type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avviż Legali Importanti
 |
 21994D0929(02)
 Official Journal L 253 , 29/09/1994 P. 0034 - 0035
 Deċiżjoni tal-Kumitat Konġunt taż-ŻEENru 11/94tat-12 ta' Awissu 1994li temenda l-Protokoll 31 tal-Fehim dwar iż-ŻEE, dwar il-kooperazzjoni f'oqsma speċifiċi "l barra mill-erba" libertajietIL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE,Wara li kkunsidra l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, kif aġġustat mill-Protokoll li jaġġusta l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, minn issa 'l quddiem imsejjaħ il-Ftehim, u b'mod partikolari l-Artikoli 86 u 98 tiegħu,Billi l-Artikolu 3(2) tal-Protokoll 31 mal-Ftehim jipprovdi illi d-deċiżjonijiet iridu jittieħdu malajr kemm jista' jkun wara d-dħul is-seħħ tal-Ftehim, sabiex jiżġuraw il-parteċipazzjoni ta' l-Istati ta' l-EFTA fl-Aġenzija Ewopea ta' l-Ambjent;Billi l-Protokoll 31 mal-Ftehim għandu għalhekk jiġi emendat sabiex jippermetti l-parteċipazzjoni sħiħa ta' l-Istati ta' l-EFTA fl-aġenzija Ewropra ta' l-ambjent u n-network ta' osservazzjoni stabbilita bir-Regolament tal-Kunsill (KEE) Nri 1219/90 [1], mil-1 ta' Lulju 1994,IDDEĊIEDA DAN LI ĠEJ:Artikolu 1L-Artikolu 3(2) tal-Protokoll 31 mal-Ftehim għandu jiġi mibdul b'dan li ġej:"2. (a) L-Istati ta' l-EFTA għandhom jipparteċipaw bis-sħiħ fl-aġenzija Ewropea ta' l-ambjent, minn issa "l quddien imsejħa l-'Aġenzija", u fin-network Ewropew ta' tagħrif u osservazzjoni dwar l-ambjent, stabbilit bir-Regolament tal-Kunsill (KEE) Nru 1210/90 [2].(b) L-Istati ta' l-EFTA għandhom jikkontribwixxu finanzjarjament għall-attivitajiet riferiti fil-(a) skond l-Artikolu 82(1) u l-Protokoll 32 tal-Ftehim.(ċ) L-Istati ta' l-EFTA għandhom, b'konsegwenza tal-(b), jipparteċipaw bis-sħiħ, mingħajr id-dritt tal-vot, fil-Bord Amministrattiv ta' l-Aġenzija u għandhom ikunu assoċjati fix-xogħol tal-Kumitat Xjentifiku ta' l-Aġenzija. Dan ma għandux jippreġudika r-riżultat ta' kull diskussjoni ġejjiena li tirrigwarda l-konċessjoni tad-drittijiet tal-vot.(d) L-Istati ta' l-EFTA għandhom, fi żmien tliet xhur mid-dħul fis-seħħ tad-Deċiżjoni 11/94 tat-12 ta' Awissu 1994, jgħarrfu ill-Aħenzija bl-elementi komponenti ewliena tan-networks nazzjonali tagħhom tat-tagħrif kif iddikjarati fl-Artikolu 4(2) tar-Regolament (KEE) Nru 1219/90.(e) L-Istati ta' l-EFTA jistgħu b'mod partikolari jinnominaw minn fost l-istituzzjonijiet riferiti fid-(d) jew l-organizzazzjonijiet l-oħra stabbiliti fit-territorju tagħhom punt fokali nazzjonali sabiex jikkoordina u/jew jittrasmetti t-tagħrif li jrid jiġi fornit fil-livell nazzjonali lill-Aġenzija u lill-istituzzjonijiet jew lill-korpi li jiffurmaw parti min-network, inklużi ċ-ċentri topiċi riferiti fil-(f).