje odličnost z ekonomsko uspešnostjo in praktično uporabnostjo. Edino merilo odličnosti je postala stopnja akumulacije kapitala ... Njeno edino poslanstvo naj bi bila ponudba znanja in kompetenc, ki bi omogočali njenim 'klientom' (nekdaj so bili to študenti) čim donosnejšo zaposlitev. Vprašanje pa je, ali je to res edino (ali temeljno) poslanstvo univerze. Mar res lahko žrtvujemo kulturno in civilnodružbeno vlogo univerze in njeno avtonomijo, da bi jo bolje prilagodili dominantnemu poslovnemu modelu in njegovim merilom uporabnosti, praktičnosti in koristnosti?« Slavko Splichal, Zaton univerze kot institucije javnosti, Delo (20. februar 2010). Prim. Svetlik 1996 (op. 1), 126-127.
 30 »(O)bstoj javne šole je ogrožen tedaj, ko bi jo bilo treba zapreti zaradi pomanjkanja sredstev.« Šturm 2002 (op. 6), 586. Obstoj programa je zatorej ogrožen tedaj, ko ga zaradi pomanjkanja denarja ne bi bilo mogoče izvajati, ali pa bi ga bilo mogoče izvesti le z nujnim zmanjšanjem tistih dejavnikov, ki vplivajo na kakovost.
 33 Na splošno o doktrini pozitivnih obveznostih države Alastair Mowbray, The Development of Positive Obligations Under the European Convention on Human Rights by the European Court of Human Rights, Oxford, Hart Publishing, 2004. Glej tudi Andraž Teršek, Ustavna demokracija in vladavina prava, Koper, UP FAMNIT, 2009, pogl. 3.2. Svetlik 1996 (op. 1), 121, poudarja potrebo, da so univerze financirane iz več virov: »Če vlada iz katerihkoli razlogov, vključno s političnimi, hoče zmanjšati finančna sredstva, mora univerza imeti možnost, da pridobi sredstva iz drugih virov in se tako izogne ogrožanju svoje avtonomije. Za univerzo je torej dobro, da ni vezana izključno na en sam vir, kakršni so vlada, korporacije ali fundacije. Do vsakega mora vzpostaviti primerno distanco.« Univerza bi tudi po njegovem mnenju »morala kombinirati vire financiranja« (133).
 34 Zakonsko je RTV opredeljena kot javni zavod, ki mu pripisujemo poseben pomen. Vendar kot taka, v nasprotju z univerzo, sama po sebi, ne predstavlja ustavne kategorije. Na ustavni ravni je njena avtonomija zagotovljena posredno: preko ustavno prepričljive in konceptualno konsistentne interpretacije 39. člena ustave, ki govori o svobodi izražanja in tiska. Glej Andraž Teršek, Svoboda izražanja, Ljubljana, IDCSE, 2007, 21-22, 172-174, 178-180. Univerza pa je ustavna kategorija, ki ji je že neposredno na podlagi Ustave zagotovljena avtonomija. Prim. z ločenim mnenjem. prof. dr. Boštjan M. Zupančič k odločbi Ustavnega sodišča RS št. U-I-22/94.
 Andraž Teršek and Matija Žgur, « (Finančna) Avtonomija univerze », Revus, 14 | 2010, 73-85.
