type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 14.3.2016
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 C 98/21
 2015 m. gruodžio 21 d.Cour administrative d'appel de Douai (Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje Wenceslas de Lobkowicz/Ministère des Finances et des Comptes publics
 (Byla C-690/15)
 (2016/C 098/27)
 Proceso kalba: prancūzų
 Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
 Cour administrative d'appel de Douai
 Šalys pagrindinėje byloje
 Ieškovas: Wenceslas de Lobkowicz
 Atsakovė: Ministère des Finances et des Comptes publics
 Prejudicinis klausimas
 Ar pagal Sąjungos teisės principą draudžiama apmokestinti Europos Komisijos pareigūną bendrąja socialine įmoka ir atitinkamai 0,3 % ir 1,1 % dydžių socialiniu mokesčiu bei šio mokesčio papildomomis įmokomis už šioje Europos Sąjungos valstybėje narėje gaunamas pajamas iš nekilnojamojo turto?


type: legislation

text:
 EIROPAS KOMISIJA
 Briselē, 16.7.2021
 COM(2021) 388 final
 2021/0208(NLE)
 Priekšlikums
 PADOMES LĒMUMS
 par Eiropas Savienības pievienošanos Konvencijai par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
 {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}
 PASKAIDROJUMA RAKSTS
 1.PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS
 •Priekšlikuma sagatavošanas iemesli un mērķi
 Pašlaik ES iedzīvotāji un uzņēmumi, kas vēlas, lai Eiropas Savienībā izdots spriedums tiktu atzīts un izpildīts valstī, kura nav Savienības dalībvalsts (turpmāk tekstā “trešā valsts”), saskaras ar dažādām tiesību sistēmām, jo nepastāv visaptverošs starptautisks satvars attiecībā uz ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās. Tas nozīmē, ka izpildes kreditoriem ir jāorientējas dažādos trešo valstu tiesību aktos par ārvalstu spriedumu akceptēšanu, kā arī spēkā esošajos divpusējos, reģionālajos un daudzpusējos līgumos. Tāpēc personām, kas iesaistās starptautiskā tiesvedībā, ir jāiegulda līdzekļi un laiks, kā arī bieži vien jāpiesaista ārēji speciālisti, lai sagatavotu stabilu tiesvedības stratēģiju ar mērķi nodrošināt, ka viņu spriedums tiek izpildīts. Šī sarežģītība, kā arī saistītās izmaksas un juridiskā nenoteiktība ir atturoši faktori, kas, iespējams, liek uzņēmumiem un iedzīvotājiem vai nu izvairīties no strīdu risināšanas tiesā un meklēt citus strīdu risināšanas veidus, vai atteikties no prasījumu celšanas, vai arī izlemt vispār neiesaistīties starptautiskos darījumos. Tam savukārt var būt negatīva ietekme uz ES uzņēmumu un iedzīvotāju vēlmi iesaistīties starptautiskās tirdzniecības un ieguldījumu aktivitātēs. Turklāt, tā kā ES spriedumu izpilde trešās valstīs ir neskaidra, ir traucētas ES uzņēmumu un iedzīvotāju tiesības uz tiesu iestāžu pieejamību.
 Starptautiskās tirdzniecības un ieguldījumu plūsmu pieaugums palielina šos tiesiskos riskus ES uzņēmumiem un iedzīvotājiem, taču šo situāciju var risināt, izveidojot paredzamu sistēmu, kuras ietvaros tiek regulēta pārrobežu spriedumu atzīšana un izpilde civillietās vai komerclietās. Taču līdz šim starptautiskā līmenī ārvalstu spriedumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās nebija visaptveroši regulēta, pat ja eksistē daži divpusēji vai daudzpusēji līgumi, kuru darbības joma ir ierobežota. Līdz ar Konvencijas par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (“Spriedumu konvencija”)
 1
 pieņemšanu 2019. gada jūlijā šī situācija ir mainījusies.
 Spriedumu konvencijai, kas pieņemta Hāgas Starptautisko privāttiesību konferencē (“Hāgas Konference”), ir potenciāls uzlabot pašreizējo sistēmu attiecībā uz ārzemju spriedumu apriti. Šīs konvencijas mērķis ir veicināt efektīvu tiesu iestāžu pieejamību visiem un atvieglot uz noteikumiem balstītu daudzpusēju tirdzniecību un ieguldījumus, kā arī mobilitāti, izmantojot tiesu iestāžu sadarbību
 2
 .
 ES vienmēr ir atbalstījusi daudzpusējas sistēmas izveidi spriedumu atzīšanai un izpildei civillietās un komerclietās, un tādēļ ES aktīvi iesaistījās šīs konvencijas sarunu procesā, ņemot vērā ES iespējamo pievienošanos šai nākotnes starptautiskajai sistēmai. Balstoties uz pilnvarām, ko Padome 2016. gada maijā piešķīra Eiropas Komisijai
 3
 , Komisija pārstāvēja Savienības intereses Hāgas Konferences sarunās.
 Spriedumu konvencijas sarunu process sekmīgi noslēdzās 2019. gada jūlijā, un pašlaik šo konvenciju var parakstīt, ratificēt vai pievienoties tai. Ja Eiropas Savienība pievienosies Spriedumu konvencijai, kā ierosinājusi Komisija, šī konvencija būtu piemērojama ienākošo un izejošo spriedumu atzīšanai un izpildei starp ES dalībvalstīm un citām šīs konvencijas līgumslēdzējām valstīm.
 Šis priekšlikums atbilst Komisijas mērķiem, kas izvirzīti Eiropas Komisijas politiskajās pamatnostādnēs (2019–2024)
 4
 , jo īpaši saistībā ar prioritāti “Jauns impulss Eiropas demokrātijai”
 5
 . Tas atbilst Savienības apņēmībai nodrošināt daudzpusīgumu starptautiskās attiecībās un, iespējams, mudinās citas valstis un ES tirdzniecības partnerus pievienoties Spriedumu konvencijai. ES pievienošanās daudzpusējai konvencijai par spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās arī atbilstu Savienības politikai, kuras mērķis ir veicināt starptautiskās tirdzniecības un ārvalstu ieguldījumu izaugsmi un iedzīvotāju mobilitāti visā pasaulē.
 •Atbilstība spēkā esošajiem noteikumiem šajā politikas jomā
 ES ir izveidota labi attīstīta sistēma
 6
 civillietās un komerclietās pieņemto spriedumu savstarpējai atzīšanai un izpildei dalībvalstīs. To ieviesa kā nepieciešamu ES vienotā tirgus papildinājumu. Taču
 Briseles I.a regula
 7
 neattiecas uz trešās valstīs pieņemtu spriedumu atzīšanu un izpildi.
 Starptautiskā līmenī ES ir noslēgusi starptautisku konvenciju ar EEZ valstīm un Šveici (2007. gada Lugāno konvencija
 8
 ). Turklāt pirmais mēģinājums izveidot daudzpusēju sistēmu spriedumu atzīšanai un izpildei ir rezultējies ar 2005. gada Konvencijas par tiesas izvēli
 9
 noslēgšanu. Šī konvencija nodrošina spriedumu atzīšanu un izpildi lietās, kurās puses ir vienojušās par to, kurai tiesai ir izņēmuma jurisdikcija izskatīt viņu strīdu. Savienība šo konvenciju ratificēja 2015. gadā, un tas nozīmē, ka tā pašlaik ietilpst Savienības acquis.
 Bez 2005. gada Konvencijas par tiesas izvēli, kurai ir tikai ierobežots tvērums, nav citas globālas daudzpusējas sistēmas attiecībā uz spriedumu apriti.
 Tādējādi Spriedumu konvencija papildinātu esošo tiesisko regulējumu Savienībā, nodrošinot ārvalstu spriedumu apriti ārpus esošās sistēmas, kas ir piemērojama starp ES un EEZ valstīm un Šveici.
 Šī konvencija nemainītu ES iekšējos acquis, ja nebūtu deklarācijas, jo abi minētie instrumenti ir piemērojami dažādos kontekstos
 10
 . Tas tā ir tādēļ, ka Briseles I.a regula ir piemērojama spriedumu atzīšanai un izpildei ES iekšienē, savukārt šī konvencija būtu piemērojama spriedumiem, kas pieņemti trešās valstīs. Tomēr deklarācija ir nepieciešama, lai nodrošinātu, ka pievienošanās šai konvencijai neietekmē Briseles I.a regulā definēto politikas mērķu sasniegšanu. Konkrētāk, lietās, kas saistītas ar komercnomu, Briseles I.a regulā ir paredzēta izņēmuma jurisdikcija tiesām dalībvalstī, kurā atrodas nekustamais īpašums. Spriedumu konvencijā nav ietverti šādi izņēmuma jurisdikcijas noteikumi attiecībā uz komercnomu. Tāpēc saskaņā ar šo konvenciju dalībvalstīm būtu pienākums atzīt un izpildīt trešo valstu spriedumus par tāda nekustamā īpašuma komercnomu, kas atrodas to teritorijā. Tas būtu pretrunā Briseles I.a regulā definētajam politikas mērķim piešķirt izņēmuma jurisdikciju ES tiesām strīdos, kas saistīti ar nekustamo īpašumu ES teritorijā.
 Tāpēc, pievienojoties šai konvencijai, būtu jāizdod mērķtiecīga deklarācija, ar ko tiktu izslēgta tādu spriedumu atzīšana un izpilde, kuri attiecas uz nekustamā īpašuma, kas atrodas ES teritorijā, komercnomu. Šī ierobežotā deklarācija garantē šīs konvencijas saskaņotību ar ES acquis, netraucējot pilnībā sasniegt visus šajā priekšlikumā definētos politikas mērķus.
 •Atbilstība pārējiem Savienības politikas virzieniem
 Spriedumu konvencija ir pakāpeniska procesa rezultāts nolūkā atvieglot spriedumu apriti pasaulē. Tās pamatā ir 2005. gada Konvencija par tiesu izvēli, un tās mērķis ir paplašināt to spriedumu piemērošanas jomu, kuri, iespējams, ir apritē starp valstīm. Hāgas Konferencē pieņemtās konvencijas tiecas to panākt, neskarot specializētas konvencijas, kuras, iespējams, pastāv noteiktās jomās, piemēram, jūras lietu un transporta jautājumos, vai esošas divpusējas konvencijas.
 Pateicoties tam, ka ar Spriedumu konvenciju tiek paaugstināta juridiskā noteiktība un samazinātas procesu izmaksas un ilgums starptautiskajā tiesvedībā, tai ir potenciāls mudināt ES uzņēmumus un iedzīvotājus iesaistīties starptautiskos darījumos, tādējādi palielinot pārrobežu tirdzniecības un ieguldījumu apmēru.
 Visbeidzot, pievienošanās Spriedumu konvencijai atbilst Savienības apņēmībai nodrošināt daudzpusīgumu un uz noteikumiem balstītu globālo kārtību.
 2.JURIDISKAIS PAMATS, SUBSIDIARITĀTE UN PROPORCIONALITĀTE
 •Juridiskais pamats
 Savienības kompetence reglamentēt jautājumus par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ir balstīta uz LESD 81. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
 Saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu Savienības ekskluzīvā kompetencē ir “noslēgt starptautisku līgumu (..) tiktāl, ciktāl līguma slēgšana ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu”. Briseles I.a regulas pieņemšanas rezultātā Savienība ir ieguvusi šādu ekskluzīvu ārējo kompetenci reglamentēt jautājumus attiecībā uz trešo valstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
 11
 .
 Tādējādi Spriedumu konvencija par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi ietilpst Savienības ekskluzīvajā ārējā kompetencē. Savienība var tai pievienoties, pamatojoties uz LESD 81. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 218. panta 6. punkta a) apakšpunktu.
 •Subsidiaritāte (neekskluzīvas kompetences gadījumā)
 Nav piemērojams.
 •Proporcionalitāte
 Šā priekšlikuma mērķis ir uzlabot tiesu iestāžu pieejamību ES pusēm, atvieglojot ES tiesās pieņemtu spriedumu atzīšanu un izpildi valstī, kur ar tiesas spriedumu atzītajam parādniekam ir līdzekļi, lai uzlabotu juridisko noteiktību uzņēmumiem un iedzīvotājiem, kas ir iesaistīti starptautiskos darījumos, un samazinātu procesa izmaksas un ilgumu pārrobežu tiesvedībā. Vienlaikus ar šo priekšlikumu ir paredzēts pieļaut trešo valstu spriedumu atzīšanu un izpildi ES vienīgi tad, ja ir ievēroti ES tiesību pamatprincipi un netiek ietekmēti iekšējie acquis.
 Šos mērķus var sasniegt tikai tad, ja valstis stingri ievēro spriedumu savstarpējas atzīšanas un izpildes sistēmu, piemēram, tādu, kas pieņemta ar Spriedumu konvenciju. Iespēja iesaistīties sarunās par daudzpusējām vai divpusējām konvencijām attiecībā uz spriedumu atzīšanu un izpildi dalībvalstīm vairs nav pieejama, jo Eiropas Savienībai ir ekskluzīva ārējā kompetence jautājumos par starptautisko piekritību un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās.
 Ar vienpusēju rīcību ES līmenī nevarētu sasniegt minētos mērķus, jo tā neveicinātu ES spriedumu atzīšanu un izpildi trešās valstīs.
 Visbeidzot, pievienošanās esošai daudzpusējai sistēmai, attiecībā uz kuru ES palīdzēja vest sarunas, būtu efektīvāka nekā sarunu sākšana ar trešām valstīm divpusējā līmenī. Atkarībā no tā, cik valstu ievēros šo konvenciju, tai būtu jānodrošina kopējs tiesiskais regulējums tam, kā rīkoties ar attiecīgo trešo valstu spriedumiem. Tas arī nodrošinātu kopēju tiesisko regulējumu ES uzņēmumiem un iedzīvotājiem, kuri vēlas, lai ES tiesu izdotie spriedumi tiktu atzīti un izpildīti trešās valstīs
 12
 .
 •Juridiskā instrumenta izvēle
 Nav piemērojams.
 3.EX POST IZVĒRTĒJUMU, APSPRIEŠANOS AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMU REZULTĀTI
 •Ex post izvērtējumi / spēkā esošo tiesību aktu atbilstības pārbaudes
 Nav piemērojams.
 •Apspriešanās ar ieinteresētajām personām
 Novērtējot dažādos politikas risinājumus, kas saistīti ar Spriedumu konvenciju, Komisija aicināja ieinteresētās personas paust viedokļus, izmantojot atklātas publiskās konsultācijas un semināru ar dalībvalstu līdzdalību
 13
 . Turklāt ārējais līgumdarba izpildītājs veica pētījumu un arī vairākas konsultāciju aktivitātes, piemēram, apsekojumu tīmeklī, mērķtiecīgas intervijas ar ieinteresētajām personām, kā arī aptauju, izplatot anketu dalībvalstu iestādēm.
 Šīs konsultāciju aktivitātes liecināja, ka pievienošanos Spriedumu konvencijai atbalstīja gan dalībvalstis, gan pārliecinošs ieinteresēto personu vairākums (piem., tieslietu speciālisti, uzņēmumi, juristu un tiesas izpildītāju profesionālās organizācijas, akadēmiskie eksperti). Attiecībā uz iespēju izdot deklarācijas
 14
 — dalībvalstis iebilda pret deklarāciju uz šīs konvencijas 19. panta pamata un nepauda skaidrus viedokļus par deklarācijām saskaņā ar 18. pantu. Tikai dažas ieinteresētās personas deva priekšroku tam, lai pievienošanās notiktu ar deklarāciju saskaņā ar 19. pantu, savukārt attiecībā uz deklarācijām saskaņā ar 18. pantu netika konstatēta skaidra tendence.
 Šajās konsultācijās gūtās atziņas bija ļoti svarīgas, gatavojot Komisijas viedokli par vislabāko pieeju šā priekšlikuma kontekstā. Tā rezultātā Komisija pieņēma lēmumu ierosināt ES pievienoties Spriedumu konvencijai ar ierobežotu, mērķtiecīgu deklarāciju, izslēdzot to trešo valstu spriedumu atzīšanu un izpildi ES tiesās, kas pieņemti par tāda nekustamā īpašuma komercnomu (īri), kurš atrodas ES teritorijā.
 •Ekspertu atzinumu pieprasīšana un izmantošana
 Sarunās par Spriedumu konvenciju Komisija nepārtraukti konsultējās ar dalībvalstu ekspertiem un paļāvās uz viņu ekspertīzi. Turklāt konsultācijas ar dalībvalstu ekspertiem notika arī šā priekšlikuma sagatavošanas darbu gaitā.
 Komisija paļāvās arī uz pētījumu, kuru veicis ārējais līgumdarba izpildītājs, lai atbalstītu ietekmes novērtējuma analīzi. Šajā pētījumā
 15
 ir sniegta plaša ekonomiskā un juridiskā analīze par dažādajām iespējamajām politikas izvēlēm. Pētījumā ir izmantoti dažādi analītiskie rīki, sākot no dažādos veidos (apsekojums tīmeklī, aptauja un intervijas) iegūtu empīrisko datu izmantošanas, līdz statistikas izmantošanai vai dokumentācijas analīzei. Ja nebija pieejami kvantitatīvie dati, tika izmantotas kvalitatīvās aplēses. Šīs aplēses, kā arī dažādos izmantotos pieņēmumus ārējie eksperti apstiprināja semināra sanāksmē.
 Pētījumā tika secināts, ka vispiemērotākais veids, kā sasniegt politikas mērķus, ir pievienoties šai konvencijai bez deklarācijas. Šis secinājums ir atspoguļots šajā priekšlikumā, jo tiek ierosināts pievienoties Spriedumu konvencijai tikai ar ierobežotu, mērķtiecīgu deklarāciju, kas uzskatāma par nepieciešamu, lai panāktu saskaņotību ar esošajiem ES acquis. Vienlaikus šāda ierobežota deklarācija nekavē citu šā priekšlikuma mērķu sasniegšanu vai tā efektivitāti attiecībā uz paredzamajiem tiešajiem ieguvumiem ES uzņēmumiem un iedzīvotājiem.
 Visbeidzot, Komisija ir paļāvusies uz plašo kompetenci jautājumos par spriedumu atzīšanu un izpildi ES līmenī, kas iegūta, piemērojot Briseles I.a regulu, tās priekšteci Regulu (EK) 44/2001
 16
 , kas sekoja 1968. gada Briseles konvencijai
 17
 par šo pašu tematu. Eksistē plaši EST norādījumi saistībā ar šo instrumentu skaidrošanu un piemērošanu ES līmenī.
 •Ietekmes novērtējums
 Tas, cik vēlama būtu ES pievienošanās Spriedumu konvencijai, tika aplūkots Ietekmes novērtējuma ziņojumā. Scenārijā, kurā paredzēts, ka ES pievienojas šai konvencijai, tika apsvērti vairāki alternatīvi politikas risinājumi. Šie politikas risinājumi ietvēra pievienošanos bez deklarācijas vai ar īpaši definētām deklarācijām — vai nu ar deklarāciju saskaņā ar šīs konvencijas 18. pantu, izslēdzot no tvēruma noteiktus jautājumus (patērētāju, nodarbinātības vai apdrošināšanas lietas un/vai nekustamā īpašuma komercnomu), vai saskaņā ar šīs konvencijas 19. pantu, izslēdzot spriedumus civillietās un komerclietās, kurās iesaistītas valstis vai valsts struktūras.
 Vēlamais risinājums ir pievienoties šai konvencijai ar ierobežotu, mērķtiecīgu deklarāciju, izslēdzot to spriedumu atzīšanu un izpildi, kas pieņemti par tāda nekustamā īpašuma komercnomu (īri), kurš atrodas ES teritorijā.
 Lai kvantitatīvi novērtētu Spriedumu konvencijas ietekmi uz spriedumu apriti starp ES un trešām valstīm, provizoriski tika pieņemts, ka šai konvencijai pievienotos astoņas izraudzītas trešās valstis. Šīs izraudzītās trešās valstis bija Austrālija, Argentīna, Brazīlija, Kanāda, Ķīna, Japāna, Dienvidkoreja un ASV. Visi ietekmes rādītāji tika aplēsti par atsauces periodu no 2022. gada līdz 2026. gadam.
 Vēlamais risinājums uzlabos tiesu iestāžu pieejamību un palielinās juridisko noteiktību un paredzamību starptautiskajā tiesvedībā. Tiešie ieguvumi ES iedzīvotājiem un uzņēmējiem, mēģinot panākt ES sprieduma atzīšanu un izpildi izraudzītajās trešās valstīs, līdz 2026. gadam tiek lēsti 1,1–2,6 miljonu EUR apmērā. Tas attiecas uz paredzamo izmaksu samazinājumu par 10–20 % saistībā ar ES spriedumu atzīšanu un izpildi trešās valstīs. Turklāt paredzams, ka vidējais procesu ilgums samazināsies vidēji par trim līdz sešiem mēnešiem.
 Tāpat sagaidāms, ka vienkāršāka un paredzamāka sistēma attiecībā uz ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās veicinās starptautisko tirdzniecību un ieguldījumus. Tā kā, iespējams, palielināsies starptautiskā tirdzniecība un ieguldījumi, varētu rasties pozitīva ietekme gan mikro, gan makro līmenī, kā arī nodarbinātības iespēju kontekstā. Jo īpaši MVU gūs labumu no uzlabotas tiesu iestāžu pieejamības un juridiskās noteiktības starptautiskos darījumos, ko nodrošinās Spriedumu konvencija.
 Vēlamais politikas risinājums pilnībā atbilst ES acquis šajā jautājumā, proti, Briseles I.a regulai. Vēlamajā risinājumā no šīs konvencijas piemērošanas jomas ir izslēgta komercnoma (īre), jo Briseles I.a regulā ir paredzēta izņēmuma jurisdikcija ES tiesām risināt strīdus, kas saistīti ar tāda nekustamā īpašuma komercnomu, kurš atrodas ES teritorijā.
