type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 20.7.2012
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 192/4
 KOMMISSIONENS GENNEMFØRELSESFORORDNING (EU) Nr. 662/2012
 af 19. juli 2012
 om faste importværdier med henblik på fastsættelse af indgangsprisen for visse frugter og grøntsager
 EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
 under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
 under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (1),
 under henvisning til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 af 7. juni 2011 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår frugt og grøntsager og forarbejdede frugter og grøntsager (2), særlig artikel 136, stk. 1, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Ved gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 fastsættes der på basis af resultatet af de multilaterale handelsforhandlinger under Uruguay-runden kriterier for Kommissionens fastsættelse af faste importværdier for tredjelande for de produkter og perioder, der er anført i del A i bilag XVI til nævnte forordning.
 (2)
 Der beregnes hver arbejdsdag en fast importværdi i henhold til artikel 136, stk. 1, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 under hensyntagen til varierende daglige data. Derfor bør nærværende forordning træde i kraft på dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende —
 VEDTAGET DENNE FORORDNING:
 Artikel 1
 De faste importværdier som omhandlet i artikel 136 i gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 fastsættes i bilaget til nærværende forordning.
 Artikel 2
 Denne forordning træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
 Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 19. juli 2012.
 På Kommissionens vegne For formanden
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Generaldirektør for landbrug og udvikling af landdistrikter
 (1) EUT L 299 af 16.11.2007, s. 1.
 (2) EUT L 157 af 15.6.2011, s. 1.
 BILAG
 Faste importværdier med henblik på fastsættelse af indgangsprisen for visse frugter og grøntsager
 (EUR/100 kg)
 KN-kode
 Tredjelandskode (1)
 Fast importværdi
 0702 00 00
 MK
 41,0
 ZZ
 41,0
 0707 00 05
 TR
 95,4
 ZZ
 95,4
 0709 93 10
 TR
 96,1
 ZZ
 96,1
 0805 50 10
 AR
 90,6
 BO
 97,8
 TR
 52,0
 UY
 90,0
 ZA
 90,2
 ZZ
 84,1
 0808 10 80
 AR
 138,3
 BR
 89,2
 CL
 112,0
 CN
 126,4
 NZ
 132,9
 US
 146,3
 UY
 52,1
 ZA
 98,4
 ZZ
 112,0
 0808 30 90
 AR
 137,1
 CL
 117,7
 ZA
 103,6
 ZZ
 119,5
 0809 10 00
 TR
 166,6
 ZZ
 166,6
 0809 29 00
 TR
 385,1
 ZZ
 385,1
 0809 30
 TR
 177,2
 ZZ
 177,2
 0809 40 05
 BA
 81,6
 ZZ
 81,6
 (1) Landefortegnelse fastsat ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1833/2006 (EUT L 354 af 14.12.2006, s. 19). Koden »ZZ« = »anden oprindelse«.


type: caselaw

text:
 4.12.2010
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 328/58
 Wyrok Sądu do spraw Służby Publicznej (druga izba) z dnia 30 września 2010 r. — Vivier przeciwko Komisji
 (Sprawa F-29/05) (1)
 (Służba publiczna - Członkowie personelu tymczasowego - Zaszeregowanie do grupy - Grupy zaszeregowania podane w zaproszeniu do zgłaszania kandydatur - Zmiana przepisów dotyczących zaszeregowywania członków personelu - Przepisy przejściowe - Artykuł 12 ust. 3 załącznika XIII do regulaminu pracowniczego - Zastosowanie w drodze analogii)
 2010/C 328/91
 Język postępowania: francuski
 Strony
 Strona skarżąca: Jean-François Vivier (Petten, Niderlandy) (przedstawiciele: początkowo adwokaci S. Orlandi, A. Coolen i É. Marchal, następnie adwokaci S. Orlandi, A. Coolen, J.-N. Louis i É. Marchal)
 Strona pozwana: Komisja Europejska (przedstawiciele: początkowo H. Krämer i K. Herrmann, pełnomocnicy, następnie J. Currall, pełnomocnik)
 Przedmiot sprawy
 Stwierdzenie nieważności decyzji Komisji w sprawie zaszeregowania skarżącego do grupy A*6 przy zatrudnianiu go w charakterze członka personelu tymczasowego
 Sentencja wyroku
 1)
 Stwierdza się nieważność decyzji Komisji Europejskiej stanowiącej załącznik do aneksu do umowy o zatrudnieniu w charakterze członka personelu tymczasowego z dnia 21 lipca 2004 r., podpisanej przez J.-F. Viviera w dniu 10 czerwca 2004 r.
 2)
 Komisja Europejska pokrywa własne koszty oraz koszty poniesione przez J.-F. Viviera.
 (1) Dz.U. C 193 z 06.08.2005, s. 31. (skarga początkowo zarejestrowana w Sądzie Pierwszej Instancji Wspólnot Europejskich pod numerem T-196/05, następnie postanowieniem z dnia 15 grudnia 2005 r. przekazana Sądowi do spraw Służby Publicznej Unii Europejskiej).


type: contracts

text:
 1.6.2006
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 L 147/61
 DECISÃO DO COMITÉ MISTO DO EEE
 N.o 39/2006
 de 10 de Março de 2006
 que altera o Protocolo n.o 31 do Acordo EEE relativo à cooperação em domínios específicos não abrangidos pelas quatro liberdades
 O COMITÉ MISTO DO EEE,
 Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, alterado pelo Protocolo que adapta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, a seguir designado «o Acordo», nomeadamente os artigos 86.o e 98.o,
 Considerando o seguinte:
 (1)
 O Protocolo n.o 31 do Acordo foi alterado pela Decisão do Comité Misto do EEE n.o 43/2005, de 11 de Março de 2005 (1).
 (2)
 A Decisão n.o 2001/51/CE do Conselho, de 20 de Dezembro de 2000, que estabelece um programa de acção comunitária relativo à estratégia comunitária para a igualdade entre homens e mulheres (2001-2005) (2) foi incluída no Protocolo n.o 31 do Acordo pela Decisão do Comité Misto do EEE n.o 88/2001, de 19 de Junho de 2001 (3).
 (3)
 Afigura-se adequado alargar a cooperação das Partes Contratantes no Acordo de modo a incluir a Decisão n.o 1554/2005/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, de 7 de Setembro de 2005, que altera a Decisão 2001/51/CE do Conselho que estabelece um programa de acção comunitária relativo à estratégia comunitária para a igualdade entre homens e mulheres e a Decisão n.o 848/2004/CE que estabelece um programa de acção comunitária para a promoção das organizações que operam ao nível europeu no domínio da igualdade entre homens e mulheres (4).
 (4)
 Por conseguinte, o Protocolo n.o 31 do Acordo deverá ser alterado para que esta cooperação alargada possa começar a produzir efeitos a partir de 1 de Janeiro de 2006.
 (5)
 A inclusão da Decisão n.o 1554/2005/CE no Protocolo n.o 31 do Acordo é relevante unicamente no que diz respeito à Decisão 2001/51/CE do Conselho,
 DECIDE:
 Artigo 1.o
 No Protocolo n.o 31 do Acordo, no quarto travessão (Decisão 2001/51/CE do Conselho) do n.o 8 do artigo 5.o é aditado o seguinte:
 «, com as alterações introduzidas por:
 —
 32005 D 1554: Decisão n.o 1554/2005/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, de 7 de Setembro de 2005 (JO L 255 de 30.9.2005, p. 9).».
 Artigo 2.o
 A presente decisão entra em vigor no dia seguinte ao da última notificação ao Comité Misto do EEE nos termos do n.o 1 do artigo 103.o do Acordo (5).
 A presente decisão é aplicável a partir de 1 de Janeiro de 2006.
 Artigo 3.o
 A presente decisão é publicada na Secção EEE e no Suplemento EEE do Jornal Oficial da União Europeia.
 Feito em Bruxelas, em 10 de Março de 2006.
 Pelo Comité Misto do EEE
 O Presidente
 R. WRIGHT
 (1) JO L 198 de 28.7.2005, p. 45.
 (2) JO L 17 de 19.1.2001, p. 22.
 (3) JO L 238 de 6.9.2001, p. 43.
 (4) JO L 255 de 30.9.2005, p. 9.
 (5) Não foram indicados requisitos constitucionais.


text:
 Dôležité právne oznámenie
 |
 22001D0222(05)
 Úradný vestník L 052 , 22/02/2001 S. 0038 - 0039
 Rozhodnutie Spoločného výboru EHPč. 113/2000z 22. decembra 2000,ktorým sa mení a dopĺňa príloha XIV (Hospodárska súťaž) k Dohode o EHPSPOLOČNÝ VÝBOR EHP,so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, v znení protokolu, ktorým sa upravuje Dohoda o Európskom hospodárskom priestore, ďalej len "dohoda", a najmä na jej článok 98,keďže:(1) príloha XIV k dohode bola zmenená a doplnená rozhodnutím Spoločného výboru EHP č. 49/2000 z 31. mája 2000 [1];(2) nariadenie Komisie (ES) č. 2658/2000 z 29. novembra 2000 o uplatňovaní článku 81 ods. 3 zmluvy na kategórie dohôd o špecializácii [2] sa má včleniť do dohody;(3) nariadenie Komisie (ES) č. 2659/2000 z 29. novembra 2000 o uplatňovaní článku 81 ods. 3 zmluvy na kategórie dohôd o výskume a vývoji [3] sa má včleniť do dohody,ROZHODOL TAKTO:Článok 1Text bodu 6 (nariadenie Komisie (EHS) č. 417/85) prílohy XIV k dohode sa nahrádza takto:"32000 R 2658: nariadenie Komisie (ES) č. 2658/2000 z 29. novembra 2000 o uplatňovaní článku 81 ods. 3 zmluvy na kategórie dohôd o špecializácii (Ú. v. ES L 304, 5. 12. 2000, s. 3).Ustanovenia nariadenia sa na účely tejto dohody čítajú s týmito prispôsobeniami:a) v článku 7, úvodný odsek, slovné spojenie "podľa článku 7 nariadenia (EHS) č. 2821/71, ak, buď z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť členského štátu alebo fyzickej či právnickej osoby presadzujúcej legitímny záujem" znie "ak, buď z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť iného dozorného orgánu alebo štátu spadajúceho do jeho oblasti pôsobnosti alebo fyzickej či právnickej osoby presadzujúcej legitímny záujem";b) na koniec článku 7 sa dopĺňa tento odsek:""Príslušný dozorný orgán môže v takýchto prípadoch vydať rozhodnutie v súlade s článkami 6 a 8 nariadenia (EHS) č. 17/62, alebo zodpovedajúcimi ustanoveniami zamýšľanými v protokole 21 k dohode o EHP, bez toho, aby sa vyžadovala akákoľvek notifikácia od príslušných podnikov."""Článok 2Text bodu 7 (nariadenie Komisie (EHS) č. 418/85) prílohy XIV k dohode sa nahrádza takto:"32000 R 2659: nariadenie Komisie (ES) č. 2659/2000 z 29. novembra 2000 o uplatňovaní článku 81 ods. 3 zmluvy na kategórie dohôd o výskume a vývoji (Ú. v. ES L 304, 5.12.2000, s. 7).Ustanovenia nariadenia sa na účely tejto dohody čítajú s týmito prispôsobeniami:a) v článku 7, úvodný odsek, slovné spojenie "podľa článku 7 nariadenia (EHS) č. 2821/71, ak, buď z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť členského štátu alebo fyzickej či právnickej osoby presadzujúcej legitímny záujem" znie "ak, buď z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť iného dozorného orgánu alebo štátu spadajúceho do jeho oblasti pôsobnosti alebo fyzickej či právnickej osoby presadzujúcej legitímny záujem";b) na koniec článku 7 sa dopĺňa tento odsek:""Príslušný dozorný orgán môže v takýchto prípadoch vydať rozhodnutie v súlade s článkami 6 a 8 nariadenia (EHS) č. 17/62, alebo zodpovedajúcimi ustanoveniami zamýšľanými v protokole 21 k dohode o EHP, bez toho, aby sa vyžadovala akákoľvek notifikácia od príslušných podnikov."""Článok 3Texty nariadení (ES) č. 2658/2000 a (ES) č. 2659/2000 v islandskom a nórskom jazyku, ktoré sa majú uverejniť v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskych spoločenstiev, sú autentické.Článok 4Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť 1. januára 2001 za predpokladu, že Spoločnému výboru EHP boli predložené všetky notifikácie podľa článku 103 ods. 1 dohody [4].Článok 5Toto rozhodnutie sa uverejní v časti EHP Úradného vestníka Európskych spoločenstiev a v dodatku EHP k uvedenému vestníku.V Bruseli 22. decembra 2000Za Spoločný výbor EHPpredsedaG. S. Gunnarsson[1] Ú. v. ES L 237, 21.9.2000, s. 60.[2] Ú. v. ES L 304, 5.12.2000, s. 3.[3] Ú. v. ES L 304, 5.12.2000, s. 7.[4] Žiadne ústavné požiadavky nie sú uvedené.--------------------------------------------------


type: wikipedia

text:
Incertae sedis (bil-Latin għal "ta' pożizzjoni mhux ċerta") huwa terminu li jiġi wżat biex ikun definit grupp tassonomiku li r-relazzjonijiet wisgħin tiegħu mhumiex magħrufa jew mhumiex definiti.