(f) L-Istati ta' l-EFTA jistgħu wkoll, fil-perjodu taż-żmien stabbilit fid-(d), jidentifikaw istituzzjonijiet jew organizzazzjoniiet oħra stabbiliti fit-territorju tagħhom li jistgħu jiġu fdati b'mod speċifiku bil-kompitu li jikkooperaw ma' l-Aġenzija rigward ċerti suġġetti ta' interess partikolari. Istrituzzjoni hekk identifikata għandha tkun f'pożizzjoni li tikkonkludi ftehim ma' l-Aġenzija għalbiex taġixxi bħala ċentru topiku tan-network għal kompiti speċifiċi f'żona ġeografika preċiża. Dawn iċ-ċentri għandhom jikkooperaw ma' l-istituzzjonijiet oħra li jiffurmaw parti min-network.(g) Fi żmien tliet xhur minn meta jirċievi t-tagħrif riferit fid-(d), il-(e) u l-(f), il-Bord Amministrattiv ta' l-Aġenzija għandu jagħmel rivista ta' l-elementi ewliena tan-network sabiex iqis il-parteċipazzjoi ta' l-Istati ta' l-EFTA.(h) L-Aġenzija tista' tiftiehem ma' l-istituzzjonijiet jew il-korpi nnomiati mill-Istati ta' l-EFTA u li jiffurmaw parti min-network, kif riferit fid-(d), il-(e) u l-(f), rigward l-arranġamenti meħtieġa, f'kuntratti partikolari, għat-twettiq b'suċċess tal-kompitu li jista' jafda f'idejhom.(i) L-informazzjoni ambjentali fornita jew li toħroġ mill-Aġenzija tista' tiġi ppubblikata u għandha tintgħamel aċċessibbli għall-pubbliku, sakemm it-tagħrif kunfidenzali jingħata l-istess grad ta' protezzjoni fl-Istati ta' l-EFTA kif jingħata ġewwa l-Komunità.(j) L-Aġenzija għandu jkollha personalità legali. Għandha tgawdi fil-Partijiet Kontraenti kollha l-kapaċità l-iktar estensiva mogħtija lill-persuni legali skond il-liġjiet tagħhom.(k) L-Istati ta' l-EFTA għandhom japplikaw lill-Aġenzija l-Protokoll tal-Privileġġi u l-Immunitajiet tal-Komunitajiet Ewropej.(l) Bħala deroga mill-Artikolu 12(2) tal-kondizzjonijiet tax-xogħol tal-ħaddiema l-oħra tal-Komnitajiet Ewropej, iċ-ċittadini ta' l-Istati ta' l-EFTA li jgawdu d-drittijiet sħaħ tagħhom ta' ċittadini jistgħu jitqabbdu jaħmdu fuq kuntratt mid-direttur eżekuttiv ta' l-Aġenzija.(m) Bis-saħħa ta' l-Artikolu 79(3), il-Parti VII (dispożizzjonijiet istituzzjonali) tal-Ftehim għandha tapplika għal dan il-paragrafu."Artikolu 2Din id-Deċiżjoni għandha tidħol fis-seħħ fl-1 ta' Novembru 1994, sakemm in-notifiki kollha meħtieġa skond l-Artikolu 103(1) tal-Ftehim ikunu ġew magħmula lill-Kumitat Konġunt taż-ŻEE.Artikolu 3Dan ir-Rgolment għandu jiġi ppubblikat fit-Taqsima ŻEE tal-Ġurnal Uffiċjali tal-Komunitajiet Ewropej u fis-Suppliment għaż-ŻEE ta' miegħu.Magħmul fi Brussel, fit-12 ta' Awissu 1994.Għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEEIl-PresidentH. Hafstein[1] ĠU L 120, tal-11.5.1990, p. 1.[2] ĠU L 120, tal-11.5.1990, p. 1.--------------------------------------------------


text:
 Важна правна забележка
 |
 22002D0025
 Официален вестник n° L 110 , 25/04/2002 стр. 0027 - 0028 специално чешко издание глава 11 том 07 стр. 180 - 181 специално испанско издание глава 11 том 07 стр. 180 - 181 специално унгарско издание глава 11 том 07 стр. 180 - 181 специално литвийско издание глава 11 том 07 стр. 180 - 181 LV.ES глава 11 том 07 стр. 180 - 181 MT.ES глава 11 том 07 стр. 180 - 181 PL.ES глава 11 том 07 стр. 180 - 181 SK.ES глава 11 том 07 стр. 180 - 181 специално словенско издание глава 11 том 07 стр. 180 - 181