 No otras puses, tika uzskatīts, ka deklarācija, kas izslēgtu visus citus apsvērtos jautājumus
 18
 , nav vajadzīga. Šī konvencija nodrošina atbilstošu aizsardzību vājākajām pusēm (patērētājiem, darbiniekiem vai apdrošinājuma ņēmējiem, apdrošinātām personām vai apdrošināšanas polises labuma guvējiem), lai arī citādi nekā ES acquis. Turklāt — atšķirībā no nekustamā īpašuma, kas atrodas ES teritorijā, komercnomas — citas deklarācijas, kam ir plašāks tvērums, varētu kavēt šīs iniciatīvas mērķu sasniegšanu pilnībā.
 Regulējuma kontroles padome sniedza pozitīvu atzinumu par šo ietekmes novērtējuma ziņojumu 2021. gada 23. aprīlī.
 •Normatīvā atbilstība un vienkāršošana
 Šis priekšlikums neietekmē izmaksas, kas rodas MVU. Turklāt, tā kā MVU parasti izvēlas tiesvedību, nevis šķīrējtiesas procesu, paredzams, ka uzlabota juridiskā noteiktība apvienojumā ar zemākām izmaksām un īsāku procesa ilgumu starptautiskajā tiesvedībā pozitīvi ietekmēs MVU vēlmi iesaistīties starptautiskos darījumos vai paplašināt tos. Pievienošanās šai konvencijai arī varētu uzlabot MVU konkurētspēju. Tas tā ir tādēļ, ka starptautiskās tiesvedības izmaksas un līdz ar to netieši arī starptautiskās uzņēmējdarbības izmaksas samazināsies, tādējādi sniedzot MVU, kuru galvenā mītne atrodas ES, konkurētspējīgu priekšrocību, salīdzinot ar uzņēmumiem no valstīm, kas nav ratificējušas šo konvenciju. Sagaidāms, ka šis priekšlikums pozitīvi ietekmēs arī starptautisko tirdzniecību un ieguldījumus.
 •Pamattiesības
 Šis priekšlikums ir paredzēts ar mērķi uzlabot tiesu iestāžu pieejamību ES uzņēmumiem un iedzīvotājiem, jo kopumā uzlabosies un būs paredzamāka pārrobežu spriedumu atzīšana un izpilde, kas ir tiesību uz tiesu iestāžu pieejamību neatņemama daļa. Šī konvencija lielā mērā atspoguļo noteikumus par spriedumu atzīšanu un izpildi, kas piemērojami ES ietvaros (Briseles I.a regula). Attiecīgi šajā konvencijā principā netiek pieļautas atkāpes no ES pamattiesībām un procesuālā taisnīguma principiem. Jo īpaši šajā konvencijā ir paredzēts pamats tam, lai varētu atteikt atzīt un izpildīt spriedumus, kas nav saderīgi ar procesuālā taisnīguma pamatprincipiem vai tās valsts sabiedrisko kārtību, kurā tiek pieprasīta šī atzīšana un izpilde. Tas palīdzētu nodrošināt, pamatojoties uz pārbaudītu pieeju
 19
 , ka trešā valstī ir pienācīgi ievērotas tādas pamattiesības kā tiesības uz aizstāvību vai tiesības uz taisnīgu tiesu. Turklāt, uzlabojot ES tiesu spriedumu atzīšanu un izpildi trešās valstīs, ar šo konvenciju ir paredzēts veicināt uzņēmējdarbības brīvību, kā arī pastiprināt praksi, ka tiek ievērotas tiesības attiecībā uz īpašumu, kas atrodas ES.
 4.IETEKME UZ BUDŽETU
 Šis priekšlikums neietekmē Savienības budžetu. Dalībvalstīm var rasties vienreizējas izmaksas saistībā ar šīs konvencijas īstenošanu, un dalībvalstu tiesu iestāžu izmaksas varētu būt nedaudz lielākas, jo paredzams, ka nedaudz palielināsies lietu skaits. Taču sagaidāms, ka šīs izmaksas kompensēsies vidējā termiņā un ilgtermiņā, jo saīsināsies procesu ilgums.
 5.CITI ELEMENTI
 •Īstenošanas plāni un uzraudzīšanas, izvērtēšanas un ziņošanas kārtība
 Tā kā šis priekšlikums attiecas uz ES pievienošanos starptautiskai konvencijai, kurā iekļauti skaidri noteikumi par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi, netiks izstrādāts īstenošanas plāns.
 Kas attiecas uz šīs konvencijas praktiskās darbības uzraudzību un izvērtēšanu, ES piedalīsies Īpašās komitejas sēdēs, ko regulāri organizē Hāgas Konference, lai kritiski izvērtētu šīs konvencijas praktisko piemērošanu.
 ES iekšējais izvērtēšanas un uzraudzības mehānisms pēc iespējas atbildīs Hāgas Konferences izvērtēšanas mehānismam. Novērtējums tiks veikts regulāri un ietvers tādas ietekmes novērtējumu, kas izriet no ES pievienošanās Spriedumu konvencijai, kā arī novērtējumu par to, vai ir sasniegti galvenie šīs pievienošanās mērķi. Turklāt novērtējumā ietilps arī analīze par to, cik vēlamas ir deklarācijas, lai novērtētu, vai saglabāt vai atsaukt deklarāciju(-as), kas jau ir izdota(-as), vai arī izdot jaunu(-as) deklarāciju(-as).
 •Skaidrojošie dokumenti (direktīvām)
 Nav piemērojams.
 •Detalizēts skaidrojums par konkrētiem šā priekšlikuma noteikumiem
 Ņemot vērā Eiropas Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci un to, ka Spriedumu konvencijā atbilstoši tās 26. pantam ir pieļauts, ka tai pievienojas reģionāla ekonomiskās integrācijas organizācija, ES būtu jākļūst par šīs konvencijas līgumslēdzēju pusi bez dalībvalstīm, pamatojoties uz Padomes pozitīvu lēmumu.
 Tāpēc Eiropas Savienībai, pievienojoties šai konvencijai, būtu jāizdod deklarācija saskaņā ar šīs konvencijas 27. pantu, ka ES ir kompetenta attiecībā uz visiem ar šo konvenciju reglamentētajiem jautājumiem un ka tās dalībvalstis nebūs šīs konvencijas līgumslēdzējas puses, bet šī konvencija tām būs saistoša, jo tai ir pievienojusies ES. Saskaņā ar Protokolu (Nr. 22) par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienības darbību, kurā paredzēts, ka Dānijai nav jāpiedalās pasākumos, kas pieņemti saskaņā ar Līguma 81. panta 2. punktu, ES pievienošanās Spriedumu konvencijai neietver Dāniju.
 Pievienojoties šai konvencijai, ES arī būtu jāizdod deklarācija par šīs konvencijas materiālo tiesību tvērumu saskaņā ar tās 18. pantu, paredzot izņēmumu no šīs konvencijas tvēruma spriedumiem, kas pieņemti par tāda nekustamā īpašuma komercnomu (īri), kurš atrodas ES teritorijā.
 2021/0208 (NLE)
 Priekšlikums
 PADOMES LĒMUMS
 par Eiropas Savienības pievienošanos Konvencijai par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
 EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
 ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 81. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 218. panta 6. punkta a) apakšpunktu,
 ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
 ņemot vērā Eiropas Parlamenta piekrišanu
 20
 ,
 tā kā:
 (1)Konvencija par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences aizgādībā (“Konvencija”) tika noslēgta 2019. gada 2. jūlijā.
 (2)Konvencijas mērķis ir veicināt tiesu iestāžu pieejamību visā pasaulē, uzlabojot starptautisko tiesu iestāžu sadarbību. Jo īpaši Konvencijas mērķis ir samazināt riskus un izmaksas, kas saistīti ar pārrobežu tiesvedību un strīdu risināšanu, un tā rezultātā veicināt starptautisko tirdzniecību, ieguldījumus un mobilitāti.
 (3)Savienība piedalījās sarunās, kuru rezultātā tika pieņemta Konvencija, un atbalsta tās mērķus.
 (4)Pašlaik Savienības iedzīvotāji un uzņēmumi, kas vēlas, lai Savienībā izdots spriedums tiktu atzīts un izpildīts valstī, kura nav Savienības dalībvalsts (turpmāk tekstā “trešā valsts”), saskaras ar dažādām tiesību sistēmām, jo nepastāv visaptverošs starptautisks satvars attiecībā uz ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās. Starptautiskās tirdzniecības un ieguldījumu plūsmu pieaugums palielina šos tiesiskos riskus Savienības uzņēmumiem un iedzīvotājiem, taču šo situāciju vajadzētu risināt, izveidojot paredzamu sistēmu, kuras ietvaros tiek regulēta pārrobežu spriedumu atzīšana un izpilde civillietās vai komerclietās.
 (5)Šos mērķus var sasniegt tikai tad, ja valstis stingri ievēro spriedumu savstarpējas atzīšanas un izpildes sistēmu, piemēram, tādu, kas pieņemta ar Konvenciju. Vienlaikus Konvencijai vajadzētu pieļaut trešo valstu spriedumu atzīšanu un izpildi Savienībā vienīgi tad, ja ir ievēroti Savienības tiesību pamatprincipi un netiek ietekmēti iekšējie acquis.
 (6)Saskaņā ar Konvencijas 26. pantu tādas reģionālas ekonomiskās integrācijas organizācijas, kuru kompetencē ir daži vai visi Konvencijā reglamentētie jautājumi, piemēram, Savienība, var parakstīt, pieņemt, apstiprināt Konvenciju vai pievienoties tai.
 (7)Saskaņā ar Līguma 3. panta 2. punktu Savienības ekskluzīvā kompetencē ir noslēgt starptautisku līgumu, ciktāl tas ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu. Konvencija ietekmē Savienības sekundāros tiesību aktus par jurisdikciju un rezultātā izdoto spriedumu atzīšanu un izpildi, jo īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regulu (ES) Nr. 1215/2012
 21
 . Tāpēc Savienībai ir ekskluzīva kompetence attiecībā uz visiem Konvencijā reglamentētajiem jautājumiem.
 (8)Saskaņā ar Konvencijas 24. panta 3. punktu un 28. pantu pievienošanās Konvencijai var notikt pirms tās stāšanās spēkā.
 (9)Savienībai būtu jānoslēdz Konvencija pievienošanās ceļā.
 (10)Pievienojoties Konvencijai, Savienībai saskaņā ar Konvencijas 27. pantu būtu jādeklarē, ka tā ir kompetenta rīkoties attiecībā uz visiem Konvencijā reglamentētajiem jautājumiem. Tādējādi dalībvalstīm Konvencija būtu saistoša, jo tai ir pievienojusies Savienība.
 (11)Lietās, kas saistītas ar komercnomu (īri), Regulā (ES) Nr. 1215/2012 ir paredzēta izņēmuma jurisdikcija tiesām dalībvalstī, kurā atrodas nekustamais īpašums. Konvencijā nav ietverti šādi izņēmuma jurisdikcijas noteikumi attiecībā uz komercnomu. Tāpēc, pievienojoties Konvencijai, Savienībai arī būtu jāizdod deklarācija saskaņā ar Konvencijas 18. pantu, paredzot izņēmumu no šīs konvencijas tvēruma spriedumiem par tāda nekustamā īpašuma komercnomu, kurš atrodas Savienības teritorijā.
 (12)Īrijai Regula (ES) Nr. 1215/2012 ir saistoša, un tādēļ tā piedalās šā lēmuma pieņemšanā.