 Eżempji
 It-tassonomija tal-bniedem kif inhi normalment rikonoxxuta l-llum il-ġurnata:
 Renju Animalia
 Fajlum Chordata
 Klassi Mammalia
 Sottoklassi Theria
 Infraklassi Eutheria
 Superordni Euarchontoglires
 Ordni Primates
 Familja Hominidae
 Sottofamilja Homininae
 Tribù Hominini
 Sottotribù Hominina
 Ġeneru Homo
 Speċi Homo sapiens
 Li kieku l-bniedem modern għadu kif ġie skopert jew ikkunsidrat bħal enigma tassonomika, dan jingħata rangu jew stat ta' incertae sedis. Pereżempju, jekk mhuwiex ċert kif il-ġeneru Homo huwa relatat mal-membri l-oħra tal-familja Hominidae, dan huwa l-mudell ta' kif kieku għandha tidher il-klassifikazjoni tax-xadini antropomorfi l-kbar:
 Renju Animalia
 Fajlum Chordata
 Klassi Mammalia
 Sottoklassi Theria
 Infraklassi Eutheria
 Superordni Euarchontoglires
 Ordni Primates
 Familja Hominidae
 Ġeneru Homo incertae sedis
 Sottofamilja Ponginae
 Sottofamilja Homininae
 Li kieku il-bniedem modern huwa magħruf li huwa primat, iżda 'l ebda relazzjoni oħra m'hija ċara, dan huwa l-mudell ta' kif kieku għandha tidher il-klassifikazjoni jew it-tassonomija tal-primati:
 Renju Animalia
 Fajlum Chordata
 Klassi Mammalia
 Sottoklassi Theria
 Infraklassi Eutheria
 Superordni Euarchontoglires
 Ordni Primates
 Ġeneru Homo incertae sedis
 Familja Cercopithecidae - Old World monkeys
 Familja Hominidae - apes
 Familja Lemuridae - lemurs
 eċċ.
 Raġunijiet għaliex grupp ikun ikkunsidrat incertae sedis
 Mhux Inkluż fl-Analiżi
 Jekk issir analiżi filoġenetika formali li ma tinkludix takson partikolari, dan jista' jittniżżel mill-awturi bħala incertae sedis, minflok jittpoġġa fi stat ta' bejn wieħed u ieħor. Dan huwa partikolarment komuni meta jiġu ġġenerati l-filoġeniji molekulari, peress li meta jsir dan ħafna materjal ġenetiku minn organiżmi rari ma jkunx disponibli. Dan huwa xenarju komuni ukoll meta taksa fossili jiġu nklużi, fejn ħafna fossili huma definiti jew ibbażati fuq informazzjoni parzjali. Eżempju, ta' dan hija filoġenija li tkun mibbnijja fuq partijiet rotob ta' l-iġsma ta' l-organiżmi u vertebri bħala karatteristiċi prinċipali u t-takson fil-kwistjoni huwa biss ibbażat jew magħruf biss minn sinna waħda, li f' dan il-każ irrid jitniżżel bħala incertae sedis.
 Kontroversji
 Jekk jeżistu risultati b' kunfiltti jew jekk ma jkunx hemm consensus jew qbil fost ir-riċerkaturi ta' kif takson partikolari huwa relatat ma' organiżmi oħra, jista jitniżżel bħala incertae sedis, sakemm il-kunflitt ikun solvut.
 Bijoloġija


text:
2.10.1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 281/31
 Recurso interpuesto el 17 de agosto de 1999 contra la Además, la demandante sostiene que la Comisión no dio
 Comisión de las Comunidades Europeas por Saehan Media ninguna razón sobre por qué la demandante deberı́a razonable-
 Ireland Limited mente haber detectado un error de las autoridades aduaneras
 irlandesas, cuya existencia durante parte del perı́odo que cubre
 (Asunto T-186/99) la Decisión es admitida por la Comisión, y, al considerar que
 la demandante pudo razonablemente haber detectado dicho
 (1999/C 281/57) error, infringió el artı́culo 5, apartado 2, al no tomar en
 consideración, o no hacerlo de manera adecuada: a) la natura-
 leza del error; b) la experiencia profesional de la demandante;
 (Lengua de procedimiento: inglés) y c) el grado de diligencia de la demandante.
 En el Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades La demandante también alega que, al rechazar la condonación
 Europeas se ha presentado el 17 de agosto de 1999 un recurso de los derechos de importación considerados, la Comisión
 contra la Comisión de las Comunidades Europeas formulado infringió el artı́culo 13 del Reglamento (CEE) no 1430/79 y no
 por Saehan Media Ireland Limited, representada por los motivó su Decisión. En particular, la Comisión no tuvo
 Sres. Damian Collins y Gerald Fitzgerald, que designa como en cuenta el carácter de cláusula general de equidad del
 domicilio en Luxemburgo el despacho de Abogados de procedimiento de condonación establecido en el artı́culo 13,
 Stéphane Le Goueff, 9, avenue Guillaume. al no tomar debidamente en consideración la conducta de las
 autoridades irlandesas y su incidencia sobre la demandante y
 La demandante solicita al Tribunal de Primera Instancia que: sobre su situación durante los perı́odos considerados. Además,
 la Comisión se basó en una interpretación errónea del concepto
 — anule en su totalidad la Decisión de la Comisión C(1999) de «negligencia evidente», exigiendo un grado de diligencia
 968 final, de 28 de abril de 1999; excesivamente elevado por parte del comerciante de que se
 trata. Por último, la Comisión, aunque considera que existió
 — con carácter subsidiario, anule la Decisión en la medida en una situación especial durante parte del perı́odo cubierto por
 que se aplica a derechos de importación relativos al perı́odo la Decisión y que en ningún momento existió culpa por parte
 comprendido entre enero de 1992 y febrero de 1993; de la demandante, denegó sin embargo la condonación, a
 — con carácter subsidiario de segundo grado, anule la Deci- pesar de que tampoco halló ninguna «negligencia evidente»
 sión en la medida en que se aplica a derechos de por parte de la demandante durante el perı́odo en el que
 importación relativos al perı́odo comprendido entre enero admite que existió una situación especial, o, si considera que
 y octubre de 1992; existió una «negligencia evidente», no ha aportado las razones
 en las que se basa esta consideración.
 — condene en costas a la Comisión.
 Motivos y principales alegaciones
 Mediante la Decisión impugnada, la Comisión ordenó la
 recaudación a posteriori por parte de Irlanda de derechos de Archivo del asunto T-169/97 (1)
 importación a cargo de la demandante, y rehusó condonar
 estos derechos. La demandante sostiene que, al ordenar la (1999/C 281/58)
 recaudación a posteriori de los derechos, la Comisión infringió
 el artı́culo 5, apartado 2, del Reglamento (CEE) no 1697/79 y
 no motivó su Decisión. En particular, la Comisión se basó de (Lengua de procedimiento: italiano)
 forma incorrecta en un concepto de «error de actuación» al
 aplicar el artı́culo 5, apartado 2, y no apreció en un concepto Mediante auto de 19 de julio de 1999, el Presidente de la Sala
 de «error de actuación» al aplicar el artı́culo 5, apartado 2, y no Primera del Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades
 apreció hasta qué punto, durante determinados perı́odos Europeas ha decidido archivar el asunto T-169/97, Farine
 cubiertos por la Decisión, las autoridades irlandesas cometie- Laziali SpA contra Comisión de las Comunidades Europeas.
 ron un error al seguir aceptando declaraciones de aduana de la
 demandante con usa clasificación arancelaria que dichas
 autoridades sabı́an o deberı́an haber sabido que era incorrecta. (1) DO C 228 de 26.7.97.


text:
 EUROPSKA KOMISIJA
 Bruxelles, 31.8.2020.
 COM(2020) 438 final
 2020/0210(NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o stajalištu koje treba zauzeti u ime Unije na sastancima stranaka Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu
 OBRAZLOŽENJE
 1.Predmet prijedloga
 Ovaj se Prijedlog odnosi na odluku o utvrđivanju stajališta koje u ime Unije treba zauzeti na sastancima stranaka Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu u vezi s predviđenim donošenjem mjera očuvanja.
 2.Kontekst prijedloga
 2.1.Sporazum za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu
 Cilj je Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu („Sporazum”) spriječiti neregulirani ribolov u onom dijelu središnjeg Arktičkog oceana koji je otvoreno more i to primjenom zaštitnih mjera očuvanja u okviru dugoročne strategije zaštite zdravih morskih ekosustava i očuvanja i održivog iskorištavanja ribljih stokova. Očekuje se da će Sporazum stupiti na snagu do kraja godine.
 Europska unija stranka je Sporazuma
 1
 .
 2.2.Sastanak stranaka
 Prema Sporazumu, sastanak stranaka je tijelo za odlučivanje, a sastaje se svake dvije godine ili češće ako tako odluči. Odluke o postupovnim pitanjima donose se većinom glasova, a o materijalnim pitanjima odlučuje se konsenzusom. Unija ima pravo sudjelovanja i pravo glasa.
 2.3.Odluke sa sastanka stranaka
 Sastanak stranaka ovlašten je donositi mjere očuvanja koje su obvezujuće za ugovorne stranke.
 3.Stajalište koje treba zauzeti u ime Unije
 Predlaže se da se stajalište koje treba donijeti u ime Unije na sastancima stranaka utvrdi dvostupanjskim pristupom. Odlukom Vijeća utvrdit će se vodeća načela i smjernice za stajalište Unije na višegodišnjoj osnovi, koje se zatim prilagođava za svaki sastanak na temelju neslužbenih dokumenata Komisije o kojima će raspravljati radna skupina Vijeća.
 Taj se pristup trenutačno primjenjuje i u regionalnim organizacijama za upravljanje ribarstvom (RFMO-ovi) i na stajalište koje treba zauzeti u ime Unije na tim sastancima.
 Ova odluka obuhvaća načela i smjernice zajedničke ribarstvene politike (ZRP) kako je utvrđeno u Uredbi (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća
 2
 te su u obzir uzeti ciljevi utvrđeni u Komunikaciji Komisije o vanjskoj dimenziji ZRP-a
 3
 . Uzima u obzir i zaključke Vijeća o oceanima i morima, uključujući Arktik
 4
 , Zajedničku komunikaciju Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Europske komisije o „integriranoj politici Europske unije za Arktik”
 5
 , zaključke Vijeća
 6
 o zajedničkoj komunikaciji Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Europske komisije pod naslovom „Međunarodno upravljanje oceanima: Plan za budućnost naših oceana”
 7
 .