 Решение на Съвместния комитет на ЕИПNo 25/2002от 1 март 2002 годиназа изменение на приложение ХХI (Статистика) към Споразумението за ЕИПСЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с Протокол за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, по-нататък наричано "Споразумението", и по-специално член 98 от него,като има предвид, че:(1) Приложение ХХI към Споразумението е изменено с Решение No 86/2001 на Съвместния комитет на ЕИП от 19 юни 2001 г. [1].(2) Регламент (ЕО) No 1638/2001 на Комисията от 24 юли 2001 г. за изменение на Регламент (EО) No 2597/95 на Съвета относно предаването на статистика за уловите и риболовната дейност на държавите-членки, извършващи риболов в някои зони, различни от тези на Северния Атлантик [2] трябва да бъде включен към Споразумението,РЕШИ:Член 1Към точка 25в (Регламент (ЕИО) No 2597/95 на Съвета) от приложение ХХI към Споразумението се добавя следният текст:"изменено с:- 32001 R 1638: Регламент (ЕО) No 1638/2001 на Комисията от 24 юли 2001 г. (ОВ L 222, 17.8.2001 г., стр. 29)."Член 2Текстовете на Регламент (ЕО) No 1638/2001 на исландски и норвежки език, които предстои да бъдат публикувани в допълнението за ЕИП в Официален вестник на Еврoпейските общности, са автентични.Член 3Настоящoто решение влиза в сила на 2 март 2002 г., при условие че всички нотификации до Съвместния комитет на ЕИП [***] съгласно член 103, параграф 1 от Споразумението са направени.Член 4Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Еврoпейските общности.Съставено в Брюксел на 1 март 2002 година.За Съвместния комитет на ЕИППредседателP. Westerlund[1] ОВ L 238, 6.9.2001 г., стр. 39.[2] ОВ L 222, 17.8.2001 г., стр. 29.[***] Не са посочени конституционни изисквания.--------------------------------------------------


type: other

text:
Uradni list RS, št. 11/2020 z dne 25. 2. 2020
 345. Odločba o ugotovitvi, da je 47. člen Zakona o urejanju trga dela v neskladju z Ustavo, stran 1050.
 Številka: U-I-171/17-16
 Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti, začetem z zahtevo Vrhovnega sodišča, na seji 6. februarja 2020
 1. Člen 47 Zakona o urejanju trga dela (Uradni list RS, št. 80/10, 21/13, 63/13, 100/13, 55/17 in 75/19) je v neskladju z Ustavo.
 3. Do odprave ugotovljene protiustavnosti sodišče v upravnem sporu presoja zakonitost obvestila iz šestega odstavka 47. člena Zakona o urejanju trga dela tako, da presoja skladnost obvestila z vsebinskimi merili in procesnimi pravili, ki so določeni v Zakonu o urejanju trga dela, v smernicah in načrtu za izvajanje ukrepov aktivne politike zaposlovanja, v katalogu ukrepov aktivne politike zaposlovanja in v javnem povabilu.