 (13)Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā (Nr. 22) par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienības darbību, Dānija nepiedalās šā lēmuma pieņemšanā un tai šis lēmums nav saistošs un nav jāpiemēro,
 IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
 1. pants
 Ar šo Savienība noslēdz 2019. gada 2. jūlija Hāgas konvenciju par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (“Konvencija”).
 Konvencijas teksts ir pievienots šim lēmumam.
 2. pants
 Komisija norīko personu, kas ir pilnvarota Savienības vārdā deponēt Konvencijas 24. panta 4. punktā minēto pievienošanās dokumentu.
 3. pants
 Deponējot Konvencijas 24. panta 4. punktā minēto instrumentu, Savienība saskaņā ar Konvencijas 27. panta 1. punktu iesniedz šādu deklarāciju:
 “Eiropas Savienība saskaņā ar Konvencijas 27. panta 1. punktu paziņo, ka tā ir kompetenta rīkoties attiecībā uz visiem Konvencijā reglamentētajiem jautājumiem. Tās dalībvalstis neparakstīs, neratificēs, nepieņems un neapstiprinās Konvenciju, bet Konvencija tām ir saistoša, jo to ir noslēgusi Eiropas Savienība.
 Šajā deklarācijā apzīmējums “Eiropas Savienība” neattiecas uz Dānijas Karalisti, ņemot vērā 1. un 2. pantu Protokolā (Nr. 22) par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienības darbību.”
 4. pants
 Deponējot Konvencijas 24. panta 4. punktā minēto instrumentu, Savienība saskaņā ar 18. pantu sniedz deklarāciju attiecībā uz nekustamā īpašuma komercnomu (īri):
 “Eiropas Savienība saskaņā ar Konvencijas 18. pantu paziņo, ka tā nepiemēros Konvenciju tāda nekustamā īpašuma komercnomai (īrei), kas atrodas Eiropas Savienības teritorijā.”
 5. pants
 Šis lēmums stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tā publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
 22
 .
 Briselē,
 Padomes vārdā —
 priekšsēdētājs
 (1)
 2019. gada 2. jūlija Konvencija par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās.
 (2)
 Spriedumu konvencijas preambula.
 (3)
 Sk. Padomes 2016. gada 26. un 27. maija sēdes konkurētspējas jautājumos iznākumu (3470. Padomes sēde), Nr. 9357/16 un Padomes lēmuma projektu (Nr. 8814/16) ar ko atļauj sākt sarunas par Konvenciju par spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (Spriedumu konvenciju) Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences ietvaros.
 (4)
 https://ec.europa.eu/commission/sites/beta-political/files/political-guidelines-next-commission_lv.pdf
 .
 (5)
 Vienlaikus atbalstot pamatkategoriju mērķus “Spēcīgāka Eiropa pasaulē” un “Ekonomika cilvēku labā”.
 (6)
 Sk. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (pārstrādātā versija) (OV L 351, 20.12.2012., 1. lpp.) (“Briseles I.a regula”).
 (7)
 Sk. iepriekšējo zemsvītras piezīmi.
 (8)
 Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 339, 21.12.2007., 3.–41. lpp.).
 (9)
 2005. gada 30. jūnija Konvencija par tiesas izvēles līgumiem.
 (10)
 Sk. Spriedumu konvencijas 23. panta 4. punktu. Būtu jāatzīmē, ka šī konvencija neietekmētu arī Lugāno konvencijas vai 2005. gada Konvencijas par tiesas izvēli piemērošanu, jo nolīgumiem, kas noslēgti iepriekš, ir prioritāte, pamatojoties uz 23. panta 2. punktu.
 (11)
 To ir apstiprinājusi EST savā Lugāno atzinumā, kurā EST atzina, ka Eiropas Komisijas ekskluzīvā ārējā kompetence citstarp attiecas uz trešo valstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās. Sk. Atzinumu 1/03, ECLI:EU:C:2006:81.
 (12)
 Par šo jautājumu skatīt arī 3. un 4. iedaļu Ietekmes novērtējuma ziņojumā, kas pievienots šim priekšlikumam.
 (13)
 Seminārā dalībvalstis pauda provizoriskus viedokļus, kas atkarīgi no visu politikas risinājumu seku turpmākas analīzes.
 (14)
 Deklarācija ir balstīta uz šīs konvencijas 18. pantu (izslēdzot noteiktus jautājumus) un/vai 19. pantu (izslēdzot spriedumus civillietās un komerclietās, kas attiecas uz valstīm).
 (15)
 Tiks publicēts pēc šā priekšlikuma pieņemšanas.
 (16)
 Sk. Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 12, 16.1.2001., 1. lpp.).
 (17)
 Sk. Briseles Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV L 299, 31.12.1972., 32. lpp.).
 (18)
 Tie bija patērētāju, nodarbinātības un apdrošināšanas jautājumi.
 (19)
 Papildus Briseles I.a regulai šī pieeja ir izmantota arī Lugāno konvencijā un 2005. gada Konvencijā par tiesu izvēli.
 (20)
 OV C [..], [..], [..]. lpp.
 (21)
 Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 351, 20.12.2012., 1. lpp.).
 (22)
 Nolīguma spēkā stāšanās datumu Padomes Ģenerālsekretariāts publicēs Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
 ---documentbreak---
 EIROPAS KOMISIJA
 Briselē, 16.7.2021
 COM(2021) 388 final
 PIELIKUMS
 dokumentam
 Priekšlikums PADOMES LĒMUMAM
 par Eiropas Savienības pievienošanos Konvencijai par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
 {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}
 KONVENCIJA PAR ĀRVALSTU SPRIEDUMU ATZĪŠANU UN IZPILDI CIVILLIETĀS UN KOMERCLIETĀS
 Konvencijas Puses,
 vēlēdamās veicināt tiesu iestāžu efektīvu pieejamību visiem un atvieglot uz noteikumiem balstītu daudzpusēju tirdzniecību un ieguldījumus, kā arī mobilitāti, izmantojot tiesu iestāžu sadarbību,
 pārliecinātas, ka šādu sadarbību iespējams veicināt, ieviešot vienotu pamatnoteikumu kopumu par ārvalstu spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, lai veicinātu šādu spriedumu efektīvu atzīšanu un izpildi,
 pārliecinātas, ka šādai pastiprinātai tiesu iestāžu sadarbībai jo īpaši ir vajadzīgs starptautisks tiesiskais režīms, kas nodrošina lielāku paredzamību un noteiktību attiecībā uz ārvalstu spriedumu apriti pasaulē un kas papildina 2005. gada 30. jūnija Konvenciju par tiesas izvēles līgumiem,
 lai to izpildītu, ir nolēmušas noslēgt šo Konvenciju, un ir vienojušās par šādiem noteikumiem.
 I NODAĻA – PIEMĒROŠANAS JOMA UN DEFINĪCIJAS
 1. pants
 Piemērošanas joma
 1. Konvencija attiecas uz spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās. Tā neattiecas jo īpaši uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām.
 2. Konvencija attiecas uz līgumslēdzējas valsts tiesas pieņemta sprieduma atzīšanu un izpildi citā līgumslēdzējā valstī.
 2. pants
 Izņēmumi no piemērošanas jomas
 1. Konvenciju nepiemēro attiecībā uz šādiem jautājumiem:
 a) fizisku personu juridiskais statuss vai tiesībspēja un rīcībspēja;
 b) uzturēšanas saistības;
 c) citi ģimenes tiesību jautājumi, tostarp laulāto mantisko attiecību regulējums un citas tiesības vai saistības, kas izriet no laulības vai līdzīgām attiecībām;
 d) testamenti un mantošana;
 e) maksātnespēja, mierizlīgums, finanšu iestāžu noregulējums un līdzīgi jautājumi;
 f) pasažieru un preču pārvadājumi;
 g) pārrobežu jūras piesārņojums, jūras piesārņojums teritorijās, kas nav valstu jurisdikcijā, kuģu radītais jūras piesārņojums, atbildības ierobežošana jūras prasībās un vispārēja avārija;
 h) atbildība par kodolkaitējumu;
 i) juridisku personu vai fizisku vai juridisku personu apvienību izveides spēkā esība vai to darbības izbeigšana vai likvidācija un to pārvaldes struktūru pieņemto lēmumu spēkā esība;
 j) publisko reģistru ierakstu spēkā esība;
 k) neslavas celšana;
 l) privātums;
 m) intelektuālais īpašums;
 n) bruņoto spēku darbības, tostarp to personāla darbības, pildot dienesta pienākumus;
 o) tiesībaizsardzības darbības, tostarp tiesībaizsardzības iestāžu darbinieku darbības, pildot dienesta pienākumus;
 p) pretmonopola (konkurences) jautājumi, izņemot gadījumus, kad spriedums ir balstīts uz rīcību, kas ir pret konkurenci vērsta vienošanās vai saskaņota darbība starp faktiskiem vai potenciāliem konkurentiem ar mērķi noteikt cenas, veikt manipulācijas ar piedāvājumiem, noteikt ražošanas apjoma ierobežojumus vai kvotas vai sadalītu tirgus, piešķirot klientus, piegādātājus, teritorijas vai tirdzniecības līnijas, un ja šāda rīcība un tās sekas ir notikušas izcelsmes valstī;
 q) valsts parāda pārstrukturēšana, izmantojot vienpusējus valsts pasākumus.
 2. Spriedums nav izslēgts no Konvencijas piemērošanas jomas, ja jautājums, uz kuru Konvencija neattiecas, ir radies tikai kā iepriekš izlemjams jautājums tiesvedībā, kurā pieņemts spriedums, nevis kā prasības priekšmets. Konkrētāk, tas, ka puse aizstāvības nolūkā atsaucas uz jautājumu, pats par sevi nenozīmē, ka Konvenciju šī sprieduma izskatīšanai nepiemēro, ar noteikumu, ka šis jautājums nav prasības priekšmets.
 3. Konvenciju nepiemēro šķīrējtiesu un līdzīgiem procesiem.
 4. Tas, ka puse tiesvedībā ir valsts, tostarp valdība, valdības aģentūra vai jebkura cita persona, kas rīkojas valsts vārdā, pats par sevi nenozīmē, ka spriedums ir izslēgts no Konvencijas piemērošanas jomas.
 5. Nekas šajā Konvencijā neietekmē valstu vai starptautisko organizāciju privilēģijas un imunitātes attiecībā uz pašām valstīm vai starptautiskajām organizācijām un uz to īpašumiem.
 3. pants
 Definīcijas
 1. Šajā Konvencijā:
 a) “atbildētājs” ir persona, pret kuru izcelsmes valstī ir celta prasība vai pretprasība;
 b)“spriedums” ir jebkurš tiesas nolēmums par lietu pēc būtības neatkarīgi no šā nolēmuma nosaukuma, tostarp arī dekrēts vai rīkojums, kā arī tiesvedības izmaksu vai izdevumu noteikšana, ko veic tiesa (tostarp tiesas ierēdnis), ar nosacījumu, ka tā ir saistīta ar nolēmumu par lietu pēc būtības, ko iespējams atzīt un izpildīt saskaņā ar šo Konvenciju. Pagaidu aizsardzības pasākums nav spriedums.
 2. Jebkuras struktūras vai personas, kas nav fiziska persona, pastāvīga dzīvesvieta ir valstī:
 a) kurā atrodas tās statūtos noteiktā atrašanās vieta;
 b) saskaņā ar kuras tiesību aktiem tā ir dibināta vai izveidota;
 c) kurā atrodas tās galvenais birojs vai
 d) kurā atrodas tās galvenā darbības vieta.
 II NODAĻA – ATZĪŠANA UN IZPILDE
 4. pants
 Vispārīgi noteikumi
 1. Līgumslēdzējas valsts (izcelsmes valsts) tiesas spriedumu atzīst un izpilda citā līgumslēdzējā valstī (izpildes valstī) saskaņā ar šīs nodaļas noteikumiem. Atzīšanu un izpildi var atteikt, tikai pamatojoties uz Konvencijā norādītajiem iemesliem.
 2. Izpildes valstī sprieduma pamatotību nepārskata. Var būt tikai tādi apsvērumi, kas vajadzīgi šīs Konvencijas piemērošanai.
 3. Spriedumu atzīst tikai tad, ja tas ir spēkā izcelsmes valstī, un to izpilda tikai tad, ja tas ir izpildāms izcelsmes valstī.
 4. Atzīšanu un izpildi var apturēt vai atteikt, ja 3. punktā minēto spriedumu pārskata izcelsmes valstī vai nav beidzies vispārējais sprieduma pārsūdzības termiņš. Atteikums neliedz vēlāk no jauna iesniegt sprieduma atzīšanas vai izpildes pieteikumu.
 5. pants
 Atzīšanas un izpildes pamats
 1. Spriedumu var atzīt un izpildīt, ja ir izpildīts viens no šādiem nosacījumiem:
 a) personas, pret kuru vērsta atzīšana vai izpilde, pastāvīgā dzīvesvieta laikā, kad šī persona kļuva par tiesvedības pusi izcelsmes tiesā, bija izcelsmes valstī;
 b) fiziskas personas, pret kuru vērsta atzīšana vai izpilde, galvenā darbības vieta bija izcelsmes valstī brīdī, kad šī persona kļuva par pusi tiesvedībā izcelsmes tiesā, un prasība, kas ir sprieduma pamatā, ir radusies šīs uzņēmējdarbības rezultātā;
 c) persona, pret kuru vērsta atzīšana vai izpilde, ir persona, kura ir cēlusi prasību, kas nav pretprasība, uz kuru ir balstīts spriedums;
 d) atbildētājam izcelsmes valstī bija filiāle, aģentūra vai cita struktūra bez atsevišķas juridiskas personas statusa brīdī, kad šī persona kļuva par tiesvedības pusi izcelsmes tiesā, un prasība, kas bija sprieduma pamatā, radās šīs filiāles, aģentūras vai struktūras darbības rezultātā;
 e) atbildētājs ir skaidri piekritis izcelsmes tiesas jurisdikcijai tiesvedībā, kurā pieņemts spriedums;
 f) atbildētājs izcelsmes tiesā ir atbildējis pēc būtības, neapstrīdot jurisdikciju termiņā, kas noteikts izcelsmes valsts tiesību aktos, ja vien nav acīmredzams, ka iebildums pret jurisdikciju vai jurisdikcijas īstenošanu nebūtu apmierināts saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem;
 g) spriedums attiecās uz līgumsaistībām, un to ir pieņēmusi tās valsts tiesa, kurā šīs saistības ir izpildītas, vai tām vajadzētu būt izpildītām saskaņā ar:
 i) pušu vienošanos vai
 ii) līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem, ja nav vienošanās par izpildes vietu,
 ja vien atbildētāja darbības saistībā ar darījumu acīmredzami nav veidojušas mērķtiecīgas un būtiskas saiknes ar šo valsti;
 h) spriedums attiecās uz nekustamā īpašuma izīrēšanu (nomu), un to ir pieņēmusi tās valsts tiesa, kurā atrodas nekustamais īpašums;
 i) spriedums bija nelabvēlīgs atbildētājam attiecībā uz līgumsaistībām, kas nodrošinātas ar lietu tiesībām uz nekustamo īpašumu, kurš atrodas izcelsmes valstī, ja līgumiskais prasījums ir apvienots ar prasījumu pret to pašu atbildētāju saistībā ar šīm lietu tiesībām;
 j) spriedums attiecās uz ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no nāves, fiziska kaitējuma, materiāla īpašuma bojājuma vai zaudēšanas, un darbība vai bezdarbība, kas tieši rada šādu kaitējumu, notika izcelsmes valstī neatkarīgi no tā, kur šāds kaitējums ir nodarīts;
 k) spriedums attiecas uz brīvprātīgi izveidota un rakstiski apliecināta trasta spēkā esību, uzbūvi, sekām, pārvaldi vai izmaiņām, un
 i) tiesvedības uzsākšanas brīdī izcelsmes valsts trasta aktā bija norādīta kā valsts, kuras tiesās ir jāizskata strīdi par šādiem jautājumiem; vai
 ii) tiesvedības uzsākšanas brīdī izcelsmes valsts trasta aktā bija skaidri vai netieši norādīta kā valsts, kurā atrodas trasta galvenā pārvaldes vieta.
 Šis apakšpunkts attiecas tikai uz spriedumiem par iekšējiem aspektiem attiecībā uz trastu starp personām, kas ir vai bija trasta attiecībās;
 l) spriedums attiecās uz pretprasību —
 i) ciktāl tas bija labvēlīgs pretprasītājam, ar nosacījumu, ka pretprasība ir cēlusies no tā paša darījuma vai notikuma kā prasība; vai
 ii) ciktāl tas ir vērsts pret pretprasību, ja vien izcelsmes valsts tiesību aktos nav prasīts iesniegt pretprasību, lai izvairītos no tiesvedību novēršanas;
 m) spriedumu ir pieņēmusi tiesa, kas norādīta rakstiski noslēgtā vai dokumentētā līgumā, vai jebkādos citos saziņas līdzekļos, kas padara informāciju pieejamu, lai to varētu izmantot turpmākai atsaucei, izņemot ekskluzīvu tiesas izvēles līgumu.
 Šajā apakšpunktā “ekskluzīvs tiesas izvēles līgums” ir līgums, kas noslēgts divu vai vairāku pušu starpā un ar kuru, lai izlemtu strīdus, kuri ir radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, norāda šo strīdu risināšanai vienas valsts tiesas vai vienu vai vairākas konkrētas valsts tiesas, izslēdzot jebkuras citas tiesas jurisdikciju.
 2. Ja atzīšana vai izpilde tiek prasīta pret fizisku personu, kas galvenokārt darbojas personīgos, ģimenes vai mājsaimniecības nolūkos (patērētāju) lietās, kas attiecas uz patērētāju līgumu, vai pret darbinieku lietās, kas saistītas ar darbinieka darba līgumu —
 a) šā panta 1. punkta e) apakšpunktu piemēro tikai tad, ja piekrišana ir adresēta tiesai mutiski vai rakstiski;
 b) nepiemēro 1. punkta f), g) un m) apakšpunktu.
 3. Šā panta 1. punkts neattiecas uz spriedumu, kurā tika lemts par nekustamā īpašuma īri (nomu) vai pieņemts lēmums par nekustamā īpašuma reģistrāciju. Šādu spriedumu var atzīt un izpildīt tikai tad, ja to ir pieņēmusi tās valsts tiesa, kurā atrodas īpašums.
 6. pants
 Atzīšanas un izpildes ekskluzīvais pamats
 Neatkarīgi no 5. panta spriedumu par lietu tiesībām uz nekustamo īpašumu atzīst un izpilda tikai tad, ja īpašums atrodas izcelsmes valstī.
 7. pants
 Atzīšanas un izpildes atteikums
 1. Atzīšanu vai izpildi var atteikt, ja:
 a) dokuments, uz kura pamata uzsākta tiesvedība, vai tam pielīdzināms dokuments, kurā ietverts paziņojums par būtiskām prasības sastāvdaļām:
 i) nebija paziņots atbildētājam savlaicīgi un tā, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību, izņemot, ja atbildētājs ieradās izcelsmes valsts tiesā un piedalījās lietas izskatīšanā, apstrīdot minēto paziņošanu ar noteikumu, ka izcelsmes valsts tiesību aktos šāda apstrīdēšana ir paredzēta, vai
 ii) izpildes valstī bija paziņots atbildētājam tādā veidā, kas nav savienojams ar šajā valstī pastāvošajiem dokumentu izsniegšanas pamatprincipiem;
 b) spriedums panākts krāpšanas rezultātā;
 c) atzīšana vai izpilde būtu acīmredzami nesavienojama ar atzīšanas vai izpildes valsts sabiedrisko kārtību, tostarp arī situācijās, kad īpašās procesuālās darbības, kuru rezultātā pieņemts spriedums, ir nesavienojamas ar šīs valsts procesuālā taisnīguma pamatprincipiem, un situācijās, kas apdraud šīs valsts drošību vai suverenitāti;
 d) tiesvedība izcelsmes tiesā bija pretrunā līgumam vai norādei trasta aktā, saskaņā ar kuru attiecīgais strīds bija jāizskata tādas valsts tiesā, kas nav izcelsmes valsts;
 e) spriedums ir nesavienojams ar spriedumu, ko izpildes valsts tiesa pieņēmusi strīdā starp tām pašām pusēm; vai
 f) spriedums ir nesavienojams ar agrāku spriedumu, kas pieņemts citas valsts tiesā starp tām pašām pusēm un par to pašu prasību, ar noteikumu, ka agrākais spriedums atbilst nosacījumiem tā atzīšanai atzīšanas vai izpildes valstī.
 2. Atzīšanu vai izpildi var atlikt vai atteikt, ja izpildes valsts tiesā notiek tiesvedība starp tām pašām pusēm par to pašu jautājumu, ja:
 a) izpildes valsts tiesā prasība tika celta pirms prasības izcelsmes tiesā; kā arī
 b) pastāv cieša saikne starp strīdu un izpildes valsti.
 Atteikums saskaņā ar šo punktu neliedz vēlāk no jauna iesniegt sprieduma atzīšanas vai izpildes pieteikumu.
 8. pants
 Iepriekš izlemjami jautājumi
 1. Lēmumu par iepriekš izlemjamu jautājumu neatzīst un neizpilda saskaņā ar Konvenciju, ja lēmums ir par jautājumu, uz kuru neattiecas Konvencija, vai par 6. pantā minētu jautājumu, par kuru ir lēmusi citas valsts, kas nav minētajā pantā minētā valsts, tiesa.
 2. Sprieduma atzīšanu vai izpildi var atteikt, ja un ciktāl spriedums ir balstīts uz lēmumu lietā, uz kuru neattiecas Konvencija, vai uz 6. pantā minētu jautājumu, par kuru ir lēmusi citas valsts, kas nav minētajā pantā minētā valsts, tiesa.
 9. pants
 Atsevišķas daļas atzīšana vai izpilde
 Sprieduma atsevišķas daļas atzīšanu vai izpildi veic, ja ir prasīta tikai konkrētās daļas atzīšana vai izpilde vai tikai daļu no sprieduma ir pieļaujams atzīt vai izpildīt saskaņā ar Konvenciju.