 4.Pravna osnova
 4.1.Postupovna pravna osnova
 4.1.1.Načela
 Člankom 218. stavkom 9. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) predviđeno je donošenje odluka kojima se utvrđuju „stajališta koja u ime Unije treba donijeti tijelo osnovano na temelju sporazuma kada je to tijelo pozvano donositi akte koji proizvode pravne učinke, uz iznimku akata kojima se dopunjuje ili mijenja institucionalni okvir sporazuma”.
 „Akti koji proizvode pravne učinke” obuhvaćaju akte koji proizvode pravne učinke na temelju pravila međunarodnog prava kojima se uređuje predmetno tijelo. Obuhvaćaju i instrumente koji nemaju obvezujući učinak na temelju međunarodnog prava, ali mogu „presudno utjecati na sadržaj propisa koje donese zakonodavac Unije”
 8
 .
 4.1.2.Primjena u ovom slučaju
 Sastanak stranaka tijelo je koje se osniva na temelju sporazuma, u ovom slučaju Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu.
 Akti koje donosi sastanak stranaka proizvode pravne učinke. Predviđeni akti sa sastanka stranaka bit će obvezujući u skladu s međunarodnim pravom i mogu presudno utjecati na sadržaj sljedećih propisa EU-a:
 ·Uredba Vijeća (EZ) br. 1005/2008 o uspostavi sustava Zajednice za sprečavanje nezakonitog, neprijavljenog i nereguliranog ribolova, odvraćanje od njega i njegovo zaustavljanje
 9
 ;
 ·Uredba Vijeća (EZ) br. 1224/2009 o uspostavi sustava kontrole Unije za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike
 10
 ; te
 ·Uredba Vijeća (EU) 2017/2403 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2017. o održivom upravljanju vanjskim ribarskim flotama
 11
 .
 Predviđenim aktima ne dopunjuje se niti izmjenjuje institucionalni okvir Sporazuma.
 Stoga je postupovna pravna osnova za predloženu odluku članak 218. stavak 9. UFEU-a.
 4.2.Materijalnopravna osnova
 4.2.1.Načela
 Materijalnopravna osnova odluke na temelju članka 218. stavka 9. UFEU-a prije svega ovisi o cilju i sadržaju predviđenog akta o kojemu se zauzima stajalište u ime Unije. Ako predviđeni akt ima dva cilja ili dva elementa te ako se može utvrditi da je jedan od tih dvaju ciljeva ili elemenata glavni, a drugi samo sporedan, odluka na temelju članka 218. stavka 9. UFEU-a mora se temeljiti na samo jednoj materijalnopravnoj osnovi, konkretno onoj koja je potrebna za glavni ili prevladavajući cilj ili element.
 4.2.2.Primjena u ovom slučaju
 Glavni cilj i sadržaj predviđenih akata odnose se na ribarstvo. Uredba (EU) br. 1380/2013 pravna je osnova u kojoj su utvrđena načela sadržana u ovom stajalištu.
 Stoga je materijalnopravna osnova predložene odluke članak 43. stavak 2. UFEU-a.
 4.3.Zaključak
 Pravna osnova predložene odluke trebao bi biti članak 43. stavak 2. UFEU-a u vezi s člankom 218. stavkom 9. UFEU-a.
 2020/0210 (NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o stajalištu koje treba zauzeti u ime Unije na sastancima stranaka Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu
 VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
 uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 43. stavak 2. u vezi s člankom 218. stavkom 9.,
 uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
 budući da:
 (1)Unija je Odlukom Vijeća (EU) 2019/407 sklopila Sporazum za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu („Sporazum”)
 12
 . Očekuje se da će Sporazum stupiti na snagu do kraja godine.
 (2)Sastanak stranaka odgovoran je za donošenje mjera kojima bi se osigurala provedba Sporazuma radi postizanja cilja sprečavanja nereguliranog ribolova u onom dijelu središnjeg Arktičkog oceana koji je otvoreno more i to primjenom zaštitnih mjera očuvanja u okviru dugoročne strategije zaštite zdravih morskih ekosustava i očuvanja i održivog iskorištavanja ribljih stokova. Takve mjere mogu postati obvezujuće za Uniju.
 (3)Uredbom (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća
 13
 predviđeno je da Unija osigura da aktivnosti u ribarstvu i akvakulturi budu dugoročno ekološki održive i da se njima upravlja u skladu s ciljevima postizanja gospodarskih i društvenih koristi i koristi za zapošljavanje te doprinosa dostupnosti opskrbe hranom. Njome je predviđeno i da Unija primjenjuje načelo opreza u upravljanju ribarstvom i nastoji osigurati da iskorištavanje morskih bioloških resursa obnavlja i održava populacije izlovljavanih vrsta iznad razina koje mogu osigurati najviši održivi prinos. Nadalje, predviđeno je da Unija poduzima mjere upravljanja i očuvanja na temelju najboljih raspoloživih znanstvenih savjeta, da podržava razvoj znanstvenih znanja i savjetovanja te da postupno napusti praksu odbacivanja ulova i promiče ribolovne metode koje doprinose selektivnijem ribolovu, što većem izbjegavanju i smanjenju neželjenih ulova te ribolovu s malim utjecajem na morski ekosustav i ribolovne resurse. Uz to, u Uredbi (EU) br. 1380/2013 izričito je predviđeno da Unija te ciljeve i načela treba primjenjivati u svojoj vanjskoj politici u području ribarstva.
 (4)Kako je navedeno u zaključcima Vijeća o oceanima i morima, uključujući Arktik
 14
 , Zajedničkoj komunikaciji Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Europske komisije o „integriranoj politici Europske unije za Arktik”
 15
 te zaključcima Vijeća
 16
 o Zajedničkoj komunikaciji Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Europske komisije pod naslovom „Međunarodno upravljanje oceanima: Plan za budućnost naših oceana”
 17
 , potpora Sporazumu i moguće stvaranje regionalne organizacije ili aranžmana za upravljanje ribarstvom na otvorenome moru Arktika važan je cilj Unije radi kako bi se zaštitio arktički okoliš i osigurao održivi razvoj u arktičkoj regiji i oko nje na temelju međunarodne suradnje.
 (5)Primjereno je utvrditi stajalište koje treba zauzeti u ime Unije na sastancima stranaka Sporazuma u razdoblju od 2020. do 2024. jer će mjere očuvanja koje se donesu u skladu s tim Sporazumom biti obvezujuće za Uniju te će moći presudno utjecati na sadržaj zakonodavstva Unije, odnosno uredbi Vijeća (EZ) br. 1005/2008
 18
 i (EZ) br. 1224/2009
 19
 te Uredbe (EU) 2017/2403 Europskog parlamenta i Vijeća
 20
 .
 (6)S obzirom na ograničeno poznavanje i na prirodu ribolovnih resursa na području primjene Sporazuma i na potrebu da se stoga u stajalištu Unije uzmu u obzir novi događaji, uključujući nove znanstvene i druge relevantne podatke koji su predstavljeni prije ili tijekom sastanaka stranaka, trebalo bi, u skladu s načelom lojalne suradnje među institucijama Unije sadržanim u članku 13. stavku 2. Ugovora o Europskoj uniji, uspostaviti postupke za godišnje utvrđivanje stajališta Unije za razdoblje 2020. – 2024.
 (7)Nakon ove odluke o stajalištu koje treba zauzeti u ime Unije na sastancima stranaka Sporazuma naknadno može uslijediti zasebna odluka Vijeća o otvaranju pregovora o osnivanju jedne ili više dodatnih regionalnih ili podregionalnih organizacija ili aranžmana za upravljanje ribarstvom na arktičkom otvorenome moru,
 DONIJELO JE OVU ODLUKU:
 Članak 1.
 Stajalište koje treba zauzeti u ime Unije na sastancima stranaka Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu (Sporazum) utvrđeno je u Prilogu I.
 Članak 2.
 Godišnje utvrđivanje stajališta koje Unija treba zauzeti na sastancima stranaka Sporazuma provodi se u skladu s Prilogom II.
 Članak 3.
 Stajalište Unije utvrđeno u Prilogu I. Vijeće ocjenjuje i, ako je potrebno, revidira na prijedlog Komisije najkasnije do godišnjeg sastanka stranaka Sporazuma 2025.
 Članak 4.
 Ova je Odluka upućena Komisiji.
 Sastavljeno u Bruxellesu,
 Za Vijeće
 Predsjednik
 (1)
 Odluka Vijeća (EU) 2019/407 od 4. ožujka 2019. o sklapanju, u ime Europske unije, Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu (SL L 73, 15.3.2019., str. 1.).
 (2)
 Uredba (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o zajedničkoj ribarstvenoj politici, izmjeni uredaba Vijeća (EZ) br. 1954/2003 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 2371/2002 i (EZ) br. 639/2004 i Odluke Vijeća 2004/585/EZ (SL L 354, 28.12.2013., str. 22.).
 (3)
 COM(2011) 424, 13.7.2011.
 (4)
 14249/19, 19.11.2019.
 (5)
 JOIN(2016) 21 final, 27.4.2016.
 (6)
 7348/1/17 REV 1, 24.3.2017.
 (7)
 JOIN(2016) 49 final, 10.11.2016.
 (8)
 Presuda Suda od 7. listopada 2014., Njemačka protiv Vijeća, C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, točke od 61. do 64.
 (9)
 SL L 286, 29.10.2008., str. 1.
 (10)
 SL L 343, 22.12.2009., str. 1.
 (11)
 SL L 347, 28.12.2017., str. 81.
 (12)
 Odluka Vijeća (EU) 2019/407 od 4. ožujka 2019. o sklapanju, u ime Europske unije, Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu (SL L 73, 15.3.2019., str. 1.).
 (13)
 Uredba (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o zajedničkoj ribarstvenoj politici, izmjeni uredaba Vijeća (EZ) br. 1954/2003 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 2371/2002 i (EZ) br. 639/2004 i Odluke Vijeća 2004/585/EZ (SL L 354, 28.12.2013., str. 22.).
 (14)
 14249/19 od 19.11.2019.
 (15)
 JOIN(2016) 21 final od 27.4.2016.
 (16)
 7348/1/17 REV 1 od 24.3.2017.
 (17)
 JOIN(2016) 49 final od 10.11.2016.
 (18)
 Uredba Vijeća (EZ) br. 1005/2008 od 29. rujna 2008. o uspostavi sustava Zajednice za sprečavanje nezakonitog, neprijavljenog i nereguliranog ribolova, odvraćanje od njega i njegovo zaustavljanje, o izmjeni uredaba (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1936/2001 i (EZ) br. 601/2004 i o stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 1093/94 i (EZ) br. 1447/1999 (SL L 286, 29.10.2008., str. 1).
 (19)
 Uredba Vijeća (EZ) br. 1224/2009 od 20. studenoga 2009. o uspostavi sustava kontrole Unije za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike, o izmjeni uredbi (EZ) br. 847/96, (EZ) br. 2371/2002, (EZ) br. 811/2004, (EZ) br. 768/2005, (EZ) br. 2115/2005, (EZ) br. 2166/2005, (EZ) br. 388/2006, (EZ) br. 509/2007, (EZ) br. 676/2007, (EZ) br. 1098/2007, (EZ) br. 1300/2008, (EZ) br. 1342/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1627/94 i (EZ) br. 1966/2006 (SL L 343, 22.12.2009., str. 1.).
 (20)
 Uredba (EU) 2017/2403 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2017. o održivom upravljanju vanjskim ribarskim flotama i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1006/2008 (SL L 347, 28.12.2017., str. 81.).
 ---documentbreak---
 EUROPSKA KOMISIJA
 Bruxelles, 31.8.2020.
 COM(2020) 438 final
 PRILOZI
 Prijedlogu ODLUKE VIJEĆA
 o stajalištu koje treba zauzeti u ime Unije na sastancima stranaka Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu
 PRILOG I.