 Andraž Teršek and Matija Žgur, « (Finančna) Avtonomija univerze », Revus [Online], 14 | 2010, Online since 10 December 2012, connection on 18 June 2018. URL : http://journals.openedition.org/revus/1349
 Andraž Teršek je diplomiral, magistriral in doktoriral na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani. V letih 1999–2008 je bil zaposlen kot asistent na Katedri za teorijo in sociologijo prava Pravne fakultete Univerze v Ljubljani. Prejel je nagrado Zveze društev pravnikov Slovenije mladi pravnik. Je nekdanji pomočnik urednika revije Dignitas – slovenske revije za človekove pravice, urednik zbornikov Pravna vprašanja o začetku in koncu življenja: abortus in evtanazija (Dignitas) in Človekovo dostojanstvo in duševno zdravje (Revus), avtor številnih člankov, razprav in analiz, večinoma o ustavnem pravu, ustavni demokraciji in ustavništvu, človekovih pravicah in svoboščinah, legalnosti in legitimnosti ter sodnem pravotvorju ESČP in Ustavnega sodišča RS. Spisal je nekaj uspešnih in odmevnih pobud za ustavnosodno presojo. Je tudi avtor knjig Svoboda izražanja (2007), Ustavna demokracija in vladavina prava (2009) in soavtor knjige Preludij demokracije – civilna družba in svoboda javnega komuniciranja (2005). Je član upravnega odbora Društva za ustavno pravo, pobudnik, soustanovitelj in sourednik revije Revus in soustanovitelj Kluba Revus – Centra za raziskovanje evropske ustavnosti in demokracije. Kot predavatelj in raziskovalec je zaposlen na Univerzi na Primorskem, kjer predava o pravu, medijskem pravu in svobodi izražanja, etiki in človekovih pravicah. Je predstojnik Centra za povezano znanost in razvoj in prvi predsednik Kolokvija Univerze na Primorskem.
 Matija Žgur je z odliko diplomiral na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani (diplomsko delo Doktrina političnega vprašanja). V času študija je bil v letih 2007 – 2008 član študentskega dela uredništva revije Slovenian Law Review. Objavil je več strokovnih člankov v revijah Revus, Pravna praksa in Slovenian Law Review. Kot vodja in soorganizator strokovnih okroglih miz je sodeloval z ELSA–Ljubljana in Študentsko organizacijo Unverze na Primorskem. Je tehnični urednik revije Revus – Revije za evropsko ustavnost. Zaposlen je kot raziskovalec Centra za povezano znanost in razvoj na Primorskem inštitutu za naravoslovne in tehnične vede Koper, Univerza na Primorskem


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 11.1.2014
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 C 9/22
 A Törvényszék 2013. november 18-i ítélete — Preparados Alimenticios kontra OHIM — Rila Feinkost-Importe (Jambo Afrika)
 (T-377/10. sz. ügy) (1)
 (Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Jambo Afrika közösségi szóvédjegy bejelentése - JUMBO, JUMBO CUBE, JUMBO MARINADE, JUMBO NOKKOS, JUMBO ROF, JUMBO CHORBA MOUTON-MUTTON, JUMBO Aroma All purpose seasoning Condiment korábbi közösségi ábrás védjegyek - JUMBO korábbi nemzeti ábrás védjegyek - JUMBO korábbi nem lajstromozott szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Az összetéveszthetőség hiánya - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja)
 2014/C 9/34
 Az eljárás nyelve: angol
 Felek
 Felperes: Preparados Alimenticios, SA (L’Hospitalet de Llobregat, Spanyolország) (képviselő: D. Pellisé Urquiza ügyvéd)
 Alperes: Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselő: P. Geroulakos meghatalmazott)
 A másik fél a fellebbezési tanács előtti eljárásban, beavatkozó a Törvényszék előtti eljárásban: Rila Feinkost-Importe GmbH & Co. KG (Stemwede-Levern, Németország) (képviselő: T. Weeg ügyvéd)
 Az ügy tárgya
 Az OHIM első fellebbezési tanácsának a Preparados Alimenticios, SA és a Rila Feinkost-Importe GmbH & Co. KG. közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2010. június 9-én hozott határozata (R 1144/2009-1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.
 Rendelkező rész
 1.
 A Törvényszék a keresetet elutasítja.
 2.
 A Törvényszék a Preparados Alimenticios, SA-t kötelezi a költségek viselésére.
 (1) HL C 301., 2010.11.6.