 10. pants
 Zaudējumu atlīdzība
 1. Sprieduma atzīšanu vai izpildi var atteikt, ja piespriestā zaudējumu atlīdzība, tostarp arī nesamērīga apmēra vai vindikatīva atlīdzība, nekompensē puses patiesos zaudējumus vai nodarīto kaitējumu.
 2. Atzīšanas vai izpildes valsts ņem vērā, vai un kādā apmērā izcelsmes valsts tiesas piespriestā atlīdzība par zaudējumiem sedz ar tiesvedību saistītus izdevumus.
 11. pants
 Izlīgumi (transactions judiciaires)
 Izlīgumu (transactions judiciaires), ko apstiprinājusi līgumslēdzējas valsts tiesa vai kas noslēgts līgumslēdzējas valsts tiesā lietas izskatīšanas gaitā un kas ir izpildāms tādā pašā veidā kā izcelsmes valsts tiesas spriedums, izpilda saskaņā ar Konvenciju tāpat kā spriedumu.
 12. pants
 Iesniedzamie dokumenti
 1. Puse, kas prasa atzīšanu vai izpildi, iesniedz:
 a) pilnu un apliecinātu sprieduma norakstu;
 b) ja spriedums ir pieņemts aizmuguriski, tā dokumenta oriģinālu vai apliecinātu kopiju, kas pierāda, ka pusei, pret kuru pieņemts aizmugurisks spriedums, ir paziņots dokuments, ar ko celta prasība, vai līdzvērtīgs dokuments;
 c) dokumentus, kas nepieciešami, lai konstatētu, ka spriedums ir spēkā vai attiecīgā gadījumā – ka tas ir izpildāms izcelsmes valstī;
 d) Konvencijas 11. pantā minētajā gadījumā – izcelsmes valsts tiesas (tai skaitā tiesas amatpersonas) apstiprinājumu, ka izlīgums vai tā daļa izcelsmes valstī ir izpildāms tādā pašā veidā kā tiesas spriedums.
 2. Ja atzīšanas vai izpildes valsts tiesa no sprieduma teksta nevar konstatēt, vai šīs nodaļas noteikumi ir ievēroti, tiesa var pieprasīt nepieciešamos dokumentus.
 3. Atzīšanas vai izpildes pieteikumam var pievienot izcelsmes valsts tiesas (tostarp tiesas ierēdņa) izsniegtu dokumentu, kas attiecas uz spriedumu un atbilst Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences ieteiktajam un publicētajam formātam.
 4. Ja šajā pantā minētie dokumenti nav izpildes valsts oficiālajā valodā, tiem pievieno apstiprinātu tulkojumu, ja vien izpildes valsts tiesību aktos nav noteikts citādi.
 13. pants
 Procesuālā kārtība
 1. Procesuālo kārtību atzīšanai, izpildāmības pasludināšanai vai reģistrācijai izpildei un sprieduma izpildei nosaka atzīšanas vai izpildes valsts tiesību akti, ja vien šajā Konvencijā nav noteikts citādi. Izpildes valsts tiesa rīkojas ātri.
 2. Izpildes valsts tiesa neatsaka sprieduma atzīšanu vai izpildi saskaņā ar Konvenciju, pamatojoties uz to, ka atzīšana vai izpilde būtu jāpieprasa citā valstī.
 14. pants
 Tiesvedības izmaksas
 1. Nav atļauts itin nekādā veidā no personas, kura vienā līgumslēdzējā valsti cēlusi prasību par citā līgumslēdzējā valstī pieņemta tiesas sprieduma izpildīšanu, prasīt nodrošinājumu, garantiju vai ķīlu, pamatojoties tikai uz to, ka šai personai ir ārvalsts piederība vai ka tai nav domicila vai pastāvīgas dzīvesvietas valstī, kurā celta izpildīšanas prasība.
 2. Vienā līgumslēdzējā valstī izdotu rīkojumu par tiesvedības izdevumu samaksu pret jebkuru personu, kas ir atbrīvota no nodrošinājuma, garantijas vai ķīlas prasības saskaņā ar 1. punktu vai tās valsts tiesību aktiem, kurā uzsākta tiesvedība, pēc tās personas pieteikuma, kurai ir tiesības uz rīkojuma izpildi, pasludina par izpildāmu jebkurā citā līgumslēdzējā valstī.
 3. Valsts var paziņot, ka tā nepiemēro 1. punktu, vai ar deklarāciju norādīt, kura no tās tiesām nepiemēro 1. punktu.
 15. pants
 Atzīšana un izpilde saskaņā ar valsts tiesību aktiem
 Ievērojot 6. pantu, Konvencija neliedz atzīt vai izpildīt spriedumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
 III NODAĻA — VISPĀRĒJIE NOTEIKUMI
 16. pants
 Pārejas noteikums
 Konvencija attiecas uz spriedumu atzīšanu un izpildi, ja laikā, kad tiesvedība tika uzsākta izcelsmes valstī, Konvencija bija spēkā starp šo valsti un izpildes valsti.
 17. pants
 Atzīšanu un izpildi ierobežojošas deklarācijas
 Valsts var deklarēt, ka tās tiesas var atteikties atzīt vai izpildīt spriedumu, ko pieņēmusi citas Konvencijas līgumslēdzējas valsts tiesa, ja pušu dzīvesvieta bija atzīšanas vai izpildes valstī un pušu attiecības, kā arī visi pārējie ar strīdu saistītie jautājumi, izņemot izcelsmes tiesas atrašanās vietu, bija saistīti tikai ar atzīšanas vai izpildes valsti.
 18. pants
 Deklarācijas par īpašiem jautājumiem
 1. Ja valsts ir īpaši ieinteresēta nepiemērot Konvenciju kādam īpašam jautājumam, šī valsts var deklarēt, ka šim konkrētajam jautājumam tā Konvenciju nepiemēros. Valsts, kas sniedz šādu deklarāciju, nodrošina, ka deklarācija nav plašāka, nekā tas ir nepieciešams, un ka šis īpašais no piemērošanas jomas izslēgtais jautājums ir skaidri un precīzi noteikts.
 2. Attiecībā uz šādu jautājumu Konvenciju nepiemēro:
 a) līgumslēdzējā valstī, kas sniegusi deklarāciju;
 b) citās līgumslēdzējās valstīs, kurās lūdz atzīt vai izpildīt spriedumu, ko pieņēmusi tās līgumslēdzējas valsts tiesa, kura ir sniegusi deklarāciju.
 19. pants
 Deklarācijas attiecībā uz spriedumiem, kas attiecas uz valsti
 1. Valsts var paziņot, ka tā nepiemēro Konvenciju spriedumiem, kas izriet no tiesvedības, kurā puse ir kāda no turpmāk minētajām:
 a) šī valsts vai fiziska persona, kas rīkojas šīs valsts vārdā; vai
 b) šīs valsts valdības aģentūra vai fiziska persona, kas rīkojas šādas valdības aģentūras uzdevumā.
 Valsts, kas sniedz šādu deklarāciju, nodrošina, ka deklarācija nav plašāka, nekā tas ir nepieciešams, un ka šī izslēgšana no piemērošanas jomas ir skaidri un precīzi noteikta. Deklarācijā nenošķir spriedumus, ja valsts, šīs valsts valdības aģentūra vai fiziska persona, kas rīkojas to vārdā, ir atbildētājs vai prasītājs tiesvedībā izcelsmes tiesā.
 2. Tādas valsts tiesas pieņemta sprieduma atzīšanu vai izpildi, kas sniegusi deklarāciju saskaņā ar 1. punktu, var atteikt, ja spriedums pieņemts tiesvedībā, kurā puse ir vai nu valsts, kas sniegusi deklarāciju, vai izpildes valsts, viena no to valdības aģentūrām vai fiziska persona, kas rīkojas vienas vai otras puses vārdā, tādā pašā mērā, kā norādīts deklarācijā.
 20. pants
 Vienāda interpretācija
 Interpretējot Konvenciju, ņem vērā tās starptautisko raksturu un nepieciešamību veicināt tās vienveidīgu piemērošanu.
 21. pants
 Konvencijas darbības pārskatīšana
 Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences ģenerālsekretārs regulāri veiks pasākumus, lai pārskatītu Konvencijas, tostarp arī deklarāciju, darbību, un ziņos Vispārējo lietu un politikas padomei.
 22. pants
 Neunitāras tiesību sistēmas
 1. Attiecībā uz Konvencijas līgumslēdzējām valstīm, kurās saistībā ar jebkuru Konvencijā skartu jautājumu pastāv divas vai vairākas tiesību sistēmas dažādās teritoriālās vienībās:
 a) visas atsauces uz valsts tiesību aktiem vai procesuālo kārtību attiecīgos gadījumos ir jāsaprot kā atsauce uz tiesību aktiem vai procesuālo kārtību, kas ir spēkā attiecīgajā teritoriālajā vienībā;
 b)visas atsauces uz valsts tiesu vai tiesām attiecīgos gadījumos ir jāsaprot kā atsauce uz tiesu vai tiesām attiecīgajā teritoriālajā vienībā;
 c) visas atsauces uz saikni ar valsti attiecīgos gadījumos ir jāsaprot kā atsauce uz saikni ar attiecīgo teritoriālo vienību;
 d) visas atsauces uz piesaistes kritēriju valstij attiecīgos gadījumos ir jāsaprot kā atsauces uz piesaistes kritēriju attiecīgajai teritoriālajai vienībai.
 2. Neatkarīgi no 1. punkta noteikumiem Konvencijas līgumslēdzējai valstij, kurā ir divas vai vairākas teritoriālās vienības ar dažādām tiesību sistēmām, nav pienākuma piemērot Konvenciju situācijām, kas saistītas tikai ar šādām dažādām teritoriālām vienībām.
 3. Teritoriālās vienības tiesai Konvencijas līgumslēdzējā valstī, kurā ir divas vai vairākas teritoriālās vienības ar dažādām tiesību sistēmām, nav pienākuma atzīt vai izpildīt citā Konvencijas līgumslēdzējā valstī pasludinātu spriedumu tikai tāpēc, ka spriedums saskaņā ar Konvenciju ir atzīts vai izpildīts citā šīs pašas līgumslēdzējas valsts teritoriālajā vienībā.
 4. Šo pantu nepiemēro reģionālām ekonomiskās integrācijas organizācijām.
 23. pants
 Attiecības ar citiem starptautiskiem instrumentiem
 1. Konvenciju pēc iespējas interpretē kā atbilstīgu citiem Konvencijas līgumslēdzējas valsts spēkā esošiem nolīgumiem neatkarīgi no tā, vai tie noslēgti pirms vai pēc šīs Konvencijas.
 2. Konvencija neietekmē to, kā līgumslēdzēja valsts piemēro līgumu, kas noslēgts pirms Konvencijas.
 3. Konvencija neietekmē līgumslēdzējas valsts tiesības piemērot pēc Konvencijas noslēgtu līgumu attiecībā uz Konvencijas līgumslēdzējas valsts, kas arī ir minētā nolīguma puse, tiesas pieņemta sprieduma atzīšanu vai izpildi. Nekas citā līgumā neietekmē 6. pantā noteiktās saistības pret līgumslēdzējām valstīm, kas nav minētā līguma puses.