 Stajalište koje treba zauzeti u ime Unije na sastancima stranaka Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu (Sporazum)
 1.
 NAČELA
 Unija u okviru sastanaka stranaka Sporazuma:
 (a)
 djeluje u skladu s ciljevima i načelima Unije utvrđenima u okviru zajedničke ribarstvene politike u skladu s Uredbom (EU) 1380/2013 (Uredba o ZRP-u), posebno primjenom načela opreza iz članka 2. stavka 2. te uredbe, kako bi se promicalo upravljanje ribarstvom temeljeno na ekosustavu i smanjio utjecaj ribolovnih aktivnosti na morske ekosustave i njihova staništa, te promicalo gospodarski održivo i konkurentno ribarstvo Unije radi osiguranja primjerenog životnog standarda osoba koje ovise o ribolovnim aktivnostima, uz vođenje računa o interesima potrošača;
 (b)
 dionike, među ostalima relevantne znanstvene i tehničke organizacije, tijela i programe, kao i autohtono i lokalno znanje, nastoji na primjeren način uključiti u fazu izrade mjera sa sastanaka stranaka, te sastanaka znanstvenih stručnjaka u okviru Sporazuma, kako bi se te mjere uskladile sa Sporazumom;
 (c)
 osigurava usklađenost mjera donesenih u okviru Sporazuma s međunarodnim pravom, a posebno s odredbama Konvencije UN-a o pravu mora (UNCLOS)
 1
 , Sporazuma iz 1995. u pogledu očuvanja i upravljanja pograničnim ribljim naseljima i stokovima vrlo migratornih vrsta (UNFSA)
 2
 , Sporazuma o promicanju usklađivanja ribarskih plovila na otvorenom moru s međunarodnim mjerama za očuvanje i gospodarenje iz 1993.
 3
 i Sporazuma Organizacije za hranu i poljoprivredu o mjerama države luke
 4
 iz 2009.;
 (d)
 promiče stajališta koja su u skladu s dobrom praksom regionalnih organizacija za upravljanje ribarstvom (RFMO-i) na istom području;
 (e)
 nastoji ostvariti usklađenost i sinergiju s politikom koju Unija provodi kao dio svojih bilateralnih odnosa u području ribarstva s trećim zemljama i osigurava usklađenost s njezinim drugim politikama, posebno u području vanjskih odnosa, zapošljavanja, okoliša, trgovine, razvoja, istraživanja i inovacija;
 (f)
 osigurava poštovanje međunarodnih obveza Unije;
 (g)
 postupa u skladu sa zaključcima Vijeća od 19. ožujka 2012. o Komunikaciji Komisije o vanjskoj dimenziji zajedničke ribarstvene politike
 5
 ;
 (h)
 nastoji stvoriti jednake uvjete za flotu Unije na području primjene Sporazuma na temelju istih načela i standarda koji se primjenjuju na temelju zakonodavstva Unije te promicati ujednačenu provedbu tih načela i standarda;
 (i)
 dužna je biti u skladu sa zaključcima Vijeća o oceanima i morima, uključujući Arktik
 6
 , Zajedničkom komunikacijom Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Europske komisije o „integriranoj politici Europske unije za Arktik”
 7
 , zaključcima Vijeća
 8
 o Zajedničkoj komunikaciji Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Europske komisije pod naslovom „Međunarodno upravljanje oceanima: Plan za budućnost naših oceana”
 9
 i promicati mjere za potporu i poboljšanje učinkovite provedbe Sporazuma kao doprinosa održivom upravljanju oceanima u svim njegovim dimenzijama;
 (j)
 promiče koordinaciju između Sporazuma i postojećih regionalnih organizacija za upravljanje ribarstvom i regionalnih konvencija o moru, posebno Komisije za ribarstvo sjeveroistočnog Atlantika (NEAFC) te, prema potrebi, suradnju s globalnim organizacijama u okviru njihovih mandata;
 (k)
 aktivno podupire uspostavu Zajedničkog programa znanstvenog istraživanja i praćenja kako bi stranke kolektivno bolje razumjele ekosustave na otvorenome moru središnjeg Arktičkog oceana i, posebno, kako bi se utvrdilo mogu li sada ili u budućnosti postojati riblji stokovi koji bi se mogli loviti na održivoj osnovi te koji bi bili mogući učinci takvog ribolova na te ekosustave;
 (l)
 osigurava usklađenost između mjera očuvanja utvrđenih za iste stokove u vodama pod nacionalnom jurisdikcijom i mjera donesenih u odnosu na otvoreno more u skladu s člankom 118. UNCLOS-a i člankom 8. UNFSA-e;
 (m)
 osigurava usklađenost s interesom Unije za Arktik kao regiju od sve veće strateške važnosti.
 2.
 SMJERNICE
 Prema potrebi, Unija nastoji na sastancima stranaka Sporazuma poduprijeti donošenje mjera očuvanja na temelju najboljih dostupnih znanstvenih savjeta i načela opreza.
 PRILOG II.
 Godišnje utvrđivanje stajališta Unije koje treba zauzeti na sastancima stranaka Sporazuma za sprečavanje nereguliranog ribolova na otvorenome moru u središnjem Arktičkom oceanu (Sporazum)
 Prije svakog sastanka stranaka Sporazuma, kada se to tijelo pozove na donošenje odluka koje proizvode pravne učinke za Uniju, poduzimaju se potrebni koraci kako bi se u stajalištu koje treba iznijeti u ime Unije uzele u obzir najnovije znanstvene i druge relevantne informacije dostavljene Komisiji, u skladu s načelima i smjernicama utvrđenima u Prilogu I.
 U tu svrhu i na temelju tih podataka Komisija Vijeću pravovremeno prije svakog sastanka stranaka Sporazuma dostavlja pisani dokument u kojem se utvrđuju pojedinosti predloženog utvrđivanja stajališta Unije za raspravu i prihvaćanje pojedinosti stajališta koje treba iznijeti u ime Unije.
 Ako na sastanku stranaka Sporazuma ili na licu mjesta nije moguće postići dogovor kako bi se u stajalištu Unije uzeli u obzir novi elementi, pitanje se upućuje Vijeću ili njegovim pripremnim tijelima.
 _____________________
 (1)
 SL L 179, 23.6.1998., str. 3.
 (2)
 SL L 189, 3.7.1998., str. 16.
 (3)
 SL L 177, 16.7.1996., str. 26.
 (4)
 SL L 191, 22.7.2011., str. 3.
 (5)
 7087/12 REV 1 ADD 1 COR 1.
 (6)
 14249/19 od 19.11.2019.
 (7)
 JOIN(2016) 21 final od 27.4.2016.
 (8)
 7348/1/17 REV 1 od 24.3.2017.
 (9)
 JOIN(2016) 49 final od 10.11.2016.


type: other

text:
zakonodaja / Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Ur.l. RS 69/04) / Odločba št. U-I-11/07-45 (Ur.l. RS št. 122/07)
 1. Odločba o ugotovitvi, da 123. člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, Zakon o socialnem varstvu in Zakon o starševskem varstvu in družinskih prejemkih niso v neskladju z Ustavo ter o ugotovitvi, da je Zakon o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb v neskladju z Ustavo. Številka: U-I-11/07-45 ( Ur.l RS št: 122/2007) O D L O Č B A Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem z zahtevo Vrhovnega sodišča in z zahtevami Višjega sodišča v Ljubljani ter na podlagi sklepa Ustavnega sodišča št. U-I-11/07 z dne 18. 10. 2007, na seji 13. decembra 2007 o d l o č i l o: 1. Člen 123 Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Uradni list SRS, št. 15/76, 1/89, 14/89 – ur. p. b. ter Uradni list RS, št. 64/01, 16/04 in 69/04 – ur. p. b.), Zakon o socialnem varstvu (Uradni list RS, št. 54/92, 56/92 – popr., 41/99, 26/01, 2/04, 7/04 – popr. in 36/04 – ur. p. b. in 105/06) ter Zakon o starševskem varstvu in družinskih prejemkih (Uradni list RS, št. 97/01, 76/03, 110/03 – ur. p. b., 47/06 in 110/06 – ur. p. b.) niso v neskladju z Ustavo. 2. Zakon o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb (Uradni list SRS, št. 41/83) je v neskladju z Ustavo. 3. Državni zbor je dolžan ugotovljeno neskladje iz prejšnje točke odpraviti v roku enega leta po objavi te odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije. 4. Do odprave ugotovljenega neskladja iz 2. točke izreka te odločbe se osnovno preživljanje invalidov po Zakonu o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb zagotavlja tudi s preživninsko obveznostjo staršev, kot jo je urejal 123. člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih pred uveljavitvijo 26. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Uradni list RS, št. 16/04). Vrhovno sodišče in Višje sodišče v Ljubljani sta vložili več zahtev za oceno ustavnosti 26. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR-C). Z njim je bil spremenjen 123. člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR), ki ureja preživninsko obveznost staršev do svojih otrok. Navedena določba je pred novelo ZZZDR-C med drugim določala, da so starši v skladu s svojimi zmožnostmi in ob pomoči družbene skupnosti dolžni preživljati svojega otroka tudi, če ta zaradi težje telesne ali duševne prizadetosti ni sposoben za samostojno življenje in nima zadostnih sredstev za preživljanje. Z novelo ZZZDR-C pa je zakonodajalec staršem odvzel breme preživljanja nepreskrbljenega otroka z motnjo v razvoju po njegovi polnoletnosti (oziroma po doseženem 26. letu starosti, če se otrok dotlej redno šola). 2. Predlagatelji menijo, da je z uveljavitvijo ZZZDR-C nastala protiustavna pravna praznina, ker zakonodajalec ni istočasno z ukinitvijo preživninske obveznosti staršev vzpostavil enakovredne preživninske obveznosti države. Tej skupini invalidov naj namreč sedaj ne bi bila zagotovljena osnovna sredstva za preživljanje. Izpodbijana ureditev naj bi bila zato v neskladju z načelom socialne države (2. člen Ustave), s pravico do socialne varnosti (50. člen Ustave) ter s pravicami invalidov (52. člen Ustave), kot tudi s pravico do osebnega dostojanstva in varnosti (34. člen Ustave) ter s pravico do varstva človekove osebnosti (35. člen Ustave). Po mnenju Vrhovnega sodišča sta nadomestilo za invalidnost in dodatek za tujo nego in pomoč, ki sta bila tej skupini invalidov na podlagi Zakona o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb (v nadaljevanju ZDVDTP) zagotovljena že pred uveljavitvijo ZZZDR-C, le dodatka k osnovnemu preživljanju. Zato naj bi bila namenjena le kritju potreb, ki presegajo osnovne potrebe vsakega človeka. Njun namen naj bi bil namreč v pozitivni diskriminaciji kot izrazu izravnalne socialne pravičnosti. Predlagatelja dalje poudarjata, da sredstva po ZDVDTP tudi sicer ne zadoščajo za kritje vseh osnovnih življenjskih potreb te skupine invalidov. Primeri iz sodne prakse naj bi namreč kazali, da so njihove potrebe višje od najvišjega možnega zneska denarnih sredstev, ki jih lahko prejmejo na podlagi določb ZDVDTP. Po mnenju predlagateljev bi jim država zato morala zagotoviti dodatna sredstva. Zakonodajalec naj bi torej z ukinitvijo preživninske obveznosti staršev tej skupini invalidov brez razumnega razloga odvzel že pridobljeno pravico eksistencialne narave. Ker pa ni hkrati vzpostavil preživninske obveznosti države, naj bi bil ta poseg prekomeren in zato tudi v neskladju z načelom varstva zaupanja v pravo iz 2. člena Ustave. Zaradi zatrjevane pravne praznine zahteva Višje sodišče v Ljubljani tudi presojo Zakona o socialnem varstvu (v nadaljevanju ZSV) in Zakona o starševskem varstvu in družinskih prejemkih (v nadaljevanju ZSDP). 