text:
 30.6.2012
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 C 194/19
 A Törvényszék 2012. május 16-i ítélete — Wohlfahrt kontra OHIM — Ferrero (Kindertraum)
 (T-580/10. sz. ügy) (1)
 (Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Kindertraum közösségi szóvédjegy bejelentése - Kinder korábbi nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - A korábbi védjegy használatának bizonyítéka - A 207/2009/EK rendelet 42. cikkének (2) bekezdése - Összetéveszthetőség - A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja)
 2012/C 194/31
 Az eljárás nyelve: német
 Felek
 Felperes: Harald Wohlfahrt (Rothenburg ob der Tauber, Németország) (képviselők: kezdetben N. Scholz-Recht, később G. Huβlein-Stich, végül M. Loschelder ügyvédek)
 Alperes: Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselők: kezdetben A. Pohlmann, később D. Walicka meghatalmazottak)
 A másik fél a fellebbezési tanács előtti eljárásban, beavatkozó a Törvényszék előtti eljárásban: Ferrero SpA (Alba, Olaszország) (képviselők: F. Jacobacci és L. Ghedina ügyvédek)
 Az ügy tárgya
 Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a Ferrero SpA és Harald Wohlfahrt közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2010. október 20-án hozott határozata (R 815/2009-4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.
 Az ítélet rendelkező része
 1.
 A Törvényszék a keresetet elutasítja.
 2.
 A Törvényszék Harald Wohlfahrtot kötelezi a költségek viselésére.
 (1) HL C 63., 2011.2.26.


type: contracts

text:
 21.10.2010
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 277/41
 EEZ APVIENOTĀS KOMITEJAS LĒMUMS
 Nr. 88/2010
 (2010. gada 2. jūlijs),
 ar ko groza EEZ līguma XIII pielikumu (Transports)
 EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,
 ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, kurā grozījumi izdarīti ar Protokolu, ar ko pielāgo Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, turpmāk “Līgums”, un jo īpaši tā 98. pantu,
 tā kā:
 (1)
 Līguma XIII pielikums ir grozīts ar EEZ Apvienotās komitejas 2010. gada 11. jūnija Lēmumu Nr. 76/2010 (1).
 (2)
 Līgumā ir jāiekļauj Komisijas 2009. gada 30. novembra Lēmums 2009/965/EK par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/57/EK par dzelzceļa sistēmas savstarpēju izmantojamību Kopienā 27. panta 4. punktā minēto atsauces dokumentu (2),
 IR NOLĒMUSI ŠĀDI.
 1. pants
 Līguma XIII pielikumā aiz 37.db punkta (Komisijas Lēmums 2008/163/EK) iekļauj šādu punktu:
 “37.dc
 32009 D 0965: Komisijas 2009. gada 30. novembra Lēmums 2009/965/EK par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/57/EK par dzelzceļa sistēmas savstarpēju izmantojamību Kopienā 27. panta 4. punktā minēto atsauces dokumentu (OV L 341, 22.12.2009., 1. lpp.).”
 2. pants
 Lēmuma 2009/965/EK teksts īslandiešu un norvēģu valodā, kas jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ papildinājumā, ir autentisks.
 3. pants
 Šis lēmums stājas spēkā 2010. gada 3. jūlijā, ja EEZ Apvienotajai komitejai ir iesniegti visi paziņojumi saskaņā ar Līguma 103. panta 1. punktu (3).
 4. pants
 Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un tā EEZ papildinājumā.
 Briselē, 2010. gada 2. jūlijā
 EEZ Apvienotās komitejas vārdā –
 priekšsēdētājs
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 (1) OV L 244, 16.9.2010., 34. lpp.
 (2) OV L 341, 22.12.2009., 1. lpp.
 (3) Konstitucionālās prasības nav norādītas.


type: wikipedia

text:
Rudolf Carnap (* 18. máj 1891, Ronsdorf (dnes časť Wuppertalu) – † 14. september 1970, Santa Monica, Kalifornia) bol nemecko-americký filozof a logik. Pôsobil vo Viedni, v Prahe a neskôr v Spojených štátoch (Chicago, Harvard, Princeton, Los Angeles). Vychádzal z G. Fregeho a B. Russella.
 Bol hlavným predstaviteľom novopozitivizmu a filozofia vedy a tiež spolutvorcom programu viedenského krúžku, ktorý stál pri zrode analytickej filozofie.
