text:
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 16.7.2021
 COM(2021) 388 final
 2021/0208(NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o přistoupení Evropské unie k Úmluvě o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
 {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}
 DŮVODOVÁ ZPRÁVA
 1.SOUVISLOSTI NÁVRHU
 •Odůvodnění a cíle návrhu
 V současné době občané a podniky EU, kteří usilují o uznání a výkon soudního rozhodnutí vydaného v EU v zemi mimo EU, čelí roztříštěnému právnímu prostředí, jelikož chybí komplexní mezinárodní rámec pro uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. To znamená, že se oprávnění z rozhodnutí nejprve musí zorientovat v mozaice vnitrostátních právních předpisů zemí mimo EU týkajících se přijímání cizích rozhodnutí a platných dvoustranných, regionálních a mnohostranných smlouvách. Aby tedy měli šanci, že rozhodnutí bude vykonáno, musí účastníci mezinárodních soudních sporů investovat zdroje a čas a často využít externích odborných konzultací, chtějí-li připravit spolehlivou procesní strategii. Tato složitost, stejně jako související náklady a právní nejistota jsou odrazující faktory, které mohou vést k tomu, že se podniky a občané buď soudnímu sporu vyhnou a vyhledají jiné způsoby řešení sporu, vzdají snahu o uplatnění svého nároku, nebo se rozhodnou na mezinárodních transakcích vůbec nepodílet. To by pak mohlo mít negativní dopad na ochotu podniků a občanů EU zapojovat se do mezinárodního obchodu a investičních činností. Kromě toho je kvůli nejistému výkonu soudních rozhodnutí z EU v zemích mimo EU narušeno právo podniků a občanů EU na přístup ke spravedlnosti.
 Růst mezinárodního obchodu a investičních toků tato právní rizika pro podniky a občany EU zvyšuje, avšak tuto situaci lze řešit prostřednictvím předvídatelného systému přeshraničního uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Donedávna však na mezinárodní úrovni neexistovala komplexní úprava uznávání a výkonu cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, i když existuje několik dvoustranných či mnohostranných dohod s omezenou oblastí působnosti. Tato situace se s přijetím Úmluvy o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „úmluva o soudních rozhodnutích“)
 1
 v červenci 2019 změnila.
 Úmluva o soudních rozhodnutích, která byla přijata pod záštitou Haagské konference o mezinárodním právu soukromém, má potenciál stávající systém pohybu cizích rozhodnutí zlepšit. Cílem úmluvy je prosazovat účinný přístup ke spravedlnosti pro všechny, zjednodušit mnohostranný obchod a investice, které jsou založené na pravidlech, a usnadnit mobilitu prostřednictvím soudní spolupráce
 2
 .
 EU vytvoření mnohostranného systému uznávání a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vždy podporovala, a proto se do procesu jednání o úmluvě aktivně zapojila s ohledem na své možné přistoupení k tomuto budoucímu mezinárodnímu systému. Na základě mandátu uděleného Evropské komisi Radou v květnu 2016
 3
 Komise zastupovala zájmy Unie během vyjednávacího procesu na Haagské konferenci o mezinárodním právu soukromém.
 Jednání o úmluvě o soudních rozhodnutích byla v červenci 2019 úspěšně uzavřena a úmluva je nyní otevřena k podpisu, ratifikaci nebo přistoupení. Pokud by Evropská unie k úmluvě o soudních rozhodnutích přistoupila, jak navrhuje Komise, úmluva by se vztahovala na uznávání a výkon příchozích a odchozích rozhodnutí mezi členskými státy EU a ostatními smluvními státy úmluvy.
 Tento návrh je v souladu s cíli Komise uvedenými v politických směrech pro Evropskou komisi (2019–2024)
 4
 , zejména ve vztahu k prioritě „nový impuls pro evropskou demokracii“
 5
 . Je v souladu se závazkem Unie prosazovat multilateralismus v mezinárodních vztazích a pravděpodobně povzbudí i další země a obchodní partnery EU, aby k úmluvě o soudních rozhodnutích přistoupili. Přistoupení EU k mnohostranné úmluvě o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech by rovněž bylo v souladu s politikou Unie zaměřenou na zvýšení růstu mezinárodního obchodu a zahraničních investic a zlepšení mobility občanů po celém světě.
 •Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky
 EU má dobře vyvinutý systém
 6
 vzájemného uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech mezi členskými státy, který byl zaveden jako nezbytný doplněk k jednotnému trhu.
 Nařízení Brusel Ia
 7
 se však nevztahuje na uznávání a výkon rozhodnutí vydaných v zemích mimo EU.
 Na mezinárodní úrovni EU uzavřela mezinárodní úmluvu se státy EHP a Švýcarskem (Luganská úmluva z roku 2007
 8
 ). Kromě toho vedl první pokus o vytvoření mnohostranného rámce pro uznávání a výkon soudních rozhodnutí k uzavření úmluvy o volbě soudu z roku 2005
 9
 . Tato úmluva zajišťuje uznávání a výkon rozhodnutí v případech, kdy se strany dohodly, který soud má mít výlučnou příslušnost pro projednání jejich sporu. Unie tuto úmluvu ratifikovala v roce 2015, což znamená, že je nyní součástí acquis Unie.
 Kromě úmluvy o volbě soudu z roku 2005, která má jen omezenou oblast působnosti, neexistuje žádný celosvětový mnohostranný rámec pro pohyb soudních rozhodnutí.
 Úmluva o soudních rozhodnutích by tedy doplnila stávající unijní právní rámec a zajistila by pohyb cizích rozhodnutí mimo stávající systém zahrnující členské státy EU, státy EHP a Švýcarsko.
 Pokud by nebylo učiněno žádné prohlášení, úmluva by nezměnila acquis EU, jelikož se oba nástroje použijí v různých kontextech
 10
 . Je tomu tak proto, že nařízení Brusel Ia se vztahuje na uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných uvnitř EU, zatímco úmluva by se vztahovala na rozhodnutí vydaná v zemích mimo EU. Prohlášení je však nezbytné, aby přistoupením k úmluvě nebylo dotčeno dosahování politických cílů nařízení Brusel Ia. Konkrétně v případech týkajících se nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání určuje nařízení Brusel Ia výlučnou příslušnost soudů v členském státě, kde se nemovitost nachází. Úmluva o soudních rozhodnutích taková pravidla upravující výlučnou příslušnost v případě nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání neobsahuje. Proto by podle úmluvy měly členské státy povinnost uznat a vykonat rozhodnutí vydaná ve třetích zemích, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU. To by bylo v rozporu s politickým cílem, z nějž nařízení Brusel Ia vychází, a to udělit výlučnou příslušnost soudům v EU k řešení sporů týkajících se nemovitostí nacházejících se v EU.
 Proto by po přistoupení mělo být učiněno konkrétní prohlášení, kterým se vyloučí uznávání a výkon soudních rozhodnutí, jež se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU. Toto omezené prohlášení zaručí soudržnost úmluvy s acquis EU, aniž by bránilo úplnému dosažení všech politických cílů tohoto návrhu.
 •Soulad s ostatními politikami Unie
 Úmluva o soudních rozhodnutích je výsledkem postupného procesu usnadňování pohybu soudních rozhodnutí po celém světě. Vychází z úmluvy o volbě soudu z roku 2005 a jejím cílem je rozšířit okruh rozhodnutí, jež se mezi zeměmi mohou pohybovat. Cílem úmluv přijatých pod záštitou Haagské konference je činit tak bez kolizí se zvláštními úmluvami, které mohou existovat v různých oblastech, jako jsou námořní a dopravní záležitosti, ani se stávajícími dvoustrannými úmluvami.
 Díky zvýšení právní jistoty, snížení nákladů spojených s řízeními v mezinárodních sporech a zkrácení jejich délky má úmluva o soudních rozhodnutích potenciál motivovat podniky a občany EU k tomu, aby se podíleli na mezinárodních transakcích, a tudíž zvýšit objem přeshraničního obchodu a investic.
 A konečně je přistoupení k úmluvě o soudních rozhodnutích v souladu se závazkem Unie prosazovat multilateralismus a světový řád založený na pravidlech.
 2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA
 •Právní základ
 Pravomoc Unie upravovat záležitosti týkající se uznávání a výkonu cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je založena na čl. 81 odst. 2 písm. a) SFEU.
 Podle čl. 3 odst. 2 SFEU je ve výlučné pravomoci Unie uzavření mezinárodní smlouvy, pokud její uzavření může ovlivnit společná pravidla EU či změnit jejich působnost. V důsledku přijetí nařízení Brusel I získala Unie výlučnou vnější pravomoc upravovat záležitosti týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydaných ve třetích zemích
 11
 .
 Úmluva o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech tedy do této výlučné vnější pravomoci Unie spadá. Unie k ní může přistoupit na základě čl. 81 odst. 2 písm. a) a čl. 218 odst. 6 písm. a) SFEU.
 •Subsidiarita (v případě nevýlučné pravomoci)
 Nevztahuje se na tento návrh
 •Proporcionalita
 Cílem tohoto návrhu je zlepšit přístup stran v EU ke spravedlnosti usnadněním uznávání a výkonu rozhodnutí vydaných soudy v EU bez ohledu na to, kde má dlužník svá aktiva, zvýšit právní jistotu podniků a občanů podílejících se na mezinárodních transakcích a snížit náklady spojené s řízeními v přeshraničních soudních sporech a zkrátit jejich délku. Zároveň je cílem tohoto návrhu umožnit v EU uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných ve třetích zemích jen v případech, kdy jsou dodrženy základní zásady práva EU a není dotčeno její acquis.
 Těchto cílů lze dosáhnout pouze dodržováním systému vzájemného uznávání a výkonu soudních rozhodnutí mezi členskými státy, jako je ten, který byl přijat v úmluvě o soudních rozhodnutích. Členské státy již nemají možnost sjednávat mnohostranné nebo dvoustranné úmluvy o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, jelikož vnější pravomoc ve věcech týkajících se mezinárodní příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech náleží výlučně Evropské unii.
 Prostřednictvím jednostranných opatření na úrovni EU by nebylo možné výše uvedených cílů dosáhnout, jelikož by taková opatření neusnadnila uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných v EU v zemích mimo EU.
 A konečně by přistoupení k existujícímu mnohostrannému rámci, který EU pomohla vyjednat, bylo účinnější než zahájit se zeměmi mimo EU jednání na dvoustranné úrovni. V závislosti na tom, kolik zemí k úmluvě přistoupí, by mohla zajistit společný právní rámec pro zacházení s rozhodnutími ze třetích zemí, ať už byla vydána kdekoli. Dále by zajistila společný právní rámec pro podniky a občany EU, kteří usilují o uznání a výkon rozhodnutí soudů EU v zemích mimo EU
 12
 .
 •Volba nástroje
 Nevztahuje se na tento návrh
 3.VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ
 •Hodnocení ex post / kontroly účelnosti platných právních předpisů
 Nevztahuje se na tento návrh
 •Konzultace se zúčastněnými stranami
 V rámci posuzování různých politických možností v souvislosti s úmluvou o soudních rozhodnutích si Komise prostřednictvím otevřené veřejné konzultace a pracovního semináře s členskými státy vyžádala stanovisko zúčastněných stran
 13
 . Kromě toho externí dodavatel vypracoval studii a také provedl řadu konzultačních činností, jako např. online průzkum, cílené rozhovory se zúčastněnými stranami nebo dotazník rozeslaný orgánům členských států.
 Z těchto konzultačních činností vyplynulo, že přistoupení k úmluvě o soudních rozhodnutích podporují jak členské státy, tak převážná většina zúčastněných stran (např. právníci, podniky, profesní organizace právníků a soudních vykonavatelů nebo akademická obec). Pokud jde o možnost učinit prohlášení
 14
 , členské státy byly proti prohlášení na základě článku 19 úmluvy a k prohlášení podle článku 18 se nevyjádřily jasně. Jen malý počet zúčastněných stran byl pro přistoupení s učiněním prohlášení podle článku 19, zatímco ohledně prohlášení podle článku 18 nebyla zjištěna žádná jasná tendence.
 Informace získané díky těmto konzultačním činnostem hrály velmi důležitou úlohu ve formování názoru Komise ohledně nejlepšího přístupu, jaký by v tomto návrhu mohla zaujmout. V důsledku toho se Komise rozhodla navrhnout přistoupení EU k úmluvě o soudních rozhodnutích s omezeným, cíleným prohlášením, které vyloučí uznávání a výkon rozhodnutí ze třetích zemí soudy v EU, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU.
 •Sběr a využití výsledků odborných konzultací
 V průběhu jednání o úmluvě o soudních rozhodnutích Komise soustavně vedla konzultace s odborníky z členských států a vycházela z odborných znalostí, které jí poskytli. Kromě toho proběhly konzultace s odborníky z členských států také v rámci přípravy tohoto návrhu.
 Komise také vycházela ze studie, kterou vypracoval externí dodavatel a která měla podpořit analýzu posouzení dopadů. Tato studie
 15
 obsahuje rozsáhlou ekonomickou a právní analýzu různých dostupných politických možností. Studie využívá různé analytické nástroje, od využití empirických údajů shromážděných různými způsoby (online průzkum, dotazník a rozhovory) po statistiky či analýzu dokumentů. Pokud nebyly k dispozici kvantitativní údaje, byly použity kvalitativní odhady. Tyto odhady, stejně jako různé jiné použité předpoklady byly potvrzeny externími odborníky na pracovním setkání.
 Ze studie vyplývá, že nejvhodnějším způsobem, jak dosáhnout politických cílů, je přistoupit k úmluvě bez jakýchkoli prohlášení. Tento závěr je v tomto návrhu zohledněn, jelikož je navrhováno přistoupení k úmluvě o soudních rozhodnutích jen s omezeným, konkrétním prohlášením, které je považováno za nezbytné pro zajištění soudržnosti se stávajícím acquis EU. Zároveň toto omezené prohlášení nebude bránit dosažení ostatních cílů tohoto návrhu ani nenaruší jeho účinnost, pokud jde o očekávané přímé přínosy pro podniky a občany EU.
 A konečně Komise vycházela z rozsáhlých odborných znalostí o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí na úrovni EU získaných při uplatňování nařízení Brusel Ia a jeho předchůdce nařízení (ES) č. 44/2001
 16
 , které nahradilo Bruselskou úmluvu z roku 1968
 17
 , jež se zabývala stejnou věcí. Ohledně výkladu a použití těchto nástrojů na úrovni EU existují rozsáhlé pokyny Soudního dvora Evropské unie.
 •Posouzení dopadů
 Vhodnost přistoupení EU k úmluvě byla zvážena v rámci zprávy o posouzení dopadů. Pro případ, že by EU k úmluvě přistoupila, bylo zváženo několik alternativních politických možností. Tyto politické možnosti zahrnovaly přistoupení buď bez jakéhokoli prohlášení, nebo s konkrétně vymezenými prohlášeními – buď s prohlášením podle článku 18 úmluvy, kterým by se určité věci vyloučily z oblasti působnosti (záležitosti týkající se spotřebitelů, zaměstnání nebo pojištění a/nebo nájmů nemovitostí pro účely podnikání), nebo s prohlášením podle článku 19 úmluvy, kterým by se vyloučila soudní rozhodnutí v občanských a obchodních věcech týkajících se států nebo státních subjektů.
 Upřednostňovanou možností je přistoupení k úmluvě s omezeným, konkrétním prohlášením, které vyloučí uznávání a výkon soudních rozhodnutí, jež se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU.
 Pro účely kvantifikace dopadů úmluvy o soudních rozhodnutích na pohyb soudních rozhodnutí mezi zeměmi EU a zeměmi mimo EU byl formulován pracovní předpoklad, že k úmluvě přistoupí osm vybraných zemí mimo EU. Vybranými zeměmi mimo EU byly Argentina, Austrálie, Brazílie, Čína, Japonsko, Jižní Korea, Kanada a Spojené státy americké. Odhad všech dopadů se vztahoval k referenčnímu období 2022–2026.
 Upřednostňovaná možnost zlepší přístup ke spravedlnosti a zvýší právní jistotu a předvídatelnost v mezinárodních soudních sporech. Odhaduje se, že přímé přínosy pro občany a podniky EU, kteří usilují o uznání a výkon rozhodnutí vydaného v EU ve vybraných zemích mimo EU, dosáhnou do roku 2026 1,1 až 2,6 milionu EUR. To vyplývá z očekávaného snížení nákladů souvisejících s uznáváním a výkonem soudních rozhodnutí vydaných v EU v zemích mimo EU o 10–20 %. Kromě toho se očekává, že se průměrná délka řízení zkrátí v průměru o tři až šest měsíců.
 Jednodušší a předvídatelnější systém uznávání a výkonu cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech by také měl podpořit mezinárodní obchod a investice. Pravděpodobný růst mezinárodního obchodu a investic by mohl mít pozitivní dopad na mikro- i makroúrovni a mohl by pozitivně ovlivnit i pracovní příležitosti. Z lepšího přístupu ke spravedlnosti a právní jistoty při mezinárodních transakcích, které úmluva o soudních rozhodnutích zajistí, budou mít prospěch především malé a střední podniky.
 Upřednostňovaná politická možnost je zejména plně v souladu s acquis EU v této oblasti, a to konkrétně s nařízením Brusel Ia. V rámci upřednostňované možnosti jsou z oblasti působnosti úmluvy vyloučeny nájmy nemovitých věcí pro účely podnikání, jelikož nařízení Brusel Ia uděluje výlučnou příslušnost k řešení sporů týkajících se nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU, soudům v EU.
 Na druhou stranu nebylo považováno za nutné učinit prohlášení, které by vylučovalo ostatní zvažované záležitosti
 18
 . Úmluva slabším stranám (spotřebitelům, zaměstnancům nebo pojistníkům, pojištěným či osobám oprávněným z pojistné smlouvy) poskytuje přiměřenou ochranu, byť jiným způsobem než acquis EU. Kromě toho by na rozdíl od nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v EU, mohla jiná prohlášení s širší oblastí působnosti bránit úplnému dosažení cílů této iniciativy.
 Zpráva o posouzení dopadů obdržela dne 23. dubna 2021 kladné stanovisko Výboru pro kontrolu regulace.
 •Účelnost právních předpisů a zjednodušení
 Návrh nemá žádný dopad na náklady malých a středních podniků. Vzhledem k tomu, že malé a střední podniky upřednostňují soudní řízení před rozhodčím řízením, se navíc očekává, že zvýšení právní jistoty spolu se snížením nákladů spojených s řízeními v mezinárodních sporech a zkrácením jejich délky bude mít pozitivní dopad na jejich ochotu podílet se na mezinárodních transakcích nebo je rozšířit. Přistoupení k úmluvě může dále zlepšit konkurenceschopnost malých a středních podniků. To proto, že se sníží náklady spojené s řízeními v mezinárodních sporech a tím nepřímo i náklady spojené s mezinárodním obchodováním, což malým a středním podnikům se sídlem v EU poskytne konkurenční výhodu oproti podnikům ze zemí, jež úmluvu neratifikují. Očekává se, že návrh bude mít pozitivní dopad také na mezinárodní obchod a investice.
 •Základní práva
 Návrh by měl zlepšit přístup ke spravedlnosti pro podniky a občany EU, jelikož se obecně zlepší přeshraniční uznávání a výkon soudních rozhodnutí, nedílná součást práva na přístup ke spravedlnosti, a stanou se předvídatelnějšími. Úmluva do značné míry odráží pravidla uznávání a výkonu soudních rozhodnutí použitelná uvnitř EU (nařízení Brusel Ia). Úmluva se tedy v zásadě neodchyluje od základních práv a zásad procesní spravedlnosti v EU. Úmluva zejména poskytuje důvod pro odmítnutí uznání a výkonu soudních rozhodnutí, jež jsou neslučitelná se základními zásadami procesní spravedlnosti nebo s veřejnou politikou státu, v němž jsou uznání a výkon navrhovány. To by na základě vyzkoušeného přístupu
 19
 pomohlo zajistit, aby v zemích mimo EU byla řádně dodržována základní práva jako právo na obhajobu nebo na spravedlivý proces. Zlepšením uznávání a výkonu rozhodnutí soudů EU ve třetích zemích by úmluva rovněž měla usnadnit využívání svobody podnikání a posílit dodržování práva vlastnit majetek v EU.
 4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY
 Rozhodnutí nemá žádné důsledky pro rozpočet Unie. Členským státům mohou v souvislosti s prováděním úmluvy vzniknout jednorázové náklady a mírně mohou vzrůst náklady soudních orgánů členských států, jelikož se předpokládá mírný nárůst počtu případů. Očekává se však, že tyto náklady budou ve střednědobém a dlouhodobém horizontu kompenzovány očekávaným zkrácením délky řízení.
 5.OSTATNÍ PRVKY
 •Plány provádění a způsoby monitorování, hodnocení a podávání zpráv
 Vzhledem k tomu, že se návrh týká přístupu EU k mezinárodní úmluvě, jež obsahuje jasná pravidla pro uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí, nebude vytvořen žádný plán provádění.
 Pokud jde o monitorování a hodnocení provádění úmluvy v praxi, EU se zúčastní zasedání zvláštní komise, která za účelem zhodnocení uplatňování úmluvy v praxi pravidelně pořádá Haagská konference o mezinárodním právu soukromém.
 Vnitřní hodnotící a monitorovací mechanismus EU bude co nejvíce odpovídat hodnotícímu mechanismu Haagské konference o mezinárodním právu soukromém. Hodnocení bude prováděno v pravidelných intervalech a bude zahrnovat posouzení dopadů přistoupení EU k úmluvě o soudních rozhodnutích, jakož i hodnocení toho, zda bylo dosaženo hlavních cílů sledovaných přistoupením k úmluvě. Hodnocení bude dále zahrnovat analýzu vhodnosti prohlášení za účelem posouzení, zda již učiněná prohlášení ponechat v platnosti nebo je zrušit nebo zda učinit nová prohlášení.
 •Informativní dokumenty (u směrnic)
 Nevztahuje se na tento návrh
 •Podrobné vysvětlení konkrétních ustanovení návrhu
 Vzhledem k výlučné vnější pravomoci Evropské unie a skutečnosti, že úmluva o soudních rozhodnutích na základě svého článku 26 umožňuje, aby k ní přistoupila organizace regionální hospodářské integrace, by se EU měla stát smluvní stranou úmluvy bez členských států, a to na základě kladného rozhodnutí Rady.
 Při přistoupení by tudíž Evropská unie měla v souladu s článkem 27 úmluvy prohlásit, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou a že její členské státy nebudou smluvními stranami této úmluvy, ale budou jí vázány na základě přistoupení EU k této úmluvě. V souladu s Protokolem (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o fungování Evropské unie, podle nějž se Dánsko neúčastní opatření přijatých podle čl. 81 odst. 2 této smlouvy, se přistoupení EU k úmluvě o soudních rozhodnutích Dánska netýká.
 Při přistoupení k úmluvě by EU také měla učinit prohlášení v souladu s článkem 18 úmluvy týkající se její věcné působnosti, a vyloučit tak z oblasti působnosti úmluvy rozhodnutí, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v Evropské unii.
 2021/0208 (NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o přistoupení Evropské unie k Úmluvě o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
 RADA EVROPSKÉ UNIE,
 s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 písm. a) a čl. 218 odst. 6 písm. a) této smlouvy,
 s ohledem na návrh Evropské komise,
 s ohledem na souhlas Evropského parlamentu
 20
 ,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)Dne 2. července 2019 byla pod záštitou Haagské konference o mezinárodním právu soukromém uzavřena Úmluva o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „úmluva“).
 (2)Cílem úmluvy je podpořit přístup ke spravedlnosti po celém světě prostřednictvím posílené mezinárodní soudní spolupráce. Zejména je cílem úmluvy snížit rizika a náklady spojené s přeshraničními soudními spory a řešením sporů a v důsledku toho usnadnit mezinárodní obchod, investice a mobilitu.
 (3)Unie se aktivně podílela na jednáních vedoucích k přijetí úmluvy a sdílí její cíle.
 (4)V současné době občané a podniky Unie, kteří usilují o uznání a výkon soudního rozhodnutí vydaného v Unii v zemi mimo Unii, čelí roztříštěnému právnímu prostředí, jelikož chybí komplexní mezinárodní rámec pro uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Růst mezinárodního obchodu a investičních toků tato právní rizika pro podniky a občany Unie zvyšuje, nicméně tato situace by měla být řešena prostřednictvím předvídatelného systému přeshraničního uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.
 (5)Těchto cílů lze dosáhnout pouze dodržováním systému vzájemného uznávání a výkonu soudních rozhodnutí mezi členskými státy, jako je ten, který byl přijat v úmluvě. Zároveň by úmluva měla v Unii umožnit uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných ve třetích zemích jen v případech, kdy jsou dodrženy základní zásady práva Unie a není dotčeno její acquis.
 (6)Podle článku 26 úmluvy mohou organizace regionální hospodářské integrace jako Unie, které mají pravomoci v některých nebo ve všech věcech upravených úmluvou, tuto úmluvu podepsat, přijmout, schválit nebo k ní přistoupit.
 (7)Podle čl. 3 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie je ve výlučné pravomoci Unie uzavření mezinárodní smlouvy, pokud její uzavření může ovlivnit společná pravidla Unie či změnit jejich působnost. Úmluva ovlivňuje sekundární právo Unie v oblasti soudní příslušnosti a uznávání a výkonu výsledných soudních rozhodnutí, zejména nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012
 21
 . Unie má tedy výlučnou pravomoc ve všech věcech, které úmluva upravuje.
 (8)Podle čl. 24 odst. 3 a článku 28 úmluvy může k přistoupení k úmluvě dojít před jejím vstupem v platnost.
 (9)Unie by úmluvu měla uzavřít přistoupením.
 (10)Při přistoupení k úmluvě by Unie podle článku 27 úmluvy měla prohlásit, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou. V důsledku toho by členské státy měly být touto úmluvou vázány na základě jejího uzavření Unií.
 (11)V případech týkajících se nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání určuje nařízení (EU) č. 1215/2012 výlučnou příslušnost soudů v členském státě, kde se nemovitost nachází. Úmluva taková pravidla upravující výlučnou příslušnost v případě nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání neobsahuje. Při přistoupení k úmluvě by proto Unie měla učinit prohlášení v souladu s článkem 18 úmluvy a vyloučit tak z oblasti působnosti úmluvy rozhodnutí, která se týkají nájmů nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v Unii.
 (12)Irsko je vázáno nařízením (EU) č. 1215/2012, a proto se účastní přijímání tohoto rozhodnutí.
 (13)V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,
 PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Unie uzavírá Haagskou úmluvu ze dne 2. července 2019 o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „úmluva“).
 Znění úmluvy se připojuje k tomuto rozhodnutí.
 Článek 2
 Komise určí osobu zmocněnou uložit jménem Unie listinu o přístupu uvedenou v čl. 24 odst. 4 úmluvy.
 Článek 3
 Při uložení listiny uvedené v čl. 24 odst. 4 úmluvy učiní Unie toto prohlášení v souladu s čl. 27 odst. 1 úmluvy:
 „Evropská unie v souladu s čl. 27 odst. 1 úmluvy prohlašuje, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou. Její členské státy úmluvu nepodepíší, neratifikují, nepřijmou ani neschválí, ale jsou jí vázány na základě jejího uzavření Evropskou unií.
 Pro účely tohoto prohlášení pojem „Evropská unie“ nezahrnuje Dánské království, a to podle článků 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o fungování Evropské unie.“
 Článek 4
 Při uložení listiny uvedené v čl. 24 odst. 4 úmluvy učiní Unie toto prohlášení v souladu s článkem 18, které se týká nájmů nemovitých věcí pro účely podnikání:
 „Evropská unie v souladu s článkem 18 úmluvy prohlašuje, že úmluvu nebude uplatňovat na nájmy nemovitostí pro účely podnikání, kdy se tyto nemovitosti nacházejí v Evropské unii.“
 Článek 5
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie
 22
 .
 V Bruselu dne
 Za Radu
 předseda/předsedkyně
 (1)
 Úmluva ze dne 2. července 2019 o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.
 (2)
 Preambule úmluvy o soudních rozhodnutích.
 (3)
 Viz výsledky zasedání Rady pro konkurenceschopnost (3470. zasedání Rady) č. 9357/16 z 26. a 27. května 2016 a návrh rozhodnutí Rady (č. 8814/16) o zmocnění k zahájení jednání o Úmluvě o uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (úmluva o soudních rozhodnutích) v rámci Haagské konference o mezinárodním právu soukromém.
 (4)
 https://ec.europa.eu/commission/sites/beta-political/files/political-guidelines-next-commission_en.pdf
 .
 (5)
 Při současné podpoře cílů spadajících do hlavních kategorií „silnější Evropa ve světě“ a „hospodářství ve prospěch lidí“.
 (6)
 Viz nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění), Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1 („nařízení Brusel Ia“).
 (7)
 Tamtéž.
 (8)
 Úmluva o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, Úř. věst. L 339, 21.12.2007, s. 3.
 (9)
 Úmluva ze dne 30. června 2005 o dohodách o volbě soudu.
 (10)
 Viz čl. 23 odst. 4 úmluvy o soudních rozhodnutích. Je třeba poznamenat, že by se úmluva nedotkla ani uplatňování Luganské úmluvy nebo úmluvy o volbě soudu z roku 2005, jelikož dříve uzavřené smlouvy mají podle čl. 23 odst. 2 přednost.
 (11)
 Soudní dvůr Evropské unie to potvrdil ve svém posudku k Luganské úmluvě, v němž uvedl, že výlučná vnější pravomoc Evropského společenství se mimo jiné vztahuje na uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydaných ve třetích zemích. Viz posudek 1/03, ECLI:EU:C:2006:81.
 (12)
 V této souvislosti viz také oddíly 3 a 4 zprávy o posouzení dopadů připojené k tomuto návrhu.
 (13)
 Na pracovním semináři členské státy vyjádřily své předběžné názory závisející na další analýze dopadů všech politických možností.
 (14)
 Prohlášení podle článku 18 úmluvy (vylučující určité záležitosti) a/nebo podle článku 19 (vylučující rozhodnutí v občanských nebo obchodních věcech států).
 (15)
 Bude zveřejněno po přijetí tohoto návrhu.
 (16)
 Viz nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1.
 (17)
 Viz Bruselská úmluva o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech z roku 1968, Úř. věst. L 299, 31.12.1972, s. 32.
 (18)
 Jednalo se o záležitosti týkající se spotřebitelů, zaměstnání a pojištění.
 (19)
 Kromě nařízení Brusel Ia byl tento přístup uplatněn také v Luganské úmluvě a v úmluvě o volbě soudu z roku 2005.
 (20)
 Úř. věst. C , , s. .
 (21)
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1).
 (22)
 Datum vstupu dohody v platnost zveřejní generální sekretariát Rady v Úředním věstníku Evropské unie.
 ---documentbreak---
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 16.7.2021
 COM(2021) 388 final
 PŘÍLOHA
 návrhu ROZHODNUTÍ RADY
 o přistoupení Evropské unie k Úmluvě o uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
 {SEC(2021) 279 final} - {SWD(2021) 192 final} - {SWD(2021) 193 final}
 ÚMLUVA O UZNÁVÁNÍ A VÝKONU CIZÍCH SOUDNÍCH ROZHODNUTÍ V OBČANSKÝCH A OBCHODNÍCH VĚCECH
 Smluvní strany této úmluvy,
 přejíce si prosazovat účinný přístup ke spravedlnosti pro všechny, zjednodušit mnohostranný obchod a investice, které jsou založené na pravidlech, a usnadnit mobilitu prostřednictvím soudní spolupráce,
 věříce, že takovou spolupráci lze posílit vytvořením jednotného souboru základních pravidel pro uznávání a výkon cizích rozhodnutí v občanských a obchodních věcech s cílem usnadnit účinné uznávání a výkon těchto rozhodnutí,
 přesvědčené, že takto posílená soudní spolupráce vyžaduje zejména mezinárodní právní režim, který poskytuje větší předvídatelnost a jistotu ve vztahu k celosvětovému oběhu cizích rozhodnutí a který doplňuje Úmluvu ze dne 30. června 2005 o dohodách o soudní příslušnosti,
 se rozhodly, že uzavřou za tím účelem tuto úmluvu, a dohodly se na těchto ustanoveních:
 KAPITOLA I – OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE
 Článek 1
 Oblast působnosti
 1. Tato úmluva se vztahuje na uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní.
 2. Tato úmluva se vztahuje na uznání a výkon rozhodnutí v jednom smluvním státě, které je vydané soudem v jiném smluvním státě.
 Článek 2
 Výjimky z oblasti působnosti
 1. Tato úmluva se nevztahuje na:
 a) věci týkající se osobního stavu a způsobilosti fyzické osoby k právním úkonům;
 b) vyživovací povinnosti;
 c) jiné oblasti rodinného práva, včetně majetkových poměrů v manželství a jiných práv a povinností vyplývajících z manželství nebo obdobných vztahů;
 d) závěti a dědění;
 e) platební neschopnost, vyrovnání, řešení krizí finančních institucí a obdobné záležitosti;
 f) přepravu cestujících a zboží;
 g) přeshraniční znečištění moří, znečištění moří v oblastech, které přesahují vnitrostátní jurisdikci, znečištění moří z lodí, omezení odpovědnosti za námořní nároky a společné havárie;
 h) odpovědnost za jaderné škody;
 i) platnost, neplatnost nebo zrušení právnických osob nebo sdružení fyzických nebo právnických osob a platnost rozhodnutí jejich orgánů;
 j) platnost zápisů do veřejných rejstříků;
 k) pomluvy;
 l) ochranu soukromí;
 m) duševní vlastnictví;
 n) činnosti ozbrojených sil, včetně činnosti jejich zaměstnanců při výkonu jejich úředních povinností;
 o) činnosti donucovacích orgánů, včetně jejich zaměstnanců při výkonu jejich úředních povinností;
 p) antimonopolní věci (hospodářskou soutěž), s výjimkou případů, kdy je rozhodnutí založeno na jednání, které představuje protisoutěžní dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě mezi skutečnými nebo potenciálními konkurenty za účelem stanovení cen, předkládání nabídek založených na koluzních dohodách, stanovení omezení výroby nebo kvót nebo rozdělení trhů prostřednictvím přidělení zákazníků, dodavatelů, teritorií nebo obchodních oblastí, a kdy k takovému jednání i jeho účinkům došlo ve státě původu;
 q) restrukturalizaci státního dluhu prostřednictvím jednostranných státních opatření.
 2. Rozhodnutí není z oblasti působnosti této úmluvy vyloučeno, pokud záležitost, na kterou se tato úmluva nevztahuje, vyvstala pouze jako předběžná otázka v řízení, ve kterém bylo rozhodnutí vydáno, přičemž nebyla předmětem řízení. Zvláště pak pouhá skutečnost, že taková věc je namítána v rámci obrany, rozhodnutí nevylučuje z oblasti působnosti úmluvy, jestliže tato věc není předmětem řízení.
 3. Tato úmluva se nevztahuje na rozhodčí a související řízení.
 4. Z oblasti působnosti této úmluvy není vyloučeno rozhodnutí na základě pouhé skutečnosti, že stát, včetně vlády, vládní agentury nebo jakékoli osoby jednající za stát, byl stranou řízení.
 5. Touto úmluvou nejsou dotčeny výsady a imunity států nebo mezinárodních organizací, pokud jde o ně samotné nebo jejich majetek.
 Článek 3
 Definice:
 1. V této úmluvě se:
 a) „žalovaným“ rozumí osoba, proti které byla ve státě původu podána žaloba nebo vzájemná žaloba;
 b) „soudním rozhodnutím“ rozumí rozhodnutí ve věci samé vydané soudem bez ohledu na jeho pojmenování, včetně vyhlášky nebo nařízení, a stanovení nákladů nebo výdajů soudem (včetně soudního úředníka) za předpokladu, že toto stanovení se vztahuje k rozhodnutí ve věci samé, které je uznatelné nebo vykonatelné podle této úmluvy. Předběžné ochranné opatření není soudním rozhodnutím.
 2. V případě subjektu nebo osoby jiné než fyzická osoba se za obvyklé bydliště považuje stát:
 a) kde má tato osoba své sídlo;
 b) podle jehož práva byla zapsána nebo vytvořena;
 c) kde má své ústředí nebo
 d) kde má svou hlavní provozovnu.
 KAPITOLA II – UZNÁNÍ A VÝKON
 Článek 4
 Obecná ustanovení
 1. Rozhodnutí vydané soudem smluvního státu (státem původu) bude uznáno a vykonáno v jiném smluvním státě (dožádaném státě) v souladu s ustanoveními této kapitoly. Uznání nebo výkon rozhodnutí mohou být odmítnuty pouze z důvodů stanovených touto úmluvou.
 2. V dožádaném státě se neprovádí přezkum rozhodnutí ve věci samé. Lze činit pouze taková posouzení, která jsou nezbytná pro provádění této úmluvy.
 3. Soudní rozhodnutí bude uznáno pouze v případě, že je platné ve státě původu, a bude vykonáno pouze v případě, že je vykonatelné ve státě původu.
 4. Uznání nebo výkon mohou být odloženy nebo odmítnuty v případě, že soudní rozhodnutí uvedené v odstavci 3 je ve státě původu předmětem přezkumu, nebo v případě, že dosud neuplynula lhůta pro uplatnění řádného opravného prostředku. Toto odmítnutí nevylučuje následné podání žádosti o uznání nebo výkon soudního rozhodnutí.
 Článek 5
 Základ pro uznání a výkon
 1. Rozhodnutí je způsobilé k uznání a výkonu, pokud je splněn jeden z následujících požadavků:
 a) osoba, vůči níž je uznání nebo výkon navrhován, měla obvyklé bydliště ve státě původu v době, kdy se tato osoba stala účastníkem řízení u soudu původu;
 b) fyzická osoba, vůči níž je uznání nebo výkon navrhován, měla hlavní provozovnu ve státě původu v době, kdy se tato osoba stala účastníkem řízení u soudu původu, a žaloba, na které je rozhodnutí založeno, byla podána v souvislosti s touto obchodní činností;
 c) osobou, vůči níž je uznání nebo výkon navrhován, je osoba, která podala žalobu, na níž je rozhodnutí založeno, která však nebyla vzájemnou žalobou;
 d) žalovaný provozoval pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu bez samostatné právní subjektivity ve státě původu v době, kdy se tato osoba stala účastníkem řízení u soudu původu, a žaloba, na které je rozhodnutí založeno, byla podána v souvislosti s činností této pobočky, tohoto zastoupení nebo této provozovny;
 e) žalovaný v průběhu řízení, ve kterém bylo rozhodnutí vydáno, výslovně souhlasil s příslušností soudu původu;
 f) žalovaný tvrzení ve věci samé před soudem původu oponoval, aniž by ve lhůtě stanovené právními předpisy státu původu příslušnost zpochybnil, ledaže je zřejmé, že by námitka proti příslušnosti nebo výkonu příslušnosti nebyla podle těchto právních předpisů úspěšná;
 g) rozhodnutí se týkalo smluvního závazku a bylo vydáno soudem státu, ve kterém k plnění této povinnosti došlo nebo mělo dojít v souladu s
 i) dohodou smluvních stran nebo
 ii) právem rozhodným pro danou smlouvu, pokud není dohodnuto místo plnění,
 ledaže činnosti žalovaného v souvislosti s transakcí zjevně nepředstavovaly účelné a podstatné spojení s tímto státem;
 h) rozhodnutí se týkalo nájmu nemovité věci a bylo vydáno soudem státu, ve kterém se nemovitá věc nachází;
 i) rozhodnutí ohledně smluvního závazku zajištěného věcným právem k nemovitým věcem nacházejícím se ve státě původu bylo vydáno v neprospěch žalovaného, pokud byla žaloba týkající se smluvního nároku podána společně s žalobou proti témuž žalovanému v souvislosti s uvedeným věcným právem;
 j) rozhodnutí se týkalo mimosmluvního závazku, který vznikl na základě úmrtí, fyzického zranění, poškození nebo ztráty hmotného majetku, a jednání nebo opomenutí, které takovou újmu přímo způsobilo, ve státě původu, bez ohledu na to, kde k této újmě došlo;
 k) rozhodnutí se týká platnosti, odvození, účinků, správy nebo změny svěřenského fondu, který byl vytvořen dobrovolně a byl písemně zaznamenán, a
 i) v době zahájení řízení byl stát původu ve zřizovací listině svěřenství označen jako stát, u jehož soudů se budou rozhodovat spory o těchto věcech, nebo
 ii) v době zahájení řízení byl stát původu ve zřizovací listině svěřenství výslovně nebo implicitně označen jako stát, v němž se nachází hlavní místo správy svěřenského fondu.
 Tento pododstavec se vztahuje pouze na rozhodnutí týkající se vnitřních aspektů svěřenského fondu mezi osobami, které jsou nebo byly ve svěřenském vztahu;
 l) rozhodnutí se týkalo vzájemné žaloby:
 i) v rozsahu, v jakém bylo rozhodnuto ve prospěch této vzájemné žaloby za předpokladu, že vzájemná žaloba vznikla na základě téhož jednání nebo téže události jako původní žaloba, nebo
 ii) v rozsahu, v němž bylo rozhodnuto v neprospěch této vzájemné žaloby, ledaže by právní předpisy státu původu vyžadovaly podání vzájemné žaloby, aby se zabránilo prekluzi;
 m) rozhodnutí bylo vydáno soudem určeným v dohodě uzavřené nebo zaznamenané písemně nebo jakýmkoli jiným komunikačním prostředkem, který umožňuje přístup k informacím tak, aby byly využitelné pro další potřebu, s výjimkou výlučné dohody o soudní příslušnosti.
 Pro účely tohoto pododstavce se „dohodou o výlučné soudní příslušnosti“ rozumí dohoda uzavřená mezi dvěma nebo více stranami, která pro účely rozhodování sporů, které vznikly nebo mohou vzniknout v souvislosti s konkrétním právním vztahem, určuje soudy jednoho smluvního státu nebo jeden či více konkrétních soudů jednoho smluvního státu, s vyloučením soudní příslušnosti jiných soudů.
 2. Je-li žádáno o uznání nebo výkon vůči fyzické osobě jednající především za sebe, rodinu nebo domácnost (spotřebitel) ve věcech týkajících se spotřebitelské smlouvy nebo vůči zaměstnanci ve věcech týkajících se pracovní smlouvy zaměstnance:
 a) odst. 1 písm. e) se použije, pouze pokud byl souhlas adresován soudu ústně nebo písemně;
 b) odst. 1 písm. f), g) a m) se nepoužijí.
 3. Odstavec 1 se nepoužije na rozhodnutí týkající se nájmu nemovitosti pro účely bydlení nebo zápisu nemovitých věcí. Takové rozhodnutí je způsobilé k uznání a výkonu, pouze pokud bylo vydáno soudem státu, kde se nemovitost nachází.
 Článek 6
 Výlučný základ pro uznání a výkon
 Aniž by byl dotčen článek 5, rozhodnutí týkající se věcných práv k nemovitým věcem je uznáno a vykonáno, pouze pokud se nemovitá věc nachází ve státě původu.
 Článek 7
 Odmítnutí uznání a výkonu
 1. Uznání nebo výkon mohou být odmítnuty, jestliže:
 a) dokument, kterým bylo zahájeno řízení, nebo obdobný dokument, včetně základních náležitostí žaloby:
 i) nebyl žalovanému oznámen v dostatečném předstihu a způsobem, který by mu umožnil si zajistit svou obhajobu, ledaže se žalovaný zúčastnil a svou věc hájil u soudu původu, aniž namítal, že mu nebylo řádně oznámeno, a to za předpokladu, že právo státu původu umožňuje namítnout neoznámení, nebo
 ii) byl žalovanému oznámen v dožádaném státě způsobem, který je neslučitelný se základními zásadami dožádaného státu týkajícími se doručování dokumentů;
 b) soudního rozhodnutí bylo dosaženo podvodem;
 c) uznání nebo výkon by byly zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem dožádaného státu, včetně situací, kdy konkrétní řízení vedoucí k soudnímu rozhodnutí bylo neslučitelné se základními zásadami procesní spravedlnosti daného státu, a případy, kdy došlo k porušení bezpečnosti nebo svrchovanosti uvedeného státu;
 d) řízení před soudem původu bylo v rozporu s dohodou nebo určením ve zřizovací listině svěřenství, podle nichž měl být spor vyřešen soudem jiného státu než státu původu;
 e) rozhodnutí je v rozporu s rozhodnutím vydaným soudem v dožádaném státě ve sporu mezi týmiž stranami nebo
 f) rozhodnutí je v rozporu s dřívějším rozhodnutím vydaným soudem jiného státu v téže věci mezi týmiž stranami za předpokladu, že dřívější rozhodnutí splňuje podmínky nezbytné pro jeho uznání v dožádaném státě.
 2. Uznání nebo výkon lze odložit nebo odmítnout, pokud u soudu dožádaného státu probíhá řízení mezi týmiž stranami ve stejné věci, jestliže:
 a) řízení u soudu dožádaného státu bylo zahájeno před soudem původu a
 b) existuje úzká souvislost mezi sporem a dožádaným státem.
 Odmítnutí podle tohoto odstavce nevylučuje následné podání žádosti o uznání nebo výkon soudního rozhodnutí.
 Článek 8
 Předběžné otázky
 1. Rozhodnutí o předběžné otázce se podle této úmluvy neuznává ani nevykonává, pokud se jedná o věc, na kterou se tato úmluva nevztahuje, nebo o věc uvedenou v článku 6, o které rozhodl soud jiného státu než toho, který je stanoven v uvedeném článku.
 2. Uznání nebo výkon rozhodnutí lze odmítnout, pokud bylo rozhodnutí založeno na rozhodnutí ve věci, na kterou se tato úmluva nevztahuje, nebo ve věci uvedené v článku 6, o které rozhodl soud jiného státu než toho, který je uveden v uvedeném článku, a pouze v jejich rozsahu.
 Článek 9
 Oddělitelnost
 Uznání nebo výkon oddělitelné části soudního rozhodnutí bude přiznáno, je-li žádáno uznání nebo výkon pouze dané části rozhodnutí, nebo je-li podle této úmluvy uznatelná nebo vykonatelná pouze část rozhodnutí.
 Článek 10
 Náhrada škody
 1. Uznání nebo výkon soudního rozhodnutí mohou být odmítnuty, pokud toto rozhodnutí přiznává náhradu škody, včetně exemplárně zvýšené náhrady škody nebo represivní náhrady škody, která straně nenahrazuje skutečně vzniklou škodu nebo újmu, a to v rozsahu, v jakém se tak stalo.
 2. Dožádaný soud přihlédne k tomu, zda a v jakém rozsahu výše náhrady škody přiznaná soudem původu slouží k pokrytí nákladů a výdajů řízení.
 Článek 11
 Soudní smíry (transactions judiciaires)
 Soudní smíry (transactions judiciaires), které soud smluvního státu schválil nebo které byly uzavřeny před daným soudem smluvního státu v průběhu řízení a které jsou ve státě původu vykonatelné stejně jako soudní rozhodnutí, budou vykonány podle této úmluvy stejně jako soudní rozhodnutí.
 Článek 12
 Dokumenty, které je třeba předložit
 1. Strana domáhající se uznání nebo žádající o výkon rozhodnutí předloží
 a) úplný a ověřený opis soudního rozhodnutí;
 b) pokud bylo soudní rozhodnutí vydáno pro zmeškání, originál nebo ověřený opis listiny potvrzující, že podání, na jehož základě bylo řízení zahájeno, nebo obdobná listina, byly doručeny meškající straně;
 c) veškeré listiny nezbytné k určení, zda je soudní rozhodnutí účinné nebo případně vykonatelné ve státě původu;
 d) v případě uvedeném v článku 11 potvrzení soudu (včetně pověřeného soudního úředníka) státu původu, že soudní smír nebo jeho část jsou ve státě původu vykonatelné stejně jako soudní rozhodnutí.
 2. Jestliže obsah soudního rozhodnutí nedovoluje, aby dožádaný soud ověřit, zda jsou podmínky této kapitoly splněny, může daný soud požadovat veškeré potřebné listiny.
 3. Žádost o uznání nebo výkon může být doplněna listinou, která se týká rozhodnutí a kterou vydal soud (včetně pověřeného soudního úředníka) státu původu v podobě doporučené a zveřejněné Haagskou konferencí o mezinárodním právu soukromém.
 4. Pokud nejsou listiny uvedené v tomto článku v úředním jazyce dožádaného státu, musí být opatřeny ověřeným překladem do úředního jazyka, pokud právo dožádaného státu nestanoví jinak.
 Článek 13
 Postup
 1. Postup uznání, prohlášení vykonatelnosti nebo přihlášení k výkonu a výkon soudního rozhodnutí se řídí právem dožádaného státu, pokud tato úmluva nestanoví jinak. Soud dožádaného státu jedná bez prodlení.
 2. Soud dožádaného státu neodmítne uznání nebo výkon rozhodnutí podle této úmluvy z důvodu, že by se o uznání nebo výkon mělo žádat v jiném státě.
 Článek 14
 Náklady řízení
 1. Po straně, která v jednom smluvním státě navrhuje výkon rozhodnutí vydaného v jiném smluvním státě, nesmí být pouze na základě skutečnosti, že je cizím státním příslušníkem nebo že nemá bydliště nebo pobyt ve státě, v němž se výkon navrhuje, požadována žádná záruka ani jistota, jakkoli označená.
 2. Příkaz k úhradě nákladů řízení uplatněný ve smluvním státě vůči osobě, která je osvobozena od záruky nebo jistoty ve smyslu odstavce 1 nebo podle práva státu, kde bylo řízení zahájeno, je na návrh osoby, která má nárok na výhody plynoucí z takového příkazu, prohlášen za vykonatelný v jakémkoli jiném smluvním státě.
 3. Stát může prohlásit, že nepoužije odstavec 1, nebo prohlášením určit, který ze svých soudů odstavec 1 nepoužije.
 Článek 15
 Uznání a výkon podle vnitrostátního práva
 S výhradou článku 6 tato úmluva nebrání uznávání nebo výkonu soudních rozhodnutí podle vnitrostátního práva.
 ČÁST III – OBECNÁ USTANOVENÍ
 Článek 16
 Přechodné ustanovení
 Tato úmluva se vztahuje na uznávání a výkon rozhodnutí, pokud v době zahájení řízení ve státě původu byla úmluva ve vztahu mezi tímto státem a dožádaným státem účinná.
 Článek 17
 Prohlášení omezující uznávání a výkon
 Stát může prohlásit, že jeho soudy mohou odmítnout uznat nebo vykonat rozhodnutí vydané soudem jiného smluvního státu, jestliže strany měly bydliště v dožádaném státě a jestliže vztah stran a veškeré další prvky spojené se sporem, jiné než místo soudu původu, souvisely pouze s dožádaným státem.
 Článek 18
 Prohlášení o konkrétních věcech
 1. Pokud má stát silný zájem tuto úmluvu neuplatnit na konkrétní věc, může prohlásit, že se úmluva na danou věc nevztahuje. Stát činící toto prohlášení zajistí, aby působnost prohlášení nebyla širší, než je nezbytné, a aby konkrétní vyloučená věc byla jasně a přesně vymezena.
 2. Pokud jde o danou věc, tato úmluva se neuplatní
 a) ve smluvním státě, který prohlášení učinil;
 b) v jiných smluvních státech, ve kterých se o uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem smluvního státu, který učinil prohlášení, žádá.
 Článek 19
 Prohlášení týkající se rozhodnutí ve věcech státu
 1. Stát může prohlásit, že se tato úmluva nevztahuje na rozhodnutí vydané v řízení, jehož je účastníkem některý z těchto subjektů:
 a) uvedený stát nebo fyzická osoba jednající za tento stát nebo
 b) orgán veřejné moci tohoto státu nebo fyzická osoba jednající za takovýto orgán.
 Stát činící toto prohlášení zajistí, aby působnost prohlášení nebyla širší, než je nezbytné, a aby vynětí z oblasti působnosti bylo jasně a přesně vymezeno. Prohlášení nerozlišuje mezi rozhodnutími, v nichž je stát, orgán veřejné moci tohoto státu nebo fyzická osoba jednající za jeden z nich žalovaným nebo žalobcem v řízení před soudem původu.
 2. Uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem státu, který učinil prohlášení podle odstavce 1, lze odmítnout, pokud bylo rozhodnutí vydáno v řízení, ve kterém je buď stát, který učinil prohlášení, nebo dožádaný stát, jeden z jejich orgánů veřejné moci nebo fyzická osoba za ně jednající stranou ve stejném rozsahu, jaký je uveden v tomto prohlášení.
 Článek 20
 Jednotný výklad
 Při výkladu této úmluvy je třeba přihlížet k jejímu mezinárodnímu charakteru a k potřebě podporovat její jednotné uplatňování.
 Článek 21
 Přezkum provádění úmluvy
 Generální tajemník Haagské konference o mezinárodním právu soukromém v pravidelných intervalech zajistí přezkum provádění této úmluvy, včetně všech prohlášení, a podávání zpráv Radě pro obecné záležitosti a politiku.
 Článek 22
 Nejednotné právní systémy
 1. Ve vztahu ke smluvnímu státu, ve kterém platí v různých územních celcích dva nebo více právních systémů upravujících věci, na které se vztahuje tato úmluva:
 a) se odkaz na právo nebo postup státu případně považuje za odkaz na platné právo nebo postup v příslušném územním celku;
 b) se odkazem na soud nebo soudy státu rozumí odkaz na soud nebo soudy v příslušném územním celku;
 c) se odkazem na souvislost se státem rozumí odkaz na souvislost s příslušným územním celkem;
 d) se odkazem na hraniční určovatel ve vztahu ke státu rozumí případně odkaz na uvedený hraniční určovatel ve vztahu k příslušnému územnímu celku.
 2. Aniž je dotčen odstavec 1, smluvní stát se dvěma nebo více územními celky, ve kterých platí různé právní systémy, není povinen tuto úmluvu uplatňovat v situacích, které zahrnují pouze tyto různé územní celky.
 3. Soud v územním celku smluvního státu se dvěma nebo více územními celky, ve kterých platí různé právní systémy, není povinen uznat nebo vykonat rozhodnutí z jiného smluvního státu pouze z toho důvodu, že rozhodnutí bylo uznáno nebo vykonáno v jiném územním celku téhož smluvního státu podle této úmluvy.
 4. Tento článek se nevztahuje na organizace regionální hospodářské integrace.
 Článek 23
 Vztah k jiným mezinárodním nástrojům
 1. Tato úmluva má být, pokud možno, vykládána jako slučitelná s ostatními smlouvami platnými pro smluvní státy, uzavřenými před touto úmluvou či po této úmluvě.
 2. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy, která byla smluvním státem uzavřena před touto úmluvou.
 3. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy, která byla smluvním státem uzavřena po této úmluvě, pokud jde o uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem smluvního státu, který je také stranou dané smlouvy. Závazky podle článku 6 vůči smluvním státům, které nejsou smluvními stranami této smlouvy, nejsou touto smlouvou dotčeny.
 4. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování pravidel organizace regionální hospodářské integrace, která je stranou této úmluvy, pokud jde o uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného soudem smluvního státu, který je rovněž členským státem organizace regionální hospodářské integrace, jestliže:
 a) tato pravidla byla přijata před uzavřením této úmluvy nebo
 b) tato pravidla byla přijata po uzavření této úmluvy do té míry, do jaké nejsou dotčeny závazky podle článku 6 vůči smluvním státům, které nejsou členskými státy organizace pro regionální hospodářskou integraci.
 KAPITOLA IV – ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
 Článek 24
 Podpis, ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení
 1. Tato úmluva je otevřena k podpisu všem státům.
 2. Tato úmluva podléhá ratifikaci, přijetí nebo schválení signatářskými státy.
 3. Tato úmluva je otevřena k přistoupení všem státům.
 4. Listiny o ratifikaci, listiny o přijetí, schválení nebo přístupu budou uloženy u ministerstva zahraničních věcí Nizozemského království, které je depozitářem této úmluvy.
 Článek 25
 Prohlášení o nejednotných právních systémech
 1. Pokud má stát dva nebo více územních celků, ve kterých platí různé právní systémy upravující věci, na které se vztahuje tato úmluva, může prohlásit, že se úmluva vztahuje na všechny jeho územní celky nebo pouze na jeden či více z nich. V takovém prohlášení se výslovně uvedou územní celky, na které se úmluva vztahuje.
 2. Pokud stát neučiní žádné prohlášení podle tohoto článku, vztahuje se úmluva na všechny územní celky daného státu.
 3. Tento článek se nevztahuje na organizace regionální hospodářské integrace.
 Článek 26
 Organizace regionální hospodářské integrace
 1. Organizace regionální hospodářské integrace sestávající pouze ze svrchovaných států, která má pravomoci v některých nebo ve všech věcech upravených touto úmluvou, může obdobně tuto úmluvu podepsat, přijmout, schválit nebo k ní přistoupit. Organizace regionální hospodářské integrace má v takovém případě práva a povinnosti smluvního státu v rozsahu, ve kterém má tato organizace pravomoc ve věcech upravených touto úmluvou.
 2. Organizace regionální hospodářské integrace v okamžiku podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení oznámí písemně depozitáři věci upravené touto úmluvou, v nichž její členské státy přenesly na tuto organizaci svou pravomoc. Organizace bez prodlení písemně oznámí depozitáři všechny změny pravomocí uvedených v posledním oznámení podle tohoto odstavce.
 3. Pro účely vstupu této úmluvy v platnost se žádná listina uložená organizací regionální hospodářské integrace nepočítá, pokud organizace regionální hospodářské integrace neprohlásí podle čl. 27 odst. 1, že její členské státy nebudou stranami této úmluvy.
 4. Veškeré odkazy na „smluvní stát“ nebo „stát“ v této úmluvě se vztahují stejně i na organizaci regionální hospodářské integrace.
 Článek 27
 Organizace regionální hospodářské integrace jako smluvní strana bez svých členských států
 1. V okamžiku podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení může organizace regionální hospodářské integrace prohlásit, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou a že její členské státy nebudou stranami této úmluvy, ale budou jí vázány z titulu podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení této organizace.
 2. V případě, že organizace regionální hospodářské integrace učiní prohlášení v souladu s odstavcem 1, všechny odkazy na „smluvní stát“ nebo „stát“ v této úmluvě se vztahují stejně i na členské státy organizace.
 Článek 28
 Vstup v platnost
 1. Tato úmluva vstupuje v platnost prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí doby, během níž může být učiněno oznámení v souladu s čl. 29 odst. 2 ve vztahu k druhému státu, který uložil svou listinu o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení podle článku 24.
 2. Poté tato úmluva vstoupí v platnost
 a) pro každý stát, který ji následně ratifikuje, přijme, schválí nebo k ní přistoupí, prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí doby, během níž mohou být s ohledem na uvedený stát učiněna oznámení v souladu s čl. 29 odst. 2;
 b) pro územní celek, na který se tato úmluva vztahuje v souladu s článkem 25 poté, co úmluva vstoupila v platnost pro stát, který učinil dané prohlášení, prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců od oznámení prohlášení uvedeného v tomto článku.
 Článek 29
 Navazování vztahů v souladu s úmluvou
 1. Tato úmluva nabude účinnosti mezi dvěma smluvními státy, pouze pokud žádný z nich neučinil oznámení depozitáři týkající se tohoto druhého státu v souladu s odstavci 2 nebo 3. Pokud takové oznámení neexistuje, je úmluva mezi dvěma smluvními státy účinná od prvního dne měsíce následujícího po uplynutí doby, během níž lze oznámení učinit.
 2. Do dvanácti měsíců ode dne oznámení depozitáře uvedeného v čl. 32 písm. a) může smluvní stát oznámit depozitáři, že ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení jiného státu nebudou mít za následek navázání vztahů těchto dvou států podle této úmluvy.
 3. Stát může po uložení své listiny podle čl. 24 odst. 4 oznámit depozitáři, že jeho ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení nebude mít za následek navázání vztahů se smluvním státem podle této úmluvy.
 4. Smluvní stát může kdykoli odvolat oznámení, které učinil podle odstavců 2 nebo 3. Toto odvolání nabývá účinku prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců od data oznámení.
 Článek 30
 Prohlášení
 1. Prohlášení uvedená v článcích 14, 17, 18, 19 a 25 mohou být učiněna při podpisu, ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení nebo kdykoli poté a mohou být kdykoli změněna nebo odvolána.
 2. Prohlášení, jejich změny a odvolání se oznámí depozitáři.
 3. Prohlášení učiněné při podpisu, ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení vstupuje v platnost souběžně se vstupem této úmluvy v platnost pro dotčený stát.
 4. Prohlášení učiněné později a všechny změny nebo odvolání prohlášení vstupují v platnost prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců ode dne, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení.
 5. Prohlášení učiněné později a jakékoli změny či odvolání prohlášení se nevztahují na rozhodnutí vyplývající z řízení, která již byla zahájena před soudem původu v okamžiku, kdy prohlášení nabude účinku.
 Článek 31
 Vypovězení
 1. Smluvní stát této úmluvy je oprávněn úmluvu vypovědět písemným oznámením depozitáři. Výpověď může být omezena na některé územní celky nejednotného právního systému, na který se tato úmluva vztahuje.
 2. Výpověď nabude účinnosti prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí dvanácti měsíců ode dne, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení. Pokud je v oznámení stanovena delší lhůta pro účinnost výpovědi, nabývá výpověď účinnosti po uplynutí této delší lhůty, jež počíná běžet dnem, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení.
 Článek 32
 Oznámení depozitáře
 Depozitář oznámí členům Haagské konference o mezinárodním právu soukromém a ostatním státům a organizacím regionální hospodářské integrace, kteří podepsali, ratifikovali, přijali nebo schválili tuto úmluvu nebo k ní přistoupili v souladu s články 24, 26 a 27:
 a) podpisy, ratifikace, přijetí, schválení a přistoupení uvedené v článcích 24, 26 a 27;
 b) datum vstupu této úmluvy v platnost podle článku 28;
 c) oznámení, prohlášení, změny a odvolání prohlášení uvedené v článcích 26, 27, 29 a 30 a
 d) výpovědi uvedené v článku 31.
 Na důkaz tohoto níže podepsaní, jsouce k tomu řádně zmocněni, podepsali tuto úmluvu.
 Sepsáno v Haagu dne 2. července 2019 v anglickém a francouzském jazyce, přičemž obě znění mají stejnou platnost, v jednom vyhotovení, které bude uloženo v archivu vlády Nizozemského království a jehož ověřený opis bude předán diplomatickou cestou každému členskému státu Haagské konference o mezinárodním právu soukromém ke dni jejího dvacátého druhého zasedání a každému států, který se zasedání zúčastnil.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 17.11.2015
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 L 300/13
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) 2015/2048 DELLA COMMISSIONE
 del 16 novembre 2015
 recante fissazione dei valori forfettari all'importazione ai fini della determinazione del prezzo di entrata di taluni ortofrutticoli
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
 visto il regolamento (UE) n. 1308/2013 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 17 dicembre 2013, recante organizzazione comune dei mercati dei prodotti agricoli e che abroga i regolamenti (CEE) n. 922/72, (CEE) n. 234/79, (CE) n. 1037/2001 e (CE) n. 1234/2007 del Consiglio (1),
 visto il regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011 della Commissione, del 7 giugno 2011, recante modalità di applicazione del regolamento (CE) n. 1234/2007 del Consiglio nei settori degli ortofrutticoli freschi e degli ortofrutticoli trasformati (2), in particolare l'articolo 136, paragrafo 1,
 considerando quanto segue:
 (1)
 Il regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011 prevede, in applicazione dei risultati dei negoziati commerciali multilaterali dell'Uruguay round, i criteri per la fissazione da parte della Commissione dei valori forfettari all'importazione dai paesi terzi, per i prodotti e i periodi indicati nell'allegato XVI, parte A, del medesimo regolamento.
 (2)
 Il valore forfettario all'importazione è calcolato ciascun giorno feriale, in conformità dell'articolo 136, paragrafo 1, del regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011, tenendo conto di dati giornalieri variabili. Pertanto il presente regolamento entra in vigore il giorno della pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 I valori forfettari all'importazione di cui all'articolo 136 del regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011 sono quelli fissati nell'allegato del presente regolamento.
 Articolo 2
 Il presente regolamento entra in vigore il giorno della pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 16 novembre 2015
 Per la Commissione,
 a nome del presidente
 Jerzy PLEWA
 Direttore generale dell'Agricoltura e dello sviluppo rurale
 (1) GU L 347 del 20.12.2013, pag. 671.
 (2) GU L 157 del 15.6.2011, pag. 1.
 ALLEGATO
 Valori forfettari all'importazione ai fini della determinazione del prezzo di entrata di taluni ortofrutticoli
 (EUR/100 kg)
 Codice NC
 Codice dei paesi terzi (1)
 Valore forfettario all'importazione
 0702 00 00
 AL
 52,3
 MA
 74,6
 MK
 43,3
 ZZ
 56,7
 0707 00 05
 AL
 80,9
 TR
 142,3
 ZZ
 111,6
 0709 93 10
 MA
 71,9
 TR
 166,8
 ZZ
 119,4
 0805 20 10
 CL
 185,6
 MA
 86,1
 PE
 166,7
 TR
 83,5
 ZZ
 130,5
 0805 20 30, 0805 20 50, 0805 20 70, 0805 20 90
 TR
 73,2
 ZA
 95,1
 ZZ
 84,2
 0805 50 10
 TR
 91,8
 ZZ
 91,8
 0806 10 10
 BR
 287,2
 EG
 228,3
 PE
 313,9
 TR
 174,9
 ZZ
 251,1
 0808 10 80
 AR
 151,8
 CL
 83,9
 MK
 29,8
 NZ
 137,3
 US
 150,6
 ZA
 207,0
 ZZ
 126,7
 0808 30 90
 BA
 97,7
 CN
 72,7
 TR
 135,0
 ZZ
 101,8
 (1) Nomenclatura dei paesi stabilita dal Regolamento (UE) n. 1106/2012 della Commissione, del 27 novembre 2012, che attua il regolamento (CE) n. 471/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio, relativo alle statistiche comunitarie del commercio estero con i paesi terzi, per quanto riguarda l'aggiornamento della nomenclatura dei paesi e territori (GU L 328 del 28.11.2012, pag. 7). Il codice «ZZ» corrisponde a «altre origini».


type: wikipedia

text:
Tenis je sportska igra u kojoj se pomoću reketa i loptice dva ili četiri igrača nadmeću na označenom terenu. Osim što je vrlo raširen vid rekreacije tenis je i popularan sport, koji je standardno i u programima Olimpijskih igara.
 Osnovna pravila
 Tenis igraju po dva igrača kod pojedinačne igre, odnosno četiri igrača (po dva u jednoj momčadi) kod igre parova. Osnovni cilj igre je reketom uputiti lopticu preko mreže na stranu protivnika na takav način da je protivnik ne uspije vratiti prije nego što loptica drugi puta padne na zemlju. Pri tome loptica mora nakon što pređe mrežu prvim udarcem u tlo pogoditi protivnikov teren. Igra počinje servisom, kojeg prvi izvodi igrač određen ždrijebom ili bacanjem novčića. Servis se izvodi iza zadnje linije vlastitog polja, a lopticom se mora pogoditi dijagonalno servisno polje. Servira se naizmjence u lijevo odnosno desno servisno polje protivnika, prema rasporedu igre. Poen se osvaja ako protivnik ne uspije vratiti lopticu koja je pala u njegov dio terena, ili ako protivnik lopticu uputi na način da prvim dodirom sa zemljom ne uspije pogododiti unutar označenog terena (tzv. aut).
 Teniski teren i oprema
 Teniski teren je ravna površina koja je na sredini odjeljena mrežom visine 107 cm na rubovima, koja je na sredini nešto niža - 91 cm. Dimenzije terena se razlikuju za pojedinačnu odnosno igru parova, ali je uobičajeno da na jednom terenu postoje oznake za obje varijante. Još se na terenu sa svake strane ističu po dva servisna polja, u koja je, ovisno na koju se stranu servira, prilikom servisa potrebno ubaciti lopticu.
 Moderni reket je napravljen od kompozitnih materijala (karbon, kevlar, različite legure željeza i aluminija) dok je ranije uglavnom bio od drveta. Reket se sastoji od ručke i glave reketa. Na glavi reketa su razapete žice, koje su danas također uglavnom od umjetnih materijala. Žice se napinju na različitu napetost (tvrdoću), ovisno o snazi i tehnici tenisača.
 Teniska natjecanja
 Tenis se igra na amaterskom i profesionalnom nivou, uglavnom na turniskom principu, po sustavu ždrijeba i eliminacija. Tenis se profesionalno igra na turnirima čiji sudionici dobivaju novčane nagrade. Profesionalne turnire organiziraju i za njih propisuju pravila dvije organizacije: ATP koja brine o muškom tenisu te WTA koja brine o ženskom tenisu. Ti su turniri u većini slučajeva odvojeni, osim u slučaju Grand Slam turnira. Svaki nastup tenisača i tenisačica na profesionalnim turnirima se boduje, te se onda dobiva rang-lista koja pokazuje trenutni plasman pojedinca u svjetskom tenisu. Biti na prvom mjestu na toj ljestvici stvar je prestiža te rezultat koji mogu ostvariti samo najbolji tenisači na svijetu u tom trenutku.
 Grand Slam ili četiri najveća turnira
 Četiri najpoznatija turnira, s najvećim novčanim nagradama i najvećim brojem bodova, za koje se obično koristi eng. izraz Grand Slam, jesu:
 Australian Open (otvoreno prvenstvo Australije)
 Roland Garros (French Open, tj. otvoreno prvenstvo Francuske)
 Wimbledon
 US Open (otvoreno prvenstvo SAD-a)
 Tenis u Hrvatskoj
 Najuspješniji hrvatski tenisač svih vremena je Goran Ivanišević, koji je desetak godina bio u svjetskom vrhu, što je okrunio pobjedom u Wimbledonu. Sredinom 20. stoljeća Hrvatska je dala nekoliko svjetski poznatih igrača koji su nastupali za Jugoslaviju, a bili su nazivani četiri mušketira: Franjo Punčec, Josip Palada, Franjo Kukuljević i Dragutin Mitić.
 Sadašnji je najbolji hrvatski igrač Marin Čilić, a osim njega su vrhunski igrači Ivo Karlović,Ivan Dodig i Borna Ćorić.
 Hrvatska reprezentacija je najveći uspjeh u tenisu ostvarila osvajanjem Davis Cup 2005. godine. U sastavu reprezentacije tada su igrali Ivan Ljubičić, Mario Ančić i Ivo Karlović.
 Uz njih sigurno još vrijedi spomenuti Antonija Veića i Roka Karanušića koji predstavljaju našu zemlju svijetu.
 Najveća hrvatska tenisačica je Iva Majoli, koja je 1997. pobijedila u Roland Garrosu.
 Mirjana Lučić-Baroni i Karolina Šprem se također mogu pohvaliti vrijednim rezultatima na WTA touru.
 Trenutno najbolje hrvatske tenisačice su Mirjana Lučić-Baroni, Ana Konjuh, Donna Vekić i Petra Martić
 Tenis u Hrvatskoj ima dugu tradiciju, koju najbolje utjelovljuje Nikola Pilić. Pilić je nakon uspješne sportske karijere 60-ih i 70-ih postao trener i pet puta osvojio Davis Cup - tri puta s Nijemcima, jednom s hrvatskom momčadi i jednom vodeći reprezentaciju Srbije.
 U Hrvatskoj se organizirao velik broj turnira (Popis međunarodnih turnira u Hrvatskoj).
 Teniski klubovi
 Dodatak:Popis hrvatskih teniskih klubova
 Teniski rekordi
 Najmlađi wimbledonski pobjednik - Boris Becker (17 godina i 227 dana)
 Najmlađi pobjednik wimbledonskog meča - Jennifer Capriati (26. lipnja 1990. – 14 godina i 89 dana)
 Najmlađa wimbledonska pobjednica - Martina Hingis (1996.) - 15 godina i 282 dana
 Pobjednik Wimbledona s najnižim rankingom - Goran Ivanišević (125.), 2001.
 Najviše pojedinačnih Grand Slam naslova (tenisačice) - Margaret Court (24)
 Najviše pojedinačnih Grand Slam naslova (tenisači) - Roger Federer (20)
 Najdulji profesionalni teniski meč - 11 h i 5 min, Wimbledon 24. lipnja 2010. igrali John Isner koji je pobijedio 6-4, 3-6, 6-7, 7-6, 70-68) Nicolasa Mahuta.
 Najdulja izmjena udaraca - 17 062, između Raya Millera i Roba Petersona (trajala 9 sati i 6 minuta) na dan 4. srpnja 2001.
 Poveznice
 Tenis na Olimpijskim igrama
 Vanjske poveznice
 UTR - Universal Tennis Rating
 Velika Punčecova generacija s kraja 30-tih godina 20. stoljeća


type: caselaw

text:
 4.7.2009
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 153/41
 Odwołanie od wyroku Sądu do spraw Służby Publicznej wydanego w dniu 29 stycznia 2009 r. w sprawie F-98/07 Petrilli przeciwko Komisji, wniesione w dniu 8 kwietnia 2009 r. przez Komisję Wspólnot Europejskich
 (Sprawa T-143/09 P)
 2009/C 153/80
 Język postępowania: francuski
 Strony
 Wnoszący odwołanie: Komisja Wspólnot Europejskich (przedstawiciele: D. Martin i B. Eggers, pełnomocnicy)
 Druga strona postępowania: Nicole Petrilli (Woluwé-Saint-Étienne, Belgia)
 Żądania wnoszącego odwołanie
 —
 uchylenie wyroku Sądu do spraw Służby Publicznej z dnia 29 stycznia 2009 r. w sprawie F-98/07 Petrilli, oraz
 —
 orzeczenie, że każda ze stron pokrywa własne koszty związane z postępowaniem w niniejszej instancji jak i z postępowaniem przed Sądem do spraw Służby Publicznej.
 Zarzuty i główne argumenty
 W niniejszym odwołaniu Komisja wnosi o uchylenie wyroku Sądu do spraw Służby Publicznej (SSP) z dnia 29 stycznia 2009 r., wydanego w sprawie F-98/07 Petrilli przeciwko Komisji, w którym SSP stwierdził nieważność decyzji Komisji z dnia 20 lipca 2007 r. odrzucającej wniosek o przedłużenie umowy o pracę zainteresowanej w charakterze pracownika kontraktowego do zadań pomocniczych.
 W uzasadnieniu odwołania Komisja podnosi trzy zarzuty dotyczące:
 —
 okoliczności, że zdaniem Komisji, SSP powinien był stwierdzić niedopuszczalność skargi ze względu na to, że w unieważnionej decyzji brak było jakiejkolwiek ponownej rzeczywistej analizy osobistej sytuacji zainteresowanej o dogłębnym charakterze;
 —
 naruszenia prawa, gdyż SSP orzekł, że zasada 6 lat zawarta w decyzji C(2004) 1597/6 z dnia 28 kwietnia 2004 r. w sprawie maksymalnego czasu zatrudnienia niestałego personelu w służbie Komisji (1) narusza art. 88 Warunków zatrudnienia innych pracowników Wspólnot Europejskich;
 —
 naruszenia prawa, ponieważ SSP orzekł, że niezgodność z prawem zasady 6 lat wystarcza sama w sobie aby doprowadzić do powstania pozaumownej odpowiedzialności Komisji bez potrzeby sprawdzenia czy Komisja ponadto w sposób oczywisty i poważny naruszyła przysługujący jej zakres swobody w odniesieniu do oceny interesu służby poprzez nieprzedłużenie umowy zawartej z zainteresowaną.
 (1) Opublikowanej w Informacjach Administracyjnych nr 75-2004 z dnia 24 czerwca 2004 r.


text:
 19.2.2021
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 58/15
 VYKONÁVACIE NARIADENIE KOMISIE (EÚ) 2021/253
 zo 17. februára 2021,
 ktorým sa mení nariadenie Rady (ES) č. 314/2004 o reštriktívnych opatreniach s ohľadom na situáciu v Zimbabwe
 EURÓPSKA KOMISIA,
 so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie,
 so zreteľom na nariadenie Rady (ES) č. 314/2004 z 19. februára 2004 o reštriktívnych opatreniach s ohľadom na situáciu v Zimbabwe (1), a najmä na jeho článok 11 písm. b),
 keďže:
 (1)
 V rozhodnutí Rady 2011/101/SZBP (2) sa identifikujú osoby a subjekty, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia stanovené v článkoch 4 a 5 uvedeného rozhodnutia.
 (2)
 Nariadenie (ES) č. 314/2004 umožňuje uplatňovanie uvedeného rozhodnutia v rozsahu, v akom je potrebné opatrenie na úrovni Únie. V prílohe III k nariadeniu (ES) č. 314/2004 sa uvádza zoznam osôb a subjektov, na ktoré sa podľa uvedeného nariadenia vzťahuje zmrazenie finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov.
 (3)
 Rada 18. februára 2021 prijala rozhodnutie (SZBP) 2021/258 (3), ktorým sa menia záznamy týkajúce sa dvoch osôb a vypúšťa jedna osoba zo zoznamu osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia.
 (4)
 Príloha III k nariadeniu (ES) č. 314/2004 by sa preto mala zodpovedajúcim spôsobom zmeniť,
 PRIJALA TOTO NARIADENIE:
 Článok 1
 Príloha III k nariadeniu (ES) č. 314/2004 sa mení tak, ako sa uvádza v prílohe k tomuto nariadeniu.
 Článok 2
 Toto nariadenie nadobúda účinnosť dňom nasledujúcim po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.
 Toto nariadenie je záväzné v celom rozsahu a priamo uplatniteľné v členských štátoch v súlade so zmluvami.
 V Bruseli 17. februára 2021
 Za Komisiu
 v mene predsedníčky
 generálny riaditeľ
 Generálne riaditeľstvo pre finančnú stabilitu, finančné služby a úniu kapitálových trhov
 (1) Ú. v. EÚ L 55, 24.2.2004, s. 1.
 (2) Rozhodnutie Rady 2011/101/SZBP z 15. februára 2011 o reštriktívnych opatreniach s ohľadom na situáciu v Zimbabwe (Ú. v. EÚ L 42, 16.2.2011, s. 6).
 (3) Rozhodnutie Rady (SZBP) 2021/258 z 18. februára 2021, ktorým sa mení rozhodnutie 2011/101/SZBP o reštriktívnych opatreniach s ohľadom na situáciu v Zimbabwe (pozri stranu 51 tohto úradného vestníka.)
 PRÍLOHA
 Oddiel I prílohy III k nariadeniu Rady (ES) č. 314/2004 sa mení takto:
 1.
 Záznamy pre ďalej uvedené osoby sa nahrádzajú takto:
 „5.
 CHIWENGA, Constantine
 Viceprezident
 Bývalý veliteľ zimbabwianskych ozbrojených síl, generál vo výslužbe. Dátum narodenia: 25. 8. 1956
 Cestovný pas č.: AD000263
 Osobný preukaz: 63-327568M80
 Viceprezident a bývalý veliteľ zimbabwianskych ozbrojených síl. Člen spoločného operačného vedenia so spoluúčasťou na vytváraní alebo riadení represívnej štátnej politiky. Používal armádu na preberanie fariem. Počas volieb 2008 bol hlavným strojcom násilností spojených s priebehom prezidentských volieb.“
 „7.
 SIBANDA, Phillip Valerio (alias Valentine)
 Veliteľ zimbabwianskych ozbrojených síl
 Bývalý veliteľ zimbabwianskej národnej armády, generál. Dátum narodenia: 25. 8. 1956 alebo 24. 12. 1954
 Osobný preukaz: 63-357671H26
 Veliteľ zimbabwianskych ozbrojených síl a bývalý veliteľ zimbabwianskej národnej armády. Vyšší vojenský predstaviteľ s väzbami na vládu a so spoluúčasťou na vytváraní a riadení represívnej štátnej politiky.“
 2.
 Vypúšťa sa tento záznam:
 „6.
 Shiri, Perence (alias Bigboy) Samson Chikerema
 Maršal letectva (vzdušné sily)
 Dátum narodenia: 1. 11. 1955
 Osobný preukaz: 29-098876M18
 Vyšší vojenský dôstojník a člen spoločného operačného vedenia strany ZANU-PF so spoluúčasťou na vytváraní alebo riadení represívnej štátnej politiky. Zapojený do politických násilností, a to aj počas volieb v roku 2008 v provincii Mashonaland West a v Chiadzwe.“