3. Višje sodišče v Ljubljani še zatrjuje, da je sedaj v primeru, ko starša živita ločeno, tisti od staršev, ki ima otroka pri sebi, prisiljen sam v celoti prispevati manjkajoča sredstva. Po drugi strani pa naj bi se položaj staršev, ki imajo svoje invalidne otroke v stalnem institucionalnem varstvu, izboljšal, saj jim h kritju zavodskih stroškov ni več treba prispevati. ZSV naj bi za prizadeto skupino invalidov sicer uvedel institut družinskega pomočnika, vendar naj s tem posledic ukinitve preživninske obveznosti staršev ne bi rešil. Družinski pomočnik naj bi namreč prevzel le oskrbo invalida, medtem ko naj njegovih materialnih potreb ne bi bil dolžan kriti. Veljavna ureditev naj bi bila zato tudi v neskladju s pravico do enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. 4. Višje sodišče v Ljubljani v zahtevi z dne 19. 1. 2007 še opozarja, da je zadnji obravnavani primer pokazal, da kritje osnovnih potreb, kot so stroški za obleko, kozmetiko in podobno, tudi invalidom, ki so v institucionalnem varstvu, ni v celoti zagotovljeno. Teh stroškov, kritje katerih naj bi imel preživninski upravičenec pred novelo ZZZDR-C pravico zahtevati od staršev, naj namreč institucionalno varstvo ne bi krilo. Znesek 41,11 EUR, kolikor naj bi invalidom ostalo po plačilu institucionalnega varstva, naj tudi ne bi zadoščal za kritje teh potreb. 5. Državni zbor v odgovoru na zahteve zavrača očitke o neskladju 123. člena ZZZDR z Ustavo. Meni, da je imel zakonodajalec za ukinitev obveznosti staršev, da preživljajo svoje odrasle invalidne otroke, utemeljen in razumen razlog. Sprememba zakonske ureditve naj bi temeljila na upoštevanju načela socialne države (2. člen Ustave) ter na težnji po ukinitvi neenakopravnega položaja staršev invalidnih otrok v primerjavi s starši zdravih otrok (drugi odstavek 14. člena Ustave). Zato po njegovem mnenju s spremenjeno zakonsko ureditvijo načelo varstva zaupanja v pravo ni bilo kršeno. Ker je bila preživninska obveznost ukinjena za vse starše odraslih invalidov, naj tudi ne bi držal očitek Višjega sodišča glede obremenitve tistega od staršev, pri katerem otrok živi. Zato po oceni Državnega zbora tudi očitki o kršitvi načela enakosti pred zakonom niso utemeljeni. Dalje poudarja, da iz zakonodajnega gradiva k ZZZDR-C ne izhaja namen zakonodajalca, da bo zaradi ukinitve preživninske obveznosti staršev sprejel novo zakonsko ureditev. Navedeno naj bi pomenilo, da je zakonodajalec štel, da normativna ureditev namenja dovolj sredstev oziroma možnosti za uveljavljanje varstva obravnavane skupine invalidov. Že sama ukinitev preživninske obveznosti staršev naj bi pomenila spremenjeno okoliščino, ki lahko povzroči, da oseba izpolnjuje pogoje za pridobitev drugih socialnih pravic, ki jih prej ni uživala. Zato naj aktivno delovanje države ne bi bilo nujno potrebno. Zavrača tudi očitke Vrhovnega sodišča, po katerih naj socialna transferja po ZDVDTP, to je nadomestilo za invalidnost in dodatek za tujo nego in pomoč, ne bi bila namenjena osnovnemu preživljanju obravnavane skupine invalidov. Navedena socialna transferja naj bi bila namenjena prav temu. Če za kritje osnovnih potreb posameznega invalida ne zadoščata, naj bi ta oseba imela možnost zaprositi za dodelitev denarne socialne pomoči po ZSV. Navedeni socialni transfer naj bi bil namreč skladno s 3. členom ZSV namenjen tistim posameznikom, ki si sami materialne varnosti ne morejo zagotoviti zaradi okoliščin, na katere ne morejo vplivati. Država naj bi torej obravnavani skupini invalidov zagotavljala določena sredstva. Ali so ta sredstva dovolj visoka, pa naj ne bi bilo vprašanje ustavnosti, temveč primernosti zakonske ureditve. Drugače naj bi bilo le v primeru, če bi bila sredstva tako nesorazmerno nizka, da se z njimi ne bi moglo zagotoviti namena, zaradi katerega so bila določena in bi bilo zato kršeno posebno varstvo invalidov po 52. členu Ustave. Vendar pa po oceni Državnega zbora tudi navedena ustavna določba ni bila kršena, saj je prav ZDVDTP eden izmed zakonov, ki invalidom posebno varstvo sploh zagotavlja. Posebno varstvo naj bi bilo obravnavani skupini invalidov zagotovljeno tudi s številnimi drugimi predpisi. Poudarja še, da je zakonodajalcu pri urejanju posebnega varstva invalidov po 52. členu Ustave prepuščeno široko polje proste presoje. Zato naj bi imel zakonodajalec možnost, da sam izbere, kako bo to varstvo zagotovil. Po oceni Državnega zbora zato tudi ureditev po ZDVDTP ni v neskladju z Ustavo. 6. O navedbah v zahtevah je svoje mnenje podalo tudi Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve. Namen spremembe 123. člena ZZZDR naj bi bil v tem, da se starši razbremenijo preživljanja invalidnega otroka, ki je po tej določbi trajalo vse življenje. Poudarja, da temelji koncept preživninske dolžnosti v Sloveniji na vzajemni dolžnosti preživljanja: starši so dolžni preživljati svoje otroke, polnoletni otroci pa so dolžni preživljati svoje starše, če so ti nesposobni za delo in nimajo dovolj sredstev za življenje, razen če starši iz neupravičenih razlogov niso izpolnjevali preživninskih obveznosti do otroka. Dalje Ministrstvo navaja, da so skladno s 54. členom Ustave starši dolžni vzdrževati svoje otroke, vendar je ta dolžnost omejena le na otroke, to je osebe do 18. leta oziroma do 26. leta starosti, če se otroci redno šolajo. Ustava naj torej ne bi zagotavljala posebnega varstva polnoletnih oseb v obliki dosmrtnega preživljanja kot dolžnost njihovih staršev. Zato po mnenju Ministrstva 26. člen ZZZDR-C ni neustaven. Ministrstvo dalje pojasnjuje, da področna zakonodaja osebam, ki zaradi motnje v razvoju niso sposobne za samostojno življenje, in nimajo zadostnih sredstev za preživljanje, zagotavlja druge pravice. Tako naj bi ZDVDTP urejal pravico teh invalidov do varstva v splošnih in posebnih socialnovarstvenih zavodih, pravico do nadomestila za invalidnost ter pravico do dodatka za tujo nego in pomoč. Dalje naj bi se osebi, ki ima status invalida po ZDVDTP, stroški obveznega zdravstvenega zavarovanja krili iz državnega proračuna. Poleg opisanih pravic naj bi ZSV invalidom zagotavljal še druge socialnovarstvene storitve, kot so pravica do družinskega pomočnika, varstveno delovni centri, pravica do olajšav pri institucionalnem varstvu in podobno. Država naj bi torej s sistemom socialne varnosti zagotavljala določena sredstva za obravnavano skupino invalidov. Ali so ta sredstva dovolj visoka oziroma ali bi morala biti še višja, pa po mnenju Ministrstva ni vprašanje ustavnosti, temveč vprašanje primernosti zakonske ureditve. Ministrstvo še dodaja, da zakon lahko spreminja posameznikove pravice za naprej. Ker po spremenjeni zakonski ureditvi nobeden od staršev po doseženi polnoletnosti oziroma po končanem rednem šolanju svojih invalidnih otrok ni več dolžan preživljati, po oceni Ministrstva tudi zatrjevana neenakost ni podana. 7. Ministrstvo je zavzelo stališče tudi do trditev Višjega sodišča, po katerih naj invalidom, ki so v institucionalnem varstvu, ne bi bila zagotovljena minimalna sredstva za zadovoljevanje osnovnih življenjskih potreb. Ministrstvo navaja, da upravičencu po plačilu oskrbe načeloma res ostane le 10% njegovega ugotovljenega dohodka, a ne manj kot 0,2 osnovnega zneska minimalnega dohodka. Vendar dodaja, da lahko Center za socialno delo oprostitev plačila določi tudi v višjem znesku. Dalje pojasnjuje, da se upravičencu v skladu z 11. členom Pravilnika o metodologiji za oblikovanje cen socialnovarstvenih storitev (Uradni list RS, št. 87/06 in nasl.) za čas, ko ni vključen v institucionalno varstvo, zniža cena oskrbe za stroške živil in se ta razlika izplača upravičencu, razen če je napoten na bolnišnično ali zdraviliško zdravljenje. Ministrstvo še dodaja, da lahko invalidi skladno z 31.b členom ZSV zaprosijo tudi za izredno socialno pomoč kot posebno obliko denarne socialne pomoči. Ministrstvo zaključuje, da imajo invalidi na razpolago določena sredstva iz različnih naslovov, ki skupaj lahko zadoščajo za zadovoljevanje njihovih osnovnih življenjskih potreb. 8. Svoje mnenje v zvezi z zahtevo Višjega sodišča v Ljubljani z dne 19. 1. 2007 je dala tudi Vlada. Mnenje se po vsebini ne razlikuje od mnenja Ministrstva. B. – I. 9. Ustavno sodišče je zahteve zaradi skupnega obravnavanja in odločanja združilo. Državnemu zboru je poslalo v odgovor le zahtevo Vrhovnega sodišča ter prvo zahtevo Višjega sodišča v Ljubljani. Poznejših zahtev, v katerih Višje sodišče navaja vsebinsko enake razloge, ni posebej pošiljalo. Zaradi delno drugačnih razlogov pa je Državnemu zboru poslalo v odgovor še zahtevo Višjega sodišča z dne 19. 1. 2007. S sklepom z dne 7. 2. 2007 je Ustavno sodišče sklenilo, da bo zadevo obravnavalo absolutno prednostno. 10. Ustavno sodišče je s sklepom št. U-I-11/07 z dne 18. 10. 2007 začelo še postopek za oceno ustavnosti določb ZDVDTP. B. – II. 11. Izpodbijana določba 123. člena ZZZDR se je pred sporno novelo glasila: "1) Starši so dolžni preživljati svoje otroke; če se redno šolajo, so starši dolžni preživljati svoje otroke tudi po doseženi polnoletnosti. 2) Če je otrok zaradi težje telesne ali duševne prizadetosti nesposoben za samostojno življenje in nima zadostnih sredstev za preživljanje, so ga starši dolžni preživljati v skladu s svojimi možnostmi in ob pomoči družbene skupnosti." Člen 26 ZZZDR-C je 123. člen ZZZDR spremenil tako, da se ta sedaj glasi: "1) Starši so dolžni preživljati svoje otroke do polnoletnosti, tako da v skladu s svojimi sposobnostmi in zmožnostmi zagotovijo življenjske razmere, potrebne za otrokov razvoj. 2) Če se otrok redno šola, pa tudi če se redno šola vpisan na izredni študij, so ga starši dolžni preživljati tudi po polnoletnosti, vendar največ do dopolnjenega šestindvajsetega leta starosti. 3) Otroka iz prejšnjih odstavkov, ki je sklenil zakonsko zvezo ali živi v izvenzakonski skupnosti, so starši dolžni preživljati le, če ga ne more preživljati zakonec ali zunajzakonski partner." 