 Zdroje
 Nemeckí filozofi
 Viedenský krúžok
 Osobnosti z Wuppertalu


text:
 22.9.2007
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 C 223/15
 Prasība, kas celta 2007. gada 19. jūlijā — Zhejiang Harmonic Hardware Products/Padome
 (Lieta T-274/07)
 (2007/C 223/24)
 Tiesvedības valoda — angļu
 Lietas dalībnieki
 Prasītāja: Zhejiang Harmonic Hardware Products Co. Ltd, Zhejiang (Ķīna) (pārstāvis — R. MacLean, Solicitor)
 Atbildētāja: Eiropas Kopienu Padome
 Prasītājas prasījumi:
 —
 atcelt Padomes 2007. gada 23. aprīļa Regulas (EK) Nr. 452/2007 1. un 2. pantu tiktāl, ciktāl tas skar prasītāju un
 —
 piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un izmaksas.
 Pamati un galvenie argumenti
 Prasītāja, kura Ķīnas Tautas Republikā ražo gludināmos dēļus un svarīgas to daļas, lūdz atcelt Padomes 2007. gada 23. aprīļa Regulu (EK) Nr. 452/2007 par galīgā antidempinga maksājuma uzlikšanu Ķīnas Tautas Republikas un Ukrainas izcelsmes gludināmo dēļu importam un tam noteiktā pagaidu maksājuma galīgo iekasēšanu (1) tiktāl, ciktāl šie pasākumi skar prasītāju.
 Prasības pamatojumā prasītāja, pirmkārt, norāda, ka Kopienu iestādes ir pārkāpušas Pamatregulas (2) 2. panta 7. punkta b) un c) apakšpunktu, jo Komisija iesniedza izskatīšanai Padomei antidempinga pasākumu priekšlikumu, kas balstīts uz kļūdainu konstatējumu, ka prasītāja nav izpildījusi tirgus ekonomikas statusa kritērijus, kas noteikti 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā.
 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Kopienu iestādes ir pārkāpušas Pamatregulas 20. panta 4. un 5. punktu un tās tiesības tikt uzklausītai, dodot prasītājai tikai sešu dienu termiņu atbildes sniegšanai uz Komisijas pēdējo laboto informatīvo vēstuli.
 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Kopienu iestādes ir pārkāpušas Pamatregulas 8. pantu, nepietiekami izvērtējot prasītājas piedāvātās cenu saistības.
 Visbeidzot, prasītāja norāda, ka Kopienu iestādes ir pārkāpušas Pamatregulas 5. panta 2. punkta a) apakšpunktu, neatklājot sūdzības iesniedzēja identitāti, kurš ierosinājis izmeklēšanu, kuras rezultātā tika pieņemta apstrīdētā regula.
 (1) OV 2007, L 109, 12. lpp.
 (2) Padomes 1995. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 1996, L 56, 1. lpp.).


text:
Sekstantas (Sekstans, Sex) – 47-as pagal dydį žvaigždynas, išsidėstęs abipus dangaus pusiaujo. 1687 m. žvaigždyną pavadino J. Hevelijus (įtraukė į Firmamentum Sobiescianum sive Uranographia atlasą), įamžindamas astronominį prietaisą, kurio neteko 1679 m. namuose kilus gaisrui.
 Tai vienas blyškiausių žvaigždynų. Tik 5 žvaigždės yra ryškesnės nei 5,5. Ryškiausia žvaigždė – Sekstanto Alfa (regimasis ryškis – 4,5). Nė viena žvaigždė nepatenka tarp 200 ryškiausių.
 Žvaigždynas matomas didžiumai pasaulio gyventojų. Lietuvoje žvaigždynas matomas vasario – balandžio mėnesiais.
 Išnašos
 Žvaigždynai


text:
 Fógra dlíthiúil tábhachtach
 |
 12008E/PRO/25
 Leagan comhdhlúite den Chonradh ar Fheidhmiú an Aontais Eorpaigh - PRÓTACAIL - Prótacal (Uimh. 25) maidir le hinniúlachtaí roinnte a fheidhmiú
 Official Journal 115 , 09/05/2008 P. 0307 - 0307
 PRÓTACAL (Uimh. 25)MAIDIR LE hINNIÚLACHTAÍ ROINNTE A FHEIDHMIÚTÁ NA hARDPHÁIRTITHE CONARTHACHA,TAR ÉIS COMHAONTÚ ar na forálacha seo a leanas, a chuirfear i gceangal leis an gConradh ar an Aontas Eorpach agus leis an gConradh ar Fheidhmiú an Aontais Eorpaigh:Airteagal aonairMaidir le hAirteagal 2(2) den Chonradh ar Fheidhmiú an Aontais Eorpaigh a bhaineann le hinniúlachtaí roinnte, i gcás ina nglacfaidh an tAontas beart i réimse áirithe, ní chumhdóidh raon feidhme fheidhmiú na hinniúlachta sin ach na gnéithe a rialaítear leis an ngníomh sin de chuid an Aontais atá i gceist agus ní chumhdóidh sé dá bhrí sin an réimse go léir.--------------------------------------------------


text:
{{Album infobox
 | előadó = Janet Jackson & Cliff Richard
 | cím = Two to the Power of Love
 | típus = kislemez
 | albumon = Dream Street
 | B-oldal = Rock N' Roll
 | megjelent = 1984. szeptember 15.
 | formátum = 7" és 12" kislemez
 | stílus = Pop/R&B
 | hossz = 3:06
 | kiadó = A&M Records
 | producer = Marlon Jackson
 | szerző = Peter Beckett, Steven A. Kipner
 | helyezések = #83 (Egyesült Királyság),
 #7 (Dél-Afrika)
 | előadó kronológia = Janet Jackson
 | előző = Don’t Stand Another Chance(1984)
 | jelenlegi = Two to the Power of Love(1984)
 | következő = Fast Girls(1984)
 | előadó kronológia2 = Cliff Richard
 | előző2 = Baby You’re Dynamite/Ocean Deep(1984)
 | jelenlegi2 = Two to the Power of Love(1984)
 | következő2 = Shooting from the Heart(1984)
 }}
 A Two to the Power of Love Janet Jackson amerikai énekesnő második kislemeze második, Dream Street című albumáról; duett Cliff Richarddal. Ez volt Jackson első dala, ami a Top 100-ba került az Egyesült Királyságban (#83) és a Top 10-be Dél-Afrikában (#7).
 Jackson Jesse Borregóval adta elő a dalt a Fame tévésorozat negyedik évadjának egy epizódjában.
 Számlista
 7" kislemez (Egyesült Királyság, Japán)
 Two to the Power of Love
 Rock N’ Roll
 7" kislemez (Hollandia)
 Two to the Power of Love
 Fast Girls
 12" maxi kislemez (Egyesült Királyság)
 Two to the Power of Love
 Rock N’ Roll
 Don’t Mess Up This Good Thing
 Helyezések
 Források
 Janet Jackson-kislemezek
 1984 kislemezei
 Cliff Richard-dalok
 Popdalok


text:
Galamus - Neues Deutschland: újabb német bírósági döntés arról, hogy Magyarország embertelenül bánik a menekültekkel
 Neues Deutschland: újabb német bírósági döntés arról, hogy Magyarország embertelenül bánik a menekültekkel
 2015. január 21. szerda, 05:39
 A Neues Deutschland című baloldali német lap Nincs kitoloncolás Magyarországra címmel közölt jelentést. Egy berlini bíróság bírálja Magyarország menekültügyi gyakorlatát, és leállít minden tervezett kitoloncolást. A Dublin III. megállapodás értelmében a menekültek csak abban az országban kérhetnek menedékjogot, ahol első ízben léptek az unió területére. Magyarország esetében egy német bíróság megváltoztatta ezt a gyakorlatot. Az indoklás szerint Magyarországon túlságosan embertelenül bánnak a menekültekkel.
 A berlini közigazgatási bíróság élesen bírálta Magyarország menekültügyi gyakorlatát és egyelőre leállította az uniós tagállamba irányuló kitoloncolásokat. Indoklásként az állt a bíróság hétfőn közzétett döntésében, hogy Magyarország a gyakorlatával – hogy a menedékjogért folyamodókat „szinte kivétel nélkül menedékjogi őrizetbe helyezi” – sérti az EU alapvető jogokat és a szabadsághoz való egyéni jogot rögzítő chartáját. A bíróság ezzel gyorsított eljárásban leállította egy szíriai menekült Magyarországra toloncolását.
 A bíróság szerint a menedék-eljárás Magyarországon rendszerszerű hiányosságoktól szenved. Ugyanezen okból a luxemburgi Európai Bíróság már 2011-ben megtiltotta az EU-n belül Görögországba irányuló kitoloncolásokat.
 A bíróság az indoklásban egyebek között az ENSZ Menekültügyi Főbiztosságának (UNHCR), a német külügyminisztérium, és a Pro Asyl elnevezésű nem kormányzati (civil) szervezet aktuális jelentéseire támaszkodott. E jelentések bizonyítékokkal szolgálnak arra, hogy Magyarországon a menedékjogért folyamodókat indoklás nélkül részben akár hat hónapra is őrizetben tartják, anélkül, hogy ez valóban szükséges lenne.
 Ez mindenekelőtt olyan külföldiekre érvényes, akiket más uniós tagállamokból toloncolnak Magyarországra. Emellett a menekültek elől rendszeresen eltitkolják a őrizet egyéni felülvizsgálatához való jogot. A törvényben előírt ellenőrzést is gyakran csak két hónap elteltével folytatják le, és ez is egy átlagosan három percig tartó meghallhatásra szorítkozik.
 Az úgynevezett Dublin III. rendelkezés értelmében az EU-ban benyújtott menedékjog-kérelmek ügyében alapvetően az a tagállam illetékes, ahol a menekült először lép az unió területére és keres védelmet. Ezért azokat a menekülteket, akik később más tagállamokban folyamodnak menedékért, rendszerint a beutazási országhoz irányítják, oda lehet őket kitoloncolni.
 Kivételes esetekben a második tagállamnak magának kell lefolytatni a menedékjogi eljárást, például akkor, ha az első országban a menedékjogi eljárásban hiányosságok vannak.
 A bíróság döntése nem fellebbezhető meg – áll a testület sajtóközleményében.


text:
Estona ( /ˈeːsti ˈkeːl/ () este limba oficială a Estoniei, vorbită nativ de aproximativ 1.1 millioane de persoane în Estonia și de câteva zeci de mii în comunitățile de imigranți. Limba estonă aparține ramurii balto-finice a familiei uralice.
 O caracteristică deosebită care a atras mult interes din partea lingviștilor este prezența a trei grade de lungime fonemică: scurtă, lungă și foarte lungă, astfel încât , și sunt distincte. În realitate, distincția nu este doar în lungimea fonemică, și mecanismul fonologic de la bază este încă neclar.
 Clasificare
 Limba estonă aparține ramurii balto-finice a limbilor uralice, împreună cu limba finlandeză, limba carelă și alte limbi apropiate. Limbile uralice nu aparțin limbilor indo-europene. Estona este înrudită distant cu limba maghiară și cu limbile sami.
 Limba estonă a fost influențată de limba suedeză, limba germană (inițial limba germană de jos medie, care era lingua franca Ligii Hanseatice și care se vorbea ca limbă nativă în Estonia de astăzi de o comunitate burgheză importantă de germani baltici; mai târziu limba estonă a fost influențată și de germana standard) și de limba rusă, chiar dacă nu se înrudește lingvistic cu ele.
 La fel ca limba finlandeză și maghiară, limba estonă este într-o oarecare măsură o limbă aglutinantă, dar, spre deosebite de ele, și-a pierdut armonia vocalică. În limba estonă vocalele frontale se găsesc exclusiv pe prima silabă dau pe silaba accentuată, dar în textele mai vechi armonia vocalică se mai poate observa. În plus, apocopa sunetelor de la sfârșitul cuvintelor este extinsă și a contribuit la trecerea de la o limbă pur aglutinantă la o limbă flexionară. Topica de bază este subiect-verb-complement.
 Istorie
 Cele două limbi estone (uneori considerate limbi diferite) sunt limba estonă nordică și sudică. Acestea sunt bazate pe migrația strămoșilor estonilor pe teritoriul Estoniei în cel puțin două valuri, ambele grupuri vorbind limbi balto-finice considerabil diferite. Estona modernă standard a evoluat pe baza dialectului nordic.
 Dominația Estoniei de către Danemarca, Germania, Suedia și Rusia după Cruciadele Nordice din secolul al treisprezecelea până în anul 1918 au întârziat alfabetizarea în Estonia.
 Cele mai vechi dovezi ale unei limbi balto-finice în Estonia datează din secolul al treisprezecelea. „Originates Livoniae” din Cronica lui Henric de Livonia conține toponime, cuvinte și fragmente de propoziții estone.
 Literatură estonă
 Cele mai vechi mostre de text în limba estonă (de nord) sunt rugăciunile de la Kullamaa, datând dintre 1524 și 1528. În 1525 s-a tipărit prima carte publicată în limba estonă. Cartea era un manuscris luteran care nu a ajuns niciodată la cititori și a fost distrus imediat după publicare.
 Prima carte în limba estonă care s-a păstrat este o traducere germană-estonă a catehismului luteran de S. Wanradt și J. Koell datând din 1535, din timpul Reformei Protestante. O carte de gramatică estonă pentru preoți a fost tipărită în limba germană în 1637 Noul Testament a fost tradus în limba võro în 1686 și în estona nordică în 1715. Cele două limbi au fost unite pe baza estonei nordice de Anton thor Helle.
 În timpul Iluminismului eston, între anii 1750 și 1840, literatura în estonă a devenit mai importantă.
 Începutul literaturii estone native a fost între 1810 și 1820, când s-au publicat poemele patriotice și filozofice ale lui Kristjan Jaak Peterson. Peterson a fost primul student de la Universitatea din Tartu, la care se preda pe atunci în limba germană, care să își recunoască originea estonă. El este considerat o figură importantă a literaturii naționale estone și inițiatorul poeziei moderne estone. Ziua sa de naștere, 14 martie, este sărbătorită în Estonia ca Ziua Limbii Materne. Un fragment din „Kuu”, un poem al lui Peterson, exprimă dorința de a reintroduce importanța limbii estone:
 Kas siis selle maa keel
 Laulutuules ei või
 Taevani tõustes üles
 Igavikku omale otsida?
 Traducere:
 Poate limba acestei țări
 În vântul incantației
 Ridicându-se la ceruri
 Să nu caute eternitatea?
 Din 1525 în 1917 s-au publicat 14 503 de cărți în estonă, dar între 1918 și 1940 s-au publicat 23 868.
 În 1917, a fost fondată mișcarea literară Siuru, o mișcare expresionistă și neo-romantică opusă tradiției formaliste a Tinerilor Estoni (Noor-Eesti). Poezia mișcării a fost adesea considerată ca fiind scandaloasă datorită naturii ei erotice. Chiar dacă a avut o durată scurtă, lipsită de independența estonă și de mișcarea literaturii naționale care a urmat, membrii acesteia au devenit figuri importante în literatură estonă de-a lungul primei perioade de independență a Estoniei și în exilul comunității literare estone în timpul ocupației sovietice. Împreună cu fondatorul August Gailit, mișcarea a inclus următorii tineri poeți și scriitori: Marie Under, Henrik Visnapuu, Johannes Semper, Friedebert Tuglas, Peet Aren, Otto Krusten și Artur Adson. Între 1917 și 1919, Siuru a publicat trei volume de poezie. În 1919 au apărut conflicte în cadrul grupului. Visnapuu și Gailit au plecat, în timp ce Johannes Barbarus și August Alle s-au alăturat ca membri noi.
 În timpurile moderne Jaan Kross și Jaan Kaplinski sunt cei mai cunoscuți și traduși scriitori estoni.
 Limbă de stat
 Scrierile pe limba estonă au devenit mai importante doar în secolul 19 după răspândirea ideilor Iluminismului, în timpul perioadei Iluminismului eston (1750&endash;1840). Deși, în general, germanii baltici vedeau viitorul estonilor ca o fuziune cu ei, clasa educată estofilă admira cultura antică a estonilor și era lor de libertate înainte de cucerirea lor de către danezi și germani în secolul 13.