 4. Konvencija neietekmē reģionālas ekonomiskās integrācijas organizācijas, kas ir Konvencijas puse, noteikumu piemērošanu attiecībā uz tāda sprieduma atzīšanu vai izpildi, ko pieņēmusi tādas līgumslēdzējas valsts tiesa, kas ir arī reģionālās ekonomiskās integrācijas organizācijas dalībvalsts, ja:
 a) noteikumi tika pieņemti pirms Konvencijas noslēgšanas; vai
 b) noteikumi tika pieņemti pēc Konvencijas noslēgšanas, ciktāl tie neietekmē 6. pantā noteiktās saistības pret līgumslēdzējām valstīm, kas nav reģionālās ekonomiskās integrācijas organizācijas dalībvalstis.
 IV NODAĻA – NOSLĒGUMA NOTEIKUMI
 24. pants
 Parakstīšana, ratifikācija, pieņemšana, apstiprināšana vai pievienošanās
 1. Konvenciju var parakstīt visas valstis.
 2. Šī Konvencija parakstītājvalstīm ir jāratificē, jāpieņem vai jāapstiprina.
 3. Konvencijai var pievienoties visas valstis.
 4. Ratifikācijas, pieņemšanas, apstiprināšanas vai pievienošanās aktus deponē Konvencijas depozitāram Nīderlandes Karalistes Ārlietu ministrijā.
 25. pants
 Deklarācijas attiecībā uz valstīm ar vairākām tiesību sistēmām
 1. Ja valstī ir divas vai vairākas teritoriālās vienības, kurās saistībā ar jautājumiem, uz ko attiecas Konvencija, piemēro dažādas tiesību sistēmas, tad šāda valsts var deklarēt, ka Konvencija attiecas uz visām tās teritoriālajām vienībām vai tikai uz vienu vai vairākām teritoriālajām vienībām. Šādā deklarācijā skaidri jānorāda tās teritoriālās vienības, uz kurām attiecas Konvencija.
 2. Ja valsts neiesniedz šajā pantā paredzēto deklarāciju, Konvenciju piemēro visām minētās valsts teritoriālajām vienībām.
 3. Šo pantu nepiemēro reģionālām ekonomiskās integrācijas organizācijām.
 26. pants
 Reģionālas ekonomiskās integrācijas organizācijas
 1. Reģionāla ekonomiskās integrācijas organizācija, kuru veido tikai suverēnas valstis un kura ir kompetenta attiecībā uz dažiem vai visiem Konvencijā iekļautajiem jautājumiem, var parakstīt, pieņemt, apstiprināt Konvenciju vai tai pievienoties. Reģionālajai ekonomiskās integrācijas organizācijai šādā gadījumā ir tādas pašas tiesības kā Konvencijas līgumslēdzējai valstij tādā apmērā, kādā organizācijai ir kompetence attiecībā uz Konvencijā iekļautajiem jautājumiem.
 2. Reģionālā ekonomiskās integrācijas organizācija, parakstot, pieņemot vai apstiprinot Konvenciju vai tai pievienojoties, rakstiski paziņo depozitāram, attiecībā uz kādiem šajā Konvencijā iekļautajiem jautājumiem šīs organizācijas dalībvalstis ir nodevušas tai savu kompetenci. Organizācija nekavējoties rakstiski paziņo depozitāram par visām izmaiņām, kas attiecas uz tās kompetenci, kā norādīts pēdējā saskaņā ar šo punktu sniegtajā paziņojumā.
 3. Saistībā ar Konvencijas stāšanos spēkā neņem vērā aktu, ko depozitāram deponē reģionāla ekonomiskās integrācijas organizācija, izņemot, ja reģionālā ekonomiskās integrācijas organizācija saskaņā ar 27. panta 1. punktu deklarē, kas tās dalībvalstis nebūs šīs Konvencijas puses.
 4. Visas atsauces uz “līgumslēdzēju valsti” vai “valsti” šajā Konvencijā attiecīgos gadījumos vienlīdz attiecas uz reģionālu ekonomiskās integrācijas organizāciju.
 27. pants
 Reģionālas ekonomiskās integrācijas organizācijas kā līgumslēdzēja puse bez tās dalībvalstīm
 1. Parakstīšanas, pieņemšanas, apstiprināšanas vai pievienošanās laikā reģionāla ekonomiskās integrācijas organizācija var sniegt deklarāciju, ka tā ir kompetenta rīkoties attiecībā uz visiem Konvencijā ietvertajiem jautājumiem, un Konvencija būs saistoša tās dalībvalstīm tāpēc, ka Konvenciju parakstījusi, pieņēmusi, apstiprinājusi vai tai pievienojusies minētā organizācija, kaut arī dalībvalstis nebūs Konvencijas puses.
 2. Ja reģionāla ekonomiskās integrācijas organizācija sniedz deklarāciju saskaņā ar šā panta 1. punktu, visas atsauces uz “līgumslēdzēju valsti” vai “valsti” šajā Konvencijā attiecīgos gadījumos vienlīdz attiecas uz organizācijas dalībvalstīm.
 28. pants
 Stāšanās spēkā
 1. Konvencija stājas spēkā nākamā mēneša pirmajā dienā pēc tam, kad beidzies termiņš, kurā var sniegt paziņojumu saskaņā ar 29. panta 2. punktu attiecībā uz otro valsti, kas ir deponējusi 24. pantā minēto ratifikācijas, pieņemšanas, apstiprināšanas vai pievienošanās dokumentu.
 2. Konvencija stājas spēkā:
 a) attiecībā uz katru valsti pēc Konvencijas ratifikācijas, pieņemšanas, apstiprināšanas vai pievienošanās tā mēneša pirmajā dienā pēc tam, kad beidzies laikposms, kurā var sniegt paziņojumus saskaņā ar 29. panta 2. punktu attiecībā uz šo valsti;
 b) attiecībā uz teritoriālo vienību, kurai Konvenciju piemēro saskaņā ar 25. pantu, pēc tam, kad Konvencija ir stājusies spēkā attiecībā uz valsti, kas sniedz deklarāciju, tā mēneša pirmajā dienā pēc tam, kad ir pagājuši trīs mēneši no šajā pantā minētās deklarācijas paziņošanas.
 29. pants
 Attiecību nodibināšana saskaņā ar Konvenciju
 1. Konvencija ir spēkā starp divām līgumslēdzējām valstīm tikai tad, ja neviena no tām nav paziņojusi depozitāram par otru saskaņā ar 2. vai 3. punktu. Ja šāda paziņojuma nav, Konvencija stājas spēkā starp divām līgumslēdzējām valstīm no tā mēneša pirmās dienas, kas seko tā laikposma beigām, kurā var sniegt paziņojumus.
 2. Līgumslēdzēja valsts 12 mēnešu laikā pēc 32. panta a) punktā minētā depozitāra paziņojuma dienas var paziņot depozitāram, ka tas, ka cita valsts ratificē, pieņem, apstiprina Konvenciju vai pievienojas tai, nenozīmē attiecību starp abām valstīm nodibināšanu saskaņā ar šo Konvenciju.
 3. Valsts, deponēdama savu instrumentu saskaņā ar 24. panta 4. punktu, var paziņot depozitāram, ka tas, ka tā ratificē, pieņem, apstiprina Konvenciju vai pievienojas tai, nenozīmē attiecību nodibināšanu ar līgumslēdzēju valsti saskaņā ar šo Konvenciju.
 4. Līgumslēdzēja valsts jebkurā laikā var atsaukt paziņojumu, ko tā sniegusi saskaņā ar 2. vai 3. punktu. Šāda atsaukšana stājas spēkā nākamā mēneša pirmajā dienā pēc tam, kad pagājuši trīs mēneši pēc paziņošanas dienas.
 30. pants
 Deklarācijas
 1. Deklarācijas, kas minētas 14., 17., 18., 19. un 25. pantā, var sniegt parakstīšanas, ratifikācijas, pieņemšanas, apstiprināšanas vai pievienošanās laikā vai jebkurā laikā pēc tam; tās var jebkurā laika grozīt vai atsaukt.
 2. Deklarācijas, grozījumus un atsaukumus paziņo depozitāram.
 3. Deklarācija, kas iesniegta parakstot, ratificējot, pieņemot, apstiprinot vai pievienojoties, stājas spēkā vienlaicīgi ar šīs Konvencijas stāšanos spēkā attiecībā uz atbilstīgo valsti.
 4. Vēlāk iesniegta deklarācija un visi deklarācijas grozījumi vai atsaukumi stājas spēkā mēneša pirmajā dienā pēc tam, kad ir pagājuši trīs mēneši no dienas, kad depozitārs ir saņēmis paziņojumu.
 5. Deklarācija, kas iesniegta vēlāk, un deklarācijas grozīšana vai atsaukšana neattiecas uz spriedumiem, kas izriet no tiesvedībām, kuras izcelsmes tiesā jau ir ierosinātas, kad deklarācija stājas spēkā.
 31. pants
 Darbības izbeigšana
 1. Ikviena šīs Konvencijas līgumslēdzēja valsts var denonsēt to, iesniedzot depozitāram rakstisku paziņojumu. Denonsēšanu var ierobežoti attiecināt uz atsevišķām teritoriālajām vienībām ar neunitāru tiesību sistēmu, kurām piemēro Konvenciju.
 2. Denonsēšana stājas spēkā mēneša pirmajā dienā pēc tam, kad pagājuši 12 mēneši no dienas, kad depozitārs šo paziņojumu saņem. Ja paziņojumā ir norādīts ilgāks denonsēšanas spēkā stāšanās termiņš, denonsēšana stājas spēkā pēc tam, kad ir beidzies šis garākais termiņš no dienas, kad depozitārs saņem attiecīgo paziņojumu.
 32. pants
 Depozitāra paziņojumi
 Depozitārs paziņo Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences dalībniekiem un citām valstīm un reģionālām ekonomiskās integrācijas organizācijām, kas parakstījušas, pieņēmušas, apstiprinājušas vai pievienojušās šai Konvencijai saskaņā ar 24., 26. un 27. pantu, par:
 a) parakstīšanu, ratifikāciju, pieņemšanu, apstiprināšanu vai pievienošanos, kas minēta 24., 26. un 27. pantā;
 b) dienu, kad Konvencija saskaņā ar 28. pantu stājas spēkā;
 c) paziņojumiem, deklarācijām, deklarāciju grozījumiem un atsaukumiem, kas minēti 26., 27., 29. un 30. pantā; kā arī
 d) denonsēšanu, kas minēta 31. pantā.
 To apliecinot, attiecīgi pilnvarotās personas ir parakstījušas šo Konvenciju.
 Hāgā 2019. gada 2. jūlijā angļu un franču valodā vienā eksemplārā, kuru deponē Nīderlandes Karalistes valdības arhīvos un kura apliecinātas kopijas pa diplomātiskiem kanāliem nosūta katrai Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences dalībvalstij, kas tāda ir konferences divdesmit otrās sesijas dienā, kā arī katrai valstij, kas piedalījās minētajā sesijā; abi teksti ir vienlīdz autentiski.