12. Iz ustavnih določb, ki urejajo pravico do spoštovanja družinskega življenja (prim. 53. do 56. člen Ustave), izhaja, da je pravica do vzdrževanja med družinskimi člani na ustavni ravni zagotovljena le otrokom (prim. prvi odstavek 54. člena Ustave). Ustava pojma otroka ne opredeljuje. Konvencija Združenih narodov o otrokovih pravicah (Uradni list SFRJ, št. 15/90, Akt o notifikaciji nasledstva glede konvencij Organizacije združenih narodov in konvencij, sprejetih v Mednarodni agenciji za atomsko energijo, Uradni list RS, št. 35/92, MP, št. 9/92 – v nadaljevanju KOP) v 1. členu določa, da se za otroka šteje oseba, mlajša od 18 let. Tudi Evropska konvencija o uresničevanju otrokovih pravic (Uradni list RS, št. 86/99, MP, št. 26/99 – v nadaljevanju MEKUOP) se uporablja za otroke, mlajše od 18 let (prvi odstavek 1. člena MEKUOP). Ustava v prvem odstavku 54. člena, v katerem staršem nalaga dolžnost vzdrževanja svojih otrok, tudi ne govori o pravicah polnoletnih otrok. Navedeno utemeljuje sklep, da je pravica do preživljanja, ki naj jo zagotovijo starši, na ustavni ravni zagotovljena le mladoletnim otrokom. Urejanje siceršnje preživninske obveznosti med družinskimi člani na podlagi načela družinske solidarnosti pa je prepuščeno zakonodajalcu (prim. drugi odstavek 53. člena Ustave). Pravica odraslih oseb, da zahtevajo preživnino od svojih staršev, torej ni ustavno priznana človekova pravica. Vendar pa to ne pomeni, da ima zakonodajalec pri poseganju v pravni položaj invalidnih oseb, ki jim je do spremembe zakona zagotavljal določene pravice, povsem proste roke. 13. Ustavnopravno varstvo zoper zakonske posege za čas po uveljavitvi zakona je zagotovljeno v okviru načela varstva zaupanja v pravo, ki je kot element pravne varnosti eno od načel pravne države iz 2. člena Ustave. Načelo varstva zaupanja v pravo sicer ne pomeni pravne nespremenljivosti trajnih pravnih razmerij. Vendar pa to načelo zagotavlja, da zakonodajalec pravnega položaja posameznika ne bo poslabšal arbitrarno, to je brez razumnega razloga, utemeljenega v prevladujočem javnem interesu. Ker gre za splošno pravno načelo, in ne neposredno za eno od človekovih pravic, katerim po tretjem odstavku 15. člena Ustave pripada strožje varstvo zoper morebitne omejitve in druge posege, to načelo nima absolutne veljave. V večji meri kot posamezne človekove pravice je dostopno možnim omejitvam, torej temu, da je v primeru konflikta oziroma kolizije med tem in drugimi ustavnimi načeli treba v t. i. tehtanju dobrin presoditi, kateri izmed ustavno varovanih dobrin (ali načelu varstva zaupanja v pravo ali načelu prilagajanja prava družbenim razmeram) je treba v konkretnem primeru dati prednost. Pri tem je treba upoštevati, ali so bile sporne spremembe relativno predvidljive in ali so torej prizadeti s spremembo lahko vnaprej računali ter kakšna sta teža spremembe in pomen obstoječega pravnega položaja za upravičence na eni strani, na drugi strani pa javni interes, ki utemeljuje drugačno ureditev od obstoječe.(1) 14. Iz pojasnil, pridobljenih v postopku presoje utemeljenosti zahtev, izhaja, da je bil zakonodajalčev cilj pri spreminjanju 123. člena ZZZDR tudi staršem nepreskrbljenega otroka z motnjo v telesnem ali duševnem razvoju po njegovi polnoletnosti odvzeti breme preživljanja ter jim na ta način zagotoviti enakopraven položaj v primerjavi s starši zdravih otrok. Pri tem naj bi zakonodajalec izhajal iz dejstva, da preživljanje izhaja iz starševstva (54. člen Ustave), to je iz razmerja starši – otrok, in ne iz roditeljske pravice(2) (slednja se namreč po veljavni zakonski ureditvi staršem obravnavane skupine invalidov še vedno lahko podaljša čez otrokovo polnoletnost).(3) Zakonodajalec je torej za ukinitev preživninske obveznosti staršev invalidnih oseb po njihovi polnoletnosti imel razumen razlog. Takšna sprememba ureditve tudi ni bila nepričakovana, saj je bilo na nekonsistentnost dosedanje ureditve v praksi opozarjano.(4) Zamenjava družinske solidarnosti za družbeno je utemeljena tudi v javnem interesu. Načelo socialne države namreč državi nalaga obveznost nuditi ustrezno pomoč tistim, ki so je zaradi svojega neugodnega socialnega položaja potrebni. Vse navedeno pomeni, da ukinitev preživninske obveznosti staršev sama po sebi ni v neskladju z 2. členom Ustave. Ker je zakonodajalec za vse starše obveznost preživljanja polnoletnih invalidnih otrok uredil enako, tudi ni kršil drugega odstavka 14. člena Ustave, kar spremenjeni zakonski ureditvi očita Višje sodišče v Ljubljani. Zato 123. člen ZZZDR sam po sebi ni v neskladju z Ustavo. 15. Vendar pa ugotovitev, da 123. člen ZZZDR sam po sebi ni v neskladju z Ustavo, še ne utemeljuje sklepa, da je zakonodajalec pri urejanju pravnega položaja obravnavane skupine invalidov ravnal ustavno skladno. Zakonodajalec z ukinitvijo prej zakonsko zagotovljene pravice do preživnine sicer ni ustavno nedopustno posegel v pravico odraslih invalidov, da jih preživljajo njihovi starši, je pa s takšno spremenjeno ureditvijo brez dvoma posegel v njihov pravni položaj. Zato je Ustavno sodišče v nadaljevanju presojalo, ali je takšen poseg ustavno dopusten. Pri urejanju pravice do preživnine odraslih oseb na temelju družinske solidarnosti je zakonodajalcu sicer prepuščeno široko polje proste presoje, vendar pa njegova normativna svoboda ni neomejena. Ko namreč pravico do preživnine enkrat zagotovi, pri poznejšem omejevanju te pravice (za čas po uveljavitvi zakona) ni več povsem svoboden, temveč je vezan na temeljna ustavna načela. Kot je bilo že navedeno, zakonodajalca v takem primeru še posebej zavezuje načelo varstva zaupanja v pravo. Navedeno načelo pa terja tudi, da zakonske spremembe upravičenčevega pravnega položaja ne poslabšajo prekomerno. Ker zakonodajalec ukinitve preživninske obveznosti staršev ni nadomestil z drugo pravico invalidov, je moralo Ustavno sodišče presoditi, ali je osnovno preživljanje obravnavane skupine invalidov zagotovil kako drugače. 16. Predlagatelja menita, da ni tako. Po njunem mnenju je zakonodajalec s tem, ko ni istočasno z ukinitvijo preživninske obveznosti staršev vzpostavil enakovredne obveznosti države, pravni položaj obravnavane skupine invalidov prekomerno poslabšal in s tem povzročil neustavno pravno praznino. Po mnenju predlagateljev namreč veljavna zakonska ureditev socialnih pravic obravnavane skupine invalidov tem sredstev za osnovno preživljanje ne zagotavlja. Zato naj bi bila v neskladju z načelom socialne države (2. člen Ustave), s pravico do socialne varnosti (50. člen Ustave), s posebnimi pravicami invalidov (52. člen Ustave), kot tudi z njihovo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti (34. člen Ustave) ter s pravico do varstva pravic zasebnosti in osebnostnih pravic (35. člen Ustave). 17. Načelo socialne države (2. člen Ustave) državi nalaga obveznost upoštevati socialne interese posameznikov oziroma posameznih skupin prebivalstva. V skladu s tem načelom je država dolžna z aktivnimi ukrepi vsakomur zagotoviti možnosti za dostojno življenje. Načelo socialne države je, kolikor se nanaša na socialne interese invalidov kot eno izmed ogroženih skupin prebivalstva, izpeljano v 52. členu Ustave (pravice invalidov). Prvi odstavek navedene ustavne določbe invalidom v skladu z zakonom zagotavlja varstvo ter usposabljanje za delo. Drugi in tretji odstavek navedene ustavne določbe pa še posebej poudarjata pravico otrok z motnjami v telesnem ali duševnem razvoju ter drugih huje prizadetih oseb do izobraževanja ter usposabljanja za dejavno življenje v družbi, ki naj se financira iz javnih sredstev. Pravica do posebnega varstva invalidov kot posebna človekova pravica je pravica pozitivnega statusa, s katero se je država zavezala voditi aktivno invalidsko politiko in v njenem okviru sprejeti različne ukrepe, ki naj izboljšajo položaj invalidov.(5) Pravica do posebnega varstva invalidov pomeni torej zbir različnih pravic invalidov. Med drugim se tako prekriva tudi s pravico invalidov do socialne varnosti iz 50. člena Ustave,(6) kot tudi z njihovo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti iz 34. člena Ustave ter s pravico do nedotakljivosti njihove telesne in duševne celovitosti iz 35. člena Ustave.(7) Ustavno sodišče je zato zakonsko ureditev socialnih pravic obravnavane skupine invalidov presojalo z vidika 52. člena Ustave. 18. Vsebina posebnega varstva invalidov v Ustavi ni podrobneje določena. Zakonodajalec ima pri urejanju invalidskega varstva široko polje proste presoje. Vendar zakonodajalčeva normativna dejavnost kljub temu ni povsem neomejena. Vsaka človekova pravica ima namreč svoje ustavno zagotovljeno jedro, v katerega zakonodajalec ne sme poseči.(8) Res pa je slednjega v primeru zakonskih pridržkov, kot ga vsebuje tudi prvi odstavek 52. člena Ustave, težje določiti. Pri njegovem opredeljevanju je treba po oceni Ustavnega sodišča izhajati iz namena ureditve posebnih pravic invalidov. Namen takšne posebne ureditve je lahko le v tem, da se invalidom poleg splošnih pravic zagotavljajo še dodatne, posebne pravice, ki so utemeljene prav v posebnih osebnih okoliščinah invalidov, zaradi katerih so prikrajšani pri uživanju določenih dobrin ali jim je oteženo uresničevanje določenih pravic.(9) Posebna ustavna ureditev varstva invalidov je namreč posledica spoznanja, da so za zagotovitev enakih dejanskih možnosti in njihovega enakega obravnavanja potrebni tudi aktivni ukrepi, ki naj odpravijo, premostijo ali vsaj zmanjšajo ovire za njihovo neodvisno življenje ter za enakopravno vključitev v družbo in delo. Invalidom se torej skuša predvsem z upoštevanjem njihovih posebnih potreb zagotoviti možnosti za dostojno življenje. Za dosego tega cilja je država dolžna sprejeti najrazličnejše ukrepe, s katerimi zagotavlja regulativne mehanizme na področju zaposlovanja in dela, zdravstvenega varstva, stanovanjske in davčne politike ter na drugih področjih, ki vplivajo na posameznikov položaj. S takšnimi ukrepi, ki so prepuščeni avtonomnemu odločanju zakonodajalca, skuša ta zmanjšati odvisnost invalidov od raznih oblik socialne pomoči in jim zagotoviti možnost za samostojno življenje v skupnosti ter za aktivno vključevanje v družbo.(10) Vendar pa zagotavljanje možnosti za dostojno življenje najprej pomeni zagotavljanje določenih minimalnih pogojev za preživetje.(11) Da si morajo države prizadevati izboljšati življenjsko raven invalidov tudi z ustreznimi socialnimi transferji, vse bolj poudarjajo tudi različni mednarodni akti.(12) Brez tega jim namreč dostojne življenjske ravni ni mogoče zagotoviti. 19. Navedeno še posebej velja za obravnavano skupino invalidov, saj se ti zaradi težjih oblik invalidnosti niso sposobni usposobiti za samostojno življenje in delo. Da je treba prav tej skupini invalidov zagotoviti posebno varstvo, izhaja tudi iz že citiranega drugega in tretjega odstavka 52. člena Ustave. Navedeni določbi sicer poudarjata predvsem njihovi pravici do izobraževanja in usposabljanja, ki naj jim omogočita dejavno življenje v družbi. Vendar je treba upoštevati, da številnih izmed obravnavane skupine invalidov kljub temu, da se je od sprejetja ZDVDTP do danes pojmovanje invalidnosti in pomena vključevanja invalidov v družbo bistveno spremenilo,(13) ter kljub aktivni politiki zaposlovanja ni mogoče vključiti v zaposlitvene programe. Tem invalidom je zato treba ustrezno varstvo zagotoviti že v okviru sistema socialnega varstva. Socialno varstvo kot mreža programov in ukrepov države za reševanje socialne problematike določenih skupin prebivalstva res obsega poleg socialnovarstvenih dajatev tudi socialnovarstvene storitve za te ogrožene skupine prebivalstva.(14) Vendar pa je treba, kot je bilo že poudarjeno v prejšnji točki, invalidom predvsem zagotoviti minimalno stopnjo dohodkovne varnosti. 20. Pravna ureditev pravic invalidov in invalidskega varstva v okviru sistema socialne varnosti, ki temelji na 52. členu Ustave, je v slovenskem pravnem redu urejena s številnimi predpisi. Invalidi namreč niso homogena skupina, za katero bi bila značilna enotna definicija invalidnosti in enotna ureditev njihovih pravic. Slovenski pravni red pozna več skupin invalidov, katerih položaj z določenimi predpisi deloma enotno ureja,(15) deloma pa ureja njihov položaj še s posamičnimi specialnimi predpisi.(16) Tudi pravni položaj odraslih invalidov, pri katerih je bilo ugotovljeno, da je invalidnost nastala že v otroški oziroma mladostni dobi do dopolnjenega 18. leta starosti (oziroma v času rednega šolanja, vendar najdlje do dopolnjenega 26. leta starosti), in pri katerih je bilo ugotovljeno, da se ne morejo usposobiti za samostojno življenje in delo, urejajo različni predpisi. Med drugim ureja njihov položaj tudi ZSV kot splošen predpis s področja socialnega varstva. Višje sodišče v Ljubljani je sicer predlagalo tudi oceno ustavnosti ureditve po ZSDP. Vendar pa ima navedeni predpis drugačen predmet urejanja, ki po oceni Ustavnega sodišča z obravnavano problematiko ni v neposredni zvezi. Navedeni zakon ureja namreč zavarovanje za starševsko varstvo in pravice, ki iz tega izvirajo, ter družinske prejemke, pravica do prejemanja teh pa je vedno vezana na mladoletnega otroka oziroma, če se ta redno šola, na otroka do največ 26. leta starosti.(17) Po oceni Ustavnega sodišča je med različnimi predpisi, ki urejajo varstvo obravnavane skupine invalidov, tem v prvi vrsti namenjena prav ureditev po ZDVDTP (prim. 1. člen), ki jim v okviru družbenega varstva zagotavlja tudi pravico do socialnih transferjev. Ker je torej prav pravna ureditev po ZDVDTP tesno povezana z vprašanji, ki jih odpirajo zahteve predlagateljev, je sklenilo, da je treba za rešitev zadeve nujno oceniti predvsem ustavno skladnost tega predpisa. 21. Socialna transferja, ki jih ZDVDTP zagotavlja obravnavani skupini invalidov, sta nadomestilo za invalidnost ter pravica do dodatka za tujo nego in pomoč (3. člen ZDVDTP). Pravico do nadomestila za invalidnost invalidi pridobijo z dopolnjenim 18. letom starosti oziroma z dnem ugotovitve invalidnosti, če je bila ta ugotovljena kasneje (prvi odstavek 7. člena ZDVDTP).(18) Skladno z 8. členom ZDVDTP ter z določbami Zakona o usklajevanju transferjev posameznikom in gospodinjstvom v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 114/06 – v nadaljevanju ZUTPG) znaša nadomestilo za invalidnost 257,51 EUR,(19) in se usklajuje enkrat letno meseca januarja z rastjo cen življenjskih potrebščin v obdobju januar–december preteklega leta v primerjavi z enakim obdobjem v letu pred tem. ZDVDTP ureja tudi pravico do dodatka za tujo nego in pomoč, do katere so upravičeni le tisti invalidi, ki sta jim za osnovne življenjske potrebe neogibno potrebna stalna pomoč in postrežba drugega (prvi odstavek 9. člena ZDVDTP). Dodatek znaša za invalide, ki potrebujejo pomoč pri opravljanju vseh osnovnih življenjskih potreb, 147,15 EUR; za invalide, ki potrebujejo pomoč za opravljanje večine osnovnih življenjskih potreb, pa 73,57 EUR.(20) 22. Iz zakonodajnega gradiva k ZDVDTP(21) izhaja, da je bil ZDVDTP sprejet z namenom uresničiti ustavno določbo, po kateri so imeli občani, ki niso zmožni za delo in nimajo potrebnih sredstev za preživljanje, pravico do pomoči družbene skupnosti, in sicer v takem obsegu, da jim zagotavlja socialno varnost.(22) Namen zakonodajalca je torej bil tem invalidom poleg varstva in vzdrževanja pridobljenih delovnih in socialnih navad zagotoviti tudi materialna sredstva za zagotovitev minimalne socialne varnosti. Temu naj bi bila namenjena prav pravica do nadomestila za invalidnost.(23) Ustavno sodišče zato stališču Vrhovnega sodišča, da socialni transferji po ZDVDTP v osnovi niso namenjeni osnovnemu preživljanju te skupine invalidov, temveč le njihovi pozitivni diskriminaciji, ne more v celoti pritrditi. Ureditev po ZDVDTP je odraz posebnega varstva invalidov. Vendar navedeno še ne pomeni, da socialni transferji, ki so invalidom zagotovljeni na njegovi podlagi, niso namenjeni prav zagotavljanju njihovega eksistencialnega minimuma. Socialni transferji po ZDVDTP so namreč predvideni prav za tiste primere, ko invalidom niso zagotovljeni ustrezni dohodki oziroma socialni transferji na nobeni drugi podlagi. Država določene socialne transferje, ki naj obravnavani skupini invalidov zagotovijo osnovno preživetje, torej z ureditvijo po ZDVDTP zagotavlja. Vprašanje pa je, ali zakonodajalec s takšno, kljub ukinitvi preživninske obveznosti staršev nespremenjeno zakonsko ureditvijo socialnih transferjev, še izpolnjuje ustavne zahteve, ki izhajajo iz posebnih pravic invalidov po 52. členu Ustave. 23. Razumljivo je, da je višina socialnih transferjev odvisna od številnih objektivnih dejavnikov, kot so ohranjanje za delo stimulativnega razmerja med minimalnim dohodkom in minimalno plačo, omejitve državnega proračuna in družbeni konsenz tako glede višine zagotovljenega minimalnega dohodka kot tudi glede celotne mase sredstev za ta namen in podobno. Ustavno sodišče zato primernosti višine posameznih socialnih transferjev načeloma ne more presojati, saj sodijo navedena vprašanja v polje proste presoje zakonodajalca. Vendar pa Ustavno sodišče lahko presoja, ali država obravnavani skupini invalidov kot še posebej socialno ogroženi skupini prebivalstva, ki ji je dolžna po Ustavi nuditi posebno varstvo, zagotavlja vsaj osnovna sredstva za preživljanje. 24. Splošno je znano, da je raven zagotovljene socialne varnosti invalidov nizka ter da obstaja povezava med invalidnostjo in revščino.(24) Da so invalidi, katerih položaj je urejen v ZDVDTP, že pred ukinitvijo preživninske obveznosti staršev živeli na socialnem robu, je bilo v preteklosti večkrat opozorjeno.(25) Jasno je, da se je z ukinitvijo preživninske obveznosti staršev njihov socialni položaj še poslabšal. Splošno je tudi znano, da so potrebe invalidov drugačne, z njimi povezani materialni stroški zaradi invalidnosti pa višji od potreb povprečnega človeka ter predvsem različni glede na vrsto in stopnjo njihove invalidnosti. Kritje teh potreb je bilo do uveljavitve ZZZDR-C zagotovljeno s socialnimi transferji in s preživninsko obveznostjo staršev, ki pa jo je zakonodajalec ukinil. Kot je bilo že navedeno v 18. točki obrazložitve, izhaja iz pravice do posebnega varstva invalidov zahteva, da se pri urejanju njihovega položaja upoštevajo njihove posebne potrebe. Le upoštevaje posebne potrebe invalidov se lahko doseže namen njihovega posebnega varstva, ki je v tem, da se jim zagotovi življenjska raven, primerna spoštovanju njihovega osebnega dostojanstva. Navedeno še posebej velja pri določanju višine socialnih transferjev. Zakonodajalec pa ni izkazal, da bi ZDVDTP vseboval mehanizme, ki bi pri dodeljevanju socialnih transferjev omogočali upoštevanje posebnih potreb invalidov. To izhaja tudi iz ureditve ZDVDTP, po kateri se nadomestilo za invalidnost dodeljuje v enotnem znesku za vse. Res je eno izmed temeljnih načel sistema socialne varnosti tudi načelo enotnosti socialne varnosti, po katerem se enotno določi minimum pravic in organizira socialna služba.(26) Vendar pa prav posebno varstvo invalidov zahteva njihovo posebno obravnavo. Ker torej ZDVDTP posebnih potreb invalidov ne upošteva, je očitno, da vsaj nekaterim izmed njih ustrezne stopnje socialnega varstva, ki bi jim omogočala osnovno preživljanje, ne zagotavlja. Zato je treba pritrditi predlagateljema, da bi moral zakonodajalec hkrati z ukinitvijo preživninske obveznosti staršev urediti takšen sistem dodeljevanja socialnih transferjev, ki bi lahko pokril osnovne potrebe invalidov ter jim na ta način zagotovil življenjsko raven, primerno spoštovanju njihovega osebnega dostojanstva.(27) 25. Državni zbor sicer meni, da ukinitev preživninske obveznosti staršev drugačne ureditve socialnih transferjev za obravnavano skupino invalidov ne narekuje, ker lahko ti invalidi v primeru, če jim sredstva po ZDVDTP za kritje njihovih osnovnih potreb ne zadoščajo, zaprosijo za dodelitev denarne socialne pomoči po ZSV. Vendar Ustavno sodišče takšnim navedbam nasprotnega udeleženca ne more slediti. Skladno s prvim odstavkom 19. člena ZSV se z denarno socialno pomočjo upravičencu za čas bivanja v Republiki Sloveniji zagotavljajo sredstva za zadovoljenje minimalnih življenjskih potreb v višini, ki omogoča preživetje. Skladno z drugim odstavkom navedene zakonske določbe se šteje, da je preživetje iz prejšnjega odstavka omogočeno, če so upravičencu zagotovljeni dohodki, s katerimi razpolaga po plačilu davkov in obveznih prispevkov za socialno varnost, v višini minimalnega dohodka, določenega s tem zakonom. Osnovni znesek minimalnega dohodka znaša trenutno 205,57 EUR. (28) V lastni dohodek se skladno s 27. členom ZSV sicer ne vštevajo prejemki za tujo nego in pomoč, vendar pa se nadomestilo za invalidnost po ZDVDTP pri ugotavljanju lastnega dohodka upravičenca upošteva, saj ga 27. člen ZSV izrecno ne izvzema. Iz navedenega izhaja, da invalidi, ki so upravičeni do nadomestila po ZDVDTP, ki trenutno znaša 257,51 EUR, (29) niso upravičeni do denarne socialne pomoči po ZSV. 26. ZSV ureja sicer tudi pravico do izredne denarne socialne pomoči. Prav s sklicevanjem na navedeni socialni transfer Ministrstvo in Vlada zavračata očitke predlagateljev o konkretnih primerih socialno ogroženih invalidov. Skladno z 31.b členom ZSV(30) se lahko samski osebi oziroma družini v primeru, če se ugotovi, da se je ta oseba oziroma družina iz razlogov, na katere ni mogla vplivati, znašla v položaju materialne ogroženosti, kot posebna oblika denarne socialne pomoči dodeli izredna denarna socialna pomoč. Izredna denarna socialna pomoč se torej lahko dodeli tudi v primerih, ko upravičenec presega cenzus za dodelitev denarne socialne pomoči (205,57 EUR). Zato lahko zanjo zaprosijo tudi invalidi, ki prejemajo socialne transferje po ZDVDTP. Vendar pa je to le izjemen prejemek, ki ni trajne narave. Iz 33. člena ZSV namreč izhaja, da se izredna denarna socialna pomoč načeloma dodeljuje le za krajša obdobja. Iz četrtega odstavka 33. člena ZSV sicer izhaja, da se lahko v primeru, ko zaradi invalidnosti ni mogoče pričakovati izboljšanja socialnega položaja upravičenca, denarna socialna pomoč dodeli tudi za obdobje enega leta.