 După Războiul Eston de Independență din 1919, limba estonă a devenit limba oficială a noului stat. În 1945, 97,3% dintre locuitorii Estoniei se considerau etnici estoni și vorbeau limba estonă.
 Când Estonia a fost invadată și ocupată de către Uniunea Sovietică în al Doilea Război Mondial, statutul limbii estone a devenit de limbă cooficială (rusa fiind cealaltă). La fel ca și în Letonia, în Estonia au venit mulți imigranți încurajați de sovietici. În a doua jumătate a anilor 1970, presiunea pentru multilingualism în Estonia a crescut, așa că majoritatea estonilor au învățat rusă. Limba rusă era numită „limba prieteniei popoarelor” și era predată copiilor estoni, uneori încă de la grădiniță. Deși predarea limbii estone celor care nu erau estoni era obligatorie, practic învățarea limbii nu era considerată necesară.
 În timpul Perestroikăi, Legea Privind Statutul Limbii Estone a fost adoptată în ianuarie 1989. Prăbușirea Uniunii Sovietice a dus la restaurarea independenței Republicii Estone. Limba estonă a devenit din nou singura limbă oficială a Estoniei, ceea ce înseamnă că se încuraja folosirea ei, în timp ce folosirea limbii ruse era descurajată.
 Întoarcerea imigranților sovietici în țările de origine a adus proporția estonilor în Estonia înapoi peste 70%. La fel ca în Letonia, cei mai mulți dintre ne-estonii rămași în Estonia au adoptat limba estonă: aproximativ 40% la recensământul din 2000.
 Dialecte
 Dialectele estone se divid în două grupe: dialectul nordic, asociat istoric cu orașul Tallinn, dialectul sudic, asociat cu Tartu, și dialectul distinct „kideranniku”, al coastei de nord-est a Estoniei.
 Grupul nordic constă din „keskmurre” sau dialectul central, pe care se bazează limba standard, „läänemurre” sau dialectul vestic, corespunzând zonei Läänemaa și Pärnumaa, „saarte murre” de pe insulele Saaremaa și Hiiumaa, și „idamurre”, dialectul estic, vorbit pe malul de nord-est al lacului Peipus.
 Grupul sudic constă din dialectele Tartu, Mulgi, Võru (limba võro) și Setu. Acestea sunt uneori considerate variante ale limbii estone sudice și alteori limbi separate. De asemenea, Setu și Võro se deosebesc mai puțin prin limbă și mai mult prin religie și cultură.
 Sistem de scriere
 Alfabet
 Alfabetul limbii estone se bazează pe alfabetul latin, dar adaugă literele ä, ö, ü și õ, plus š și ž, introduse ulterior. Literele c, q, w, x și y apar doar în nume proprii de origine străină, iar f, z, š și ž apar doar în neologisme. Ö și ü se pronunță ca și echivalentele lor din limba suedeză și germană. Spre deosebire de germana standard dar la fel ca în finlandeză, ä se pronunță /æ/. Vocalele Ä, Ö și Ü sunt clar foneme separate și proprii limbii estone, chiar dacă forma literelor vine din germană. Litera õ reprezintă /ɤ/, un /o/ nerotunjit, sunet numit științific vocală semiînchisă posterioară nerotunjită. Acest sunet e aproape identic cu sunetul /ɤ̞/ din limba bulgară, notat cu ъ, și cu sunetul notat în limba vietnameză cu ơ. Õ se folosește și pentru a translitera litera chirilică ы.
 Ortografie
 Deși ortografia limbii estone este în general ghidată pe principii fonetice, cu fiecare grafem corespunzând unui singur fonem, există unele devieri istorice și morfologice de la această regulă, cum ar fi conservarea morfemului la declinarea unui cuvânt (scriind b, g, d acolo unde se pronunță p, k, t) și în folosirea lui „i” și „j”.
 În scriere, acolo unde este impractic sau imposibil să se scrie „š” sau „ž” ele sunt substituite cu „sh” sau „zh”, chiar dacă această practică este considerată greșită. Altfel, litera „h” din „sh” reprezintă o fricativă glotală surdă, ca în „Pasha” ().
 Referințe
 Limbi fino-ugrice
 Limbi aglutinante