type: wikipedia

text:
Jörn Rüsen (* 19. Oktober 1938 in Duisburg) ist ein deutscher Historiker und Kulturwissenschaftler.
 Leben
 Jörn Rüsen studierte Geschichte, Philosophie, Literaturwissenschaft und Pädagogik an der Universität zu Köln. 1966 folgte die Promotion zur Geschichtstheorie Johann Gustav Droysens. Betreuer der Arbeit waren Günter Rohrmoser und Theodor Schieder. Nach Tätigkeiten als Wissenschaftlicher Assistent an der Universität Braunschweig und an der Freien Universität Berlin wurde er 1974 als Professor für Neuere Geschichte mit besonderer Berücksichtigung der Fachdidaktik an die Ruhr-Universität Bochum berufen, wo er bis 1989 tätig war.
 Von 1989 bis 1997 war er Professor für Allgemeine Geschichte mit besonderer Berücksichtigung der Geschichtstheorie an der Universität Bielefeld. 1994 bis 1997 war er zugleich geschäftsführender Direktor des Zentrums für interdisziplinäre Forschung (ZiF) der Universität Bielefeld.
 Von 1997 bis 2007 war Rüsen Direktor des Kulturwissenschaftlichen Instituts Essen (KWI). Seit dem Wintersemester 1996/97 hatte er zugleich eine Professur für Allgemeine Geschichte und Geschichtskultur an der Universität Witten/Herdecke inne, 2009 wurde er emeritiert. Seit 2004 ist er zudem Vorsitzender des Vorstands der „Stiftung für Kulturwissenschaften“.
 2019 wurde Rüsen in die Academia Europaea gewählt.
 Wissenschaftliches Wirken
 Jörn Rüsen gilt als einer der einflussreichsten Geschichtstheoretiker seiner Generation. Neben Forschungs- und Publikationstätigkeit zu Theorie und Methodik der Geschichtswissenschaft äußerte er sich auch zur Geschichte des Historischen Denkens und zur Geschichtsdidaktik.
 In den 1980er Jahren erarbeitete Jörn Rüsen vor dem Hintergrund des Wandels vom Historismus (Geschichtswissenschaft) zur Historischen Sozialwissenschaft mit seinen Grundzügen einer Historik einen wichtigen Beitrag zu einer neuen Grundlegung der Geschichtswissenschaft. Unter anderem mit dem Begriff der disziplinären Matrix der Geschichtswissenschaft ist es Rüsen gelungen, nicht nur einzelne Ideen der Geschichtswissenschaft herauszuarbeiten, sondern einen inneren kohärenten Zusammenhang begrifflich zu formulieren und in eine Theorie der Geschichtswissenschaft einzubetten. Die disziplinäre Matrix stellt sich so als ein Kreislauf von fünf Faktoren dar: Erkenntnisinteresse an der Vergangenheit, Ideen, die als leitende Sinnkriterien fungieren, den Methoden der empirischen Forschung, den Darstellungsformen sowie den Handlungen und Orientierungen, die die Erkenntnisse des geschichtswissenschaftlichen Forschens in die Daseinsorientierung integrieren.
 Auch sein Konzept von Geschichtskultur „als praktisch wirksame Artikulation von Geschichtsbewusstsein im Leben einer Gesellschaft“ kann helfen, das Verhältnis des Menschen zu seiner Vergangenheit besser zu verstehen. Geschichtskultur hat Rüsen zufolge eine kognitive (nach Wahrheitskriterien strukturierte), eine politische (nach Machtkriterien geformte) und eine ästhetische (Schönheitskriterien unterliegende) Dimension. Diese Dimensionen sind in der öffentlichen Geschichtskultur, dem Umgang der Gesellschaft mit ihrer Geschichte, komplex verflochten und durchdringen sich gegenseitig. Die Untersuchung historischer Sinnbildung in den drei genannten Dimensionen steht im Mittelpunkt von Rüsens Forschungen.
 In den letzten Jahren hat Rüsen zunehmend zu übergreifenden kulturwissenschaftlichen Themen publiziert. Rüsen beschäftigt sich unter anderem mit Begriffen wie Fortschritt und Globalisierung.
 Am 25. November 2016 richtete das Historische Seminar – Abteilung für Didaktik der Geschichte und Geschichte der Europäischen Integration der Universität zu Köln ein Ehrenkolloquium zu seiner goldenen Promotion aus.
 Schriften
 Autorschaften
 mit Martin Klüners: Religion und Sinn. Vandenhoeck und Ruprecht, Göttingen 2020, ISBN 978-3-525-45326-1.
 Historik. Theorie der Geschichtswissenschaft. Böhlau, Köln/Weimar/Wien 2013, ISBN 978-3-412-21110-3. (sehepunkte-Rezension).
 Kultur macht Sinn. Orientierung zwischen Gestern und Morgen. Böhlau, Weimar 2006, ISBN 3-412-29605-8.
 Kann Gestern besser werden? Essays zum Bedenken der Geschichte. Kadmos Kulturverlag, Berlin 2002, ISBN 3-931659-44-5.
 Geschichte im Kulturprozeß. Böhlau, Köln 2002, ISBN 3-412-06002-X.
 Zerbrechende Zeit. Über den Sinn der Geschichte. Böhlau, Köln 2001, ISBN 3-412-13000-1.
 Zweite Auflage: Zerbrechende Zeit. LIT, Münster 2020, ISBN 978-3-64314519-2.
 mit Saul Friedländer: Richard Wagner im Dritten Reich. Ein Schloss-Elmau-Symposion. C. H. Beck, München 2000, ISBN 3-406-42156-3.
 Historische Orientierung. Über die Arbeit des Geschichtsbewußtseins, sich in der Zeit zurechtzufinden. Böhlau, Köln 1994, ISBN 3-412-09492-7.
 Historisches Lernen. Grundlagen und Paradigmen. Böhlau, Köln u. a. 1994, ISBN 3-412-13393-0.
 Was ist Geschichtskultur? In: Klaus Füßmann (Hrsg.): Historische Faszination. Geschichtskultur heute. Böhlau, Köln 1994, S. 3–26.
 Konfigurationen des Historismus. Studien zur deutschen Wissenschaftskultur. Suhrkamp, Frankfurt a. M. 1993, ISBN 3-518-28682-X.
 Zeit und Sinn. Strategien historischen Denkens. Fischer TB, Frankfurt 1990, ISBN 3-596-27435-4. Neuausgabe: Verlag Humanities Online, Frankfurt am Main 2012, ISBN 978-3-941743-21-2.
 mit Friedrich Jaeger: Geschichte des Historismus. Eine Einführung. C. H. Beck, München 1992, ISBN 3-406-36081-5.
 Grundzüge einer Historik. 3 Bände:
 Historische Vernunft. Die Grundlagen der Geschichtswissenschaft. Vandenhoeck und Ruprecht, Göttingen 1983, ISBN 3-525-33482-6.
 Rekonstruktion der Vergangenheit. Vandenhoeck und Ruprecht, Göttingen 1986, ISBN 3-525-33517-2.
 Lebendige Geschichte. Formen und Funktionen des historischen Wissens. Vandenhoeck und Ruprecht, Göttingen 1989, ISBN 3-525-33554-7.
 Der Strukturwandel der Geschichtswissenschaft und die Aufgabe der Historik. In: Alwin Diemer (Hrsg.): Die Struktur wissenschaftlicher Revolutionen und die Geschichte der Wissenschaften. Symposium der Gesellschaft für Wissenschaftsgeschichte anlässlich ihres zehnjährigen Bestehens 8.–10. Mai 1975 in Münster. Hain, Meisenheim 1977, S. 110–119.
 Begriffene Geschichte. Genesis und Begründung der Geschichtstheorie J. G. Droysens. Schöningh, Paderborn 1969 (zugleich: Dissertation, 1966).
 Herausgeberschaften
 mit Dirk Fleischer: Kaspar Royko – Einleitung in die christliche Religions- und Kirchen-Geschichte. Verlag Traugott Bautz, Nordhausen 2013, ISBN 978-3-88309-858-6.
 Perspektiven der Humanität. Menschsein im Diskurs der Disziplinen. Transcript, Bielefeld 2010, ISBN 978-3-8376-1414-5.
 Humanism in intercultural perspective. Experiences and expectations. Transcript, Bielefeld 2009, ISBN 978-3-8376-1344-5.
 mit Annelie Ramsbrock, Michael Fehr: Die Unruhe der Kultur. Potentiale des Utopischen. Velbrück Wissenschaft, Weilerswist 2004, ISBN 3-934730-77-9.
 Handbuch der Kulturwissenschaften. 2 Bde., Metzler, Stuttgart 2004, ISBN 3-476-01960-8.
 Zeit deuten. Perspektiven – Epochen – Paradigmen. Transcript, Bielefeld 2003, ISBN 3-89942-149-3.
 mit Jürgen Straub: Die dunkle Spur der Vergangenheit. Psychoanalytische Zugänge zum Geschichtsbewußtsein. Suhrkamp, Frankfurt a. M. 1998, ISBN 3-518-29003-7.
 mit Klaus E. Müller: Historische Sinnbildung. Problemstellungen, Zeitkonzepte, Wahrnehmungshorizonte, Darstellungsstrategien. rowohlts enzyklopädie, Reinbek 1977, ISBN 3-499-55584-0.
 Literatur
 Horst Walter Blanke (Hrsg.): Dimensionen der Historik. Geschichtstheorie, Wissenschaftsgeschichte und Geschichtskultur heute. Jörn Rüsen zum 60. Geburtstag. Böhlau, Köln 1998 (mit Schriftenverzeichnis Jörn Rüsen 1962–1998, S. 427 ff.)
 Weblinks
 Jörn Rüsens eigene Homepage (teilweise mit Volltexten von Texten)
 Jörn Rüsen bei perlentaucher.de
 Weitere Informationen zu Rüsens Geschichtstheorie
 ¿Qué es la cultura histórica? Reflexiones sobre una nueva manera de abordar la historia. (PDF; 264 kB). Spanische Fassung von Historische Faszination. Geschichtskultur heute. 1994.
 How to make use of the past. Salient issues of Metahistory. (PDF; 1,9 MB). In: The Journal for Transdisciplinary Research in Southern Africa, Jg. 3, 2007, # 1, S. 169–221.
 Einzelnachweise
 Neuzeithistoriker
 Kulturwissenschaftler
 Hochschullehrer (Ruhr-Universität Bochum)
 Hochschullehrer (Universität Bielefeld)
 Hochschullehrer (Witten)
 Geschichtsdidaktiker
 Träger des Verdienstordens des Landes Nordrhein-Westfalen
 Mitglied der Academia Europaea
 Deutscher
 Geboren 1938
 Mann


text:
Hlače bermuda (tudi bermudke) so kratke, skoraj dokolenske hlače. V 30. in 40. letih 20. stoletja je postalo otočje Bermudi zelo priljubljen počitniški kraj. Ker tamkajšnji krajevni zakoni ženskam niso dovoljevali, da bi kazale noge, so postale tam kmalu modno oblačilo kratke, do kolen segajoče hlače. Te so postale čez nekaj časa priljubljeno poletno oblačilo obeh spolov.
 Glej tudi
 Seznam oblačil, obutve in pokrival
 Oblačila