(31) Vendar tudi takšna dodelitev izredne socialne pomoči tej ne jemlje narave izjemnosti. Res je z vidika ustavnih zahtev bistveno, ali država obravnavani skupini invalidov z vsemi razpoložljivimi ukrepi socialnega varstva zagotavlja osnovno preživetje, potrebno za zagotovitev njihovega osebnega dostojanstva. Vendar zakonodajalec obravnavani skupini invalidov zgolj z možnostjo uveljavljanja izredne denarne socialne pomoči ustreznega varstva, ki mu ga nalaga 52. člen Ustave, ni zagotovil. Obravnavani skupini invalidov namreč ni zagotovil stalnega vira za preživljanje. 27. Iz navedenega izhaja, da ne splošni ne specialni predpisi obravnavani skupini invalidov ne zagotavljajo tistega, kar ji je zagotavljal prej veljavni 123. člen ZZZDR. S tem, ko je zakonodajalec ukinil obveznost staršev, da preživljajo svoje polnoletne invalidne otroke, ki nimajo zadostnih sredstev za preživljanje, ni pa istočasno ustavno skladno uredil obveznosti države iz naslova socialnega varstva teh invalidov po 52. členu Ustave, je prekomerno posegel v pravni položaj obravnavane skupine invalidov. 28. Zaradi navedenega je nastala v pravnem sistemu neustavna pravna praznina, ki jo je zakonodajalec dolžan zapolniti. Ko Ustavno sodišče ugotovi, da gre za neustavno pravno praznino v pravnem sistemu, se zastavi vprašanje, kateri predpis je tisti, ki je v neskladju z Ustavo. Predlagatelji sicer navajajo tri različne predpise, Ustavno sodišče se je odločilo tudi za presojo ZDVDTP. Kot je bilo že pojasnjeno, je namreč ugotovilo, da je od vseh predpisov, ki urejajo socialno varstvo obravnavane skupine invalidov, prav navedeni predpis tisti, ki njihov položaj najbolj specialno ureja. Zato je Ustavno sodišče skladno s prvim odstavkom 48. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS) ugotovilo neskladje tega predpisa z Ustavo (2. točka izreka). To pa ne pomeni, da zakonodajalec v okviru proste presoje ne bi smel v tej odločbi ugotovljenega ustavnega neskladja urediti v katerem izmed drugih predpisov, na primer v katerem izmed izpodbijanih predpisov, ali pa s sprejetjem kakšnega posebnega predpisa, ki bi celovito urejal položaj (obravnavane skupine) invalidov. Ustavno sodišče se zaveda, da gre v obravnavanem primeru za stik dveh pravnih področij, civilnopravnega in javnopravnega. Vendar pa poudarja, da mora zakonodajalec, če se odloči, da družinsko solidarnost v celoti nadomesti z družbeno solidarnostjo, takšno solidarnost invalidom, ki nimajo zadostnih sredstev za preživljanje, tudi na ustrezen način zagotoviti. Tako kot jim je bila (sicer s kombinacijo družinske in družbene solidarnosti) zagotovljena do uveljavitve ZZZDR-C. Ugotovljeno neskladje bo zakonodajalec moral odpraviti v roku enega leta (3. točka izreka). Pri določitvi roka za odpravo ugotovljenega neskladja je Ustavno sodišče upoštevalo zahtevnost predmeta urejanja kot tudi dejstvo, da zakonodajalec ustrezno zakonodajo, ki naj bi med drugim na novo uredila tudi socialno varstvo invalidov po ZDVDTP, pripravlja že vrsto let. 29. Ker se je Ustavno sodišče odločilo, da je iz razlogov, s katerimi je Višje sodišče v Ljubljani utemeljevalo svoje zahteve po presoji ustavnosti ZSV in ZSDP, podana ustavna neskladnost ureditve po ZDVDTP (kar je sicer navedeni predlagatelj z istimi razlogi prav tako smiselno uveljavljal), iz navedenega izhaja, da očitki o ustavni neskladnosti ureditve po ZSV in ZSDP niso utemeljeni. Zato je Ustavno sodišče ugotovilo, da navedeni predpisi niso v neskladju z Ustavo. Iz razlogov, navedenih v točkah 11 do 14 obrazložitve te odločbe, enako velja za 123. člen ZZZDR (1. točka izreka). 30. Ustavno sodišče je za čas do odprave ugotovljene neustavnosti določilo tudi način izvršitve. Ocenilo je namreč, da je socialni položaj obravnavane skupine invalidov zaradi njihove eksistencialne ogroženosti treba začasno urediti. Zato je odločilo, da obstaja do odprave ugotovljene neustavnosti preživninska obveznost staršev do svojih invalidnih otrok tudi po doseženi polnoletnosti, kot jo je urejal 123. člen ZZZDR pred ZZZDR-C (4. točka izreka). Po oceni Ustavnega sodišča je namreč nujno, da se v času do oprave ugotovljenega ustavnega neskladja obravnavani skupini invalidov zagotovi položaj, ki so ga imeli pred uveljavitvijo ZZZDR-C. Ustavno sodišče poudarja, da se pri tem ni spuščalo v vprašanje, ali in koliko bi prej veljavna zakonska ureditev preživninske obveznosti staršev sicer prestala ustavno presojo z vidika načela enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave). izdelava spletnih strani


text:
 Tähtis õiguslik teade
 |
 22002D0008
 Euroopa Liidu Teataja L 088 , 04/04/2002 Lk 0018 - 0019
 EMP Ühiskomitee otsusnr 8/2002,1. veebruar 2002,millega muudetakse EMP lepingu XX lisa (keskkond)EMP ÜHISKOMITEE,võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, mida on muudetud Euroopa Majanduspiirkonna lepingut kohandava protokolliga, edaspidi "leping", eelkõige selle artiklit 98,ning arvestades järgmist:(1) Lepingu XX lisa muudeti EMP Ühiskomitee 11. detsembri 2001. aasta otsusega nr 163/2001. [1](2) Lepingusse tuleb lisada nõukogu 8. märtsi 2001. aasta otsus 2001/204/EÜ, mis täiendab direktiivi 90/219/EMÜ seoses kriteeriumidega, millega määratakse geneetiliselt muundatud mikroorganismide liikide ohutus inimeste tervisele ja keskkonnale, [2]ON VASTU VÕTNUD JÄRGMISE OTSUSE:Artikkel 1Lepingu XX lisa punktile 24 (nõukogu direktiiv 90/219/EMÜ) lisatakse järgmine taane:"— 32001 D 0204: nõukogu otsus 2001/204/EÜ, 8. märts 2001 (EÜT L 73, 15.3.2001, lk 32)."Artikkel 2Otsuse 2001/204/EÜ islandi- ja norrakeelne tekst, mis avaldatakse Euroopa Ühenduste Teataja EMP lisas, on autentne.Artikkel 3Käesolev otsus jõustub 2. veebruaril 2002 tingimusel, et kõik lepingu artikli 103 lõikes 1 ettenähtud teated on EMP Ühiskomiteele esitatud. [3]Artikkel 4Käesolev otsus avaldatakse Euroopa Ühenduste Teataja EMP osas ja EMP kaasandes.Brüssel, 1. veebruar 2002EMP Ühiskomitee nimeleesistujaP. Westerlund[1] EÜT L 65, 7.3.2002, lk 44.[2] EÜT L 73, 15.3.2001, lk 32.[3] Põhiseadusest tulenevad nõuded puuduvad.--------------------------------------------------


text:
Iškur je sumerský bůh hromovládce ztotožňovaný s akkadským bohem Adadem a dalšími semitskými bohy bouře.
 V severních oblastech Mezopotámie byl ctěn jako dárce blahodárného deště, zatímco v jižních oblastech byl kladen důraz spíše na jeho destruktivní aspekty a byl spojován s válkou. Kromě toho byl spojován také s věštěním a spravedlností. Společně s Šamašem byl nazýván „pánem modliteb a věšteb“ a byl vzýván při haruspiciích a jako svědek při právních sporech.
 Jako jeho otec je zpravidla označován nebeský bůh Anu, v některých případech zas Enlil. Jeho matka je zmíněna pouze jednou, v starobabylónské modlitbě kde je nazýván synem bohyně země Uraš. Jeho manželkou je sumerská Medimša a akkadská Šala.
 Nejstarší zmínky o Iškurovi pocházejí z poloviny 3. tisíciletí př. n. l. kdy byl uctíván v sumerských městech Lagaš, Adab a Karkar. Přibližně v téže době byl semitský Hadda, tedy Adad, uctíván jako významné božstvo v Eble a Mari. V době vzniku Akkadské říše na konci 3. tisíciletí př. n. l. pravděpodobně došlo k synkrezi Iškura a Adaba.
 Reference
 Sumerská mytologie
 Sumersko-akkadští bohové
 Bohové bouře


text:
 26.11.2015
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 L 311/52
 DECISIÓN DEL COMITÉ MIXTO DEL EEE
 No 297/2014
 de 12 de diciembre de 2014
 por la que se modifica el anexo XXI (Estadísticas) del Acuerdo EEE [2015/2164]
 EL COMITÉ MIXTO DEL EEE,
 Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, en lo sucesivo denominado «el Acuerdo EEE»), y, en particular, su artículo 98,
 Considerando lo siguiente:
 (1)
 Debe incorporarse al Acuerdo EEE el Reglamento (UE) no 68/2014 de la Comisión, de 27 de enero de 2014, que modifica el Reglamento (UE) no 141/2013 de la Comisión, por el que se aplica el Reglamento (CE) no 1338/2008 del Parlamento Europeo y del Consejo, sobre estadísticas comunitarias de salud pública y de salud y seguridad en el trabajo, por lo que se refiere a las estadísticas basadas en la encuesta europea de salud mediante entrevista (EHIS) (1).
 (2)
 Procede, por tanto, modificar en consecuencia el anexo XXI del Acuerdo EEE.
 HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
 Artículo 1
 En el punto 18z4 [Reglamento (UE) no 141/2013 de la Comisión] del anexo XXI del Acuerdo EEE, se añade el texto siguiente:
 «, modificado por:
 —
 32014 R 0068: Reglamento (UE) no 68/2014 de la Comisión, de 27 de enero de 2014 (DO L 23 de 28.1.2014, p. 9).».
 Artículo 2
 Los textos del Reglamento (UE) no 68/2014 en lenguas islandesa y noruega, que se publicarán en el Suplemento EEE del Diario Oficial de la Unión Europea, son auténticos.
 Artículo 3
 La presente Decisión entrará en vigor el 13 de diciembre de 2014, siempre que se hayan transmitido todas las notificaciones previstas en el artículo 103, apartado 1, del Acuerdo EEE (2).
 Artículo 4
 La presente Decisión se publicará en la sección EEE y en el Suplemento EEE del Diario Oficial de la Unión Europea.
 Hecho en Bruselas, el 12 de diciembre de 2014.
 Por el Comité Mixto del EEE
 El Presidente
 Kurt JÄGER
 (1) DO L 23 de 28.1.2014, p. 9.
 (2) No se han indicado preceptos constitucionales.