 1. Vrhovno sodišče je s sklepom št. X Ips 314/2015 z dne 4. 10. 2017 prekinilo postopek odločanja o reviziji zoper sodbo Upravnega sodišča, ki je zavrnilo tožbo zoper obvestilo Zavoda Republike Slovenije za zaposlovanje (v nadaljevanju ZRSZ). ZRSZ je z obvestilom obvestil tožnico v upravnem sporu, da se ne sprejme njena ponudba na javno povabilo za izvajanje programov aktivne politike zaposlovanja (v nadaljevanju APZ). Predlagatelj meni, da je 47. člen Zakona o urejanju trga dela (v nadaljevanju ZUTD), ki ureja izbor delodajalcev, ki bodo vključeni v izvajanje programov APZ, v neskladju z 2., 23., 120. in 121. členom Ustave.
 2. Predlagatelj meni, da gre pri izvajanju APZ za razvojno funkcijo uprave. Vendar naj to ne bi pomenilo, da je dopustno v celoti opustiti pravno regulacijo. Poudarja, da gre pri obravnavanem ukrepu APZ za javnopravno delovanje ZRSZ, saj je ZUTD izrecno določil možnost sodnega varstva v upravnem sporu. Ker naj bi šlo za javnopravno delovanje uprave, bi moralo imeti odločanje ZRSZ ustrezno podlago v predpisu, ki bi sodišču omogočila presojo zakonitosti te odločitve. Zakonodajalec naj bi v 47. členu ZUTD predvidel posamično in konkretno odločanje o vlogah strank in sprejetje aktov, s katerimi je dokončno odločeno o njihovih pravnih interesih. Predlagatelj meni, da zakonodajalec ni uredil ustavno zahtevane materialne pravne podlage za odločanje izvajalcev ukrepov APZ. Zakon bi moral vsebovati merila, ki jih mora izvajalec APZ uporabiti pri odločanju, ali jasno zakonsko pooblastilo za njihovo podrobnejšo določitev. Zgolj z zakonsko določitvijo temeljnih okvirov odločanja naj bi bilo zagotovljeno učinkovito sodno varstvo posameznikov zoper sprejeto odločitev. Pri pooblastilu za podzakonsko regulacijo in pri prenosu oblastvene funkcije na druge subjekte z javnim pooblastilom naj bi bilo temeljnega pomena, da je pooblastilo za izdajo splošnih pravnih pravil vsebinsko jasno opredeljeno in da je iz njega mogoče razbrati cilje in omejitve podeljenega pooblastila. Odsotnost materialnopravnih pravil, ki urejajo navedene vsebine v zakonu, po mnenju predlagatelja pomeni, da posamični akt, ki pomeni odločitev o pravici ali obveznosti pravne ali fizične osebe, ni bil izdan na podlagi zakona ali zakonitega predpisa.
 3. Predlagatelj navaja, da Ustava v 121. členu izrecno zahteva, da se javno pooblastilo podeli z zakonom ali na njegovi podlagi. Odsotnost ustreznega zakonskega pooblastila naj bi pomenila pomanjkljivost, ki je sodišče ne bi smelo zapolnjevati s svojo razlago in uporabo drugih zakonskih pravil. Predlagatelj meni, da 28. in 32. člen ZUTD, ki ju je pri razlagi uporabilo Upravno sodišče, ne vsebujeta meril za izbiro delodajalca na podlagi javnega povabila. Zato naj bi bila presoja zakonitosti odločitve (obvestila) izvajalca glede ukrepa APZ na podlagi navedenih zakonskih pravil lahko le navidezno učinkovita. Predlagatelj poudarja, da je mogoče izvrševanje zakona v okviru upravne funkcije urejati zgolj s podzakonskimi akti in splošnimi akti za izvrševanje javnih pooblastil. Navedeni akti naj bi morali izpolnjevati ustavne formalne in vsebinske zahteve.
 4. Predlagatelj meni, da javno povabilo ni podzakonski predpis, ker ga ni sprejel pristojni organ državne uprave. Iz zakona naj ne bi izhajalo, da bi bilo javno povabilo splošni akt za izvrševanje javnih pooblastil, čeprav naj bi ustvarjal učinke, ki so podobni zavezujočim pravnim pravilom. Tudi tožena stranka v upravnem sporu ne trdi, da bi bilo javno povabilo predpis. Na javnopravnem področju delovanja uprave naj bi obstajala ustavna zahteva po določeni formi abstraktnega in splošnega pravnega urejanja, ki je lahko predmet pravne razlage. Presoja konkretnega in posamičnega akta z abstraktnimi pravnimi pravili, ki po svoji obliki, strukturi in načinu urejanja odstopajo od ustaljenih oblik, po mnenju predlagatelja nedopustno posega v ustavno zahtevano preglednost in pravno varnost ter možnost učinkovitega sodnega varstva. Javno povabilo ali razpis bi lahko bila namenjena informiranju strank o vsebini predpisov, ne moreta pa biti neposredna pravna podlaga za odločanje in naknadno pravno presojo.
 5. Člen 47 ZUTD naj bi urejal zgolj nekatera procesna vprašanja (organ, ki odloča, vrstni red obravnavanja vlog in način sodnega varstva). Glede drugih procesnih vprašanj naj bi odkazoval na uporabo predpisov, ki urejajo izvrševanje proračuna. Iz izpodbijanega predpisa naj ne bi bilo razvidno, na katera procesna pravila predpisov, ki urejajo izvrševanje proračuna, odkazuje 47. člen ZUTD. ZUTD naj ne bi urejal razmerja med postopkom javnega povabila in pravnimi pravili, ki urejajo izvrševanje proračuna. Predlagatelj meni, da z metodami razlage ni mogoče pravno razrešiti vprašanja, katera procesna pravila zavezujejo pristojnega izvajalca ukrepov APZ v postopku javnega povabila. Zato predlagatelj meni, da je 47. člen ZUTD tudi v neskladju z 2. členom Ustave (načelo jasnosti in pomenske določljivosti).
 6. Člen 47 ZUTD naj ne bi vseboval postopkovnih in materialnopravnih pravil, ki bi lahko bila podlaga za odločanje o izboru delodajalcev, ki bodo vključeni v izvajanje programov APZ. S tem naj bi bilo stranki postopka onemogočeno, da bi bila že na podlagi zakona seznanjena z bistvenimi vidiki svojega pravnega položaja, in sodišču, da bi učinkovito presojalo zakonitost odločitve izvajalca ukrepov APZ.
 7. Državni zbor na zahtevo ni odgovoril. Svoje mnenje o navedbah v zahtevi je poslala Vlada. S programi APZ naj bi država posegala na trg dela z namenom povečanja zaposlenosti in zmanjševanja nezaposlenosti. APZ naj bi bila širok nabor programov, ki so namenjeni različnim področjem ukrepanja na trgu dela in različnim ciljnim skupinam brezposelnih. Obseg sredstev za izvajanje programov APZ naj bi se določil na podlagi razpoložljivih proračunskih sredstev in z načrtom za izvajanje ukrepov APZ, ki je pripravljen za posamezno proračunsko obdobje. Z ZUTD naj bi se zagotovilo hitrejše ukrepanje države na trgu dela in s tem povečanje varnosti iskalcev zaposlitve. Ukrepi APZ naj bi bili vezani na potrebe trga dela in na potrebe brezposelnih. Zato naj bi bilo nujno hitro ukrepati, da bi se dosegel namen zakona. Postopek javnega razpisa za izbor delodajalcev naj bi pomenil veliko administrativno oviro, ki je onemogočala hitro in učinkovito ukrepanje na trgu dela. S postopkom javnega povabila naj bi bilo omogočeno sprotno pošiljanje vlog za dodelitev subvencije in s tem hitro vključevanje brezposelnih oseb. Vlada meni, da bi ozka in vnaprej določena merila za izbiro vlog delodajalcev onemogočala in ovirala odzivanje države na trgu dela. Vlada meni, da ima predpisani način izbora delodajalca dve prednosti, in sicer sprotno obravnavo prejetih ponudb in hitrejše vključevanje brezposelnih oseb v programe APZ. Ker naj bi bila razpoložljiva sredstva omejena, jih naj ne bi bilo mogoče razdeliti med vse potencialne delodajalce. Merila javnega povabila ali drugega izbirnega postopka naj bi bilo treba smiselno določiti, da bi se dosegli zastavljeni cilji vsakega posameznega javnega povabila in namen konkretnega ukrepa APZ.
 8. Vlada zatrjuje, da obstaja vsebinska razlika med dodeljevanjem proračunskih sredstev za programe prijavitelja na javnem razpisu in med sofinanciranjem ukrepov APZ na podlagi javnega povabila. Dodeljevanje sredstev na javnem razpisu naj bi pomenilo podporo prijaviteljem, medtem ko naj bi bila javna povabila namenjena integraciji brezposelne osebe na trg dela. Tožena stranka v upravnem sporu naj bi javna povabila pripravila na podlagi kataloga APZ, ki določa konkretne programe APZ, njihov namen, veljavnost, vsebino in način izvajanja, ciljne skupine, trajanje vključitev oseb, upravičene stroške in način izbora izvajalcev posameznih aktivnosti. Tožena stranka v upravnem sporu naj bi na tej podlagi pripravila javna povabila za izbor delodajalcev. Če so programi sofinancirani s sredstvi evropske kohezijske politike, naj bi bil podlaga za ukrepe APZ tudi operativni program za tekoče programsko obdobje. V operativnem programu naj bi bili navedeni ključni izvedbeni dokumenti in posamezni ukrepi. Tožena stranka v upravnem sporu naj bi bila pri izvedbi ukrepov APZ zavezana uporabljati nacionalne predpise in evropske predpise s področja izvajanja evropske kohezijske politike, med drugim tudi Uredbo o porabi sredstev evropske kohezijske politike v Republiki Sloveniji v programskem obdobju 2014–2020 za cilj naložbe za rast in delovna mesta (Uradni list RS, št. 29/15, 36/16, 58/16, 69/16 – popr., 15/17, 69/17 in 67/18). Iz navedenega naj bi izhajalo, da je dodelitev sredstev izvajalcem APZ posledica izvajanja programov APZ in ne posledica izvajanja dejavnosti, za katero bi prejemnik javnih sredstev bil izbran na javnem razpisu kot najbolj usposobljen izvajalec. Vlada navaja, da so poenostavljeni postopki na področju izvajanja APZ omogočili učinkovito odzivanje na hitre spremembe na trgu dela. Zato naj zakonodajalec ne bi mogel meril za izbiro delodajalca določiti v zakonu ali drugem predpisu, saj naj ne bi šlo za sistemske ukrepe, temveč za ukrepe, ki naj bi jih država oblikovala glede na stanje in potrebe na trgu dela in v povezavi z razpoložljivimi sredstvi. Vlada meni, da ureditev izbora delodajalcev v 47. členu ZUTD ni v neskladju s 14., 22. in 23. členom Ustave. Zato naj bi bila zahteva za oceno ustavnosti 47. člena ZUTD neutemeljena.
 9. Predlagatelj zahteva oceno ustavnosti 47. člena ZUTD. Pogoji, pod katerimi lahko sodišče kot predlagatelj začne postopek za oceno ustavnosti zakona pred Ustavnim sodiščem, so določeni v 156. členu Ustave in 23. členu Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS). Sodišče lahko prekine postopek, ki ga vodi, in začne postopek pred Ustavnim sodiščem le, če oceni, da je zakonska določba, ki bi jo moralo uporabiti pri odločanju, protiustavna. V obravnavanem primeru je predlagatelj prekinil postopek odločanja o reviziji zoper sodbo Upravnega sodišča, ki je zavrnilo tožbo zoper obvestilo ZRSZ. Z navedenim obvestilom je ZRSZ na podlagi 47. člena ZUTD obvestil tožnico v upravnem sporu, da se ne sprejme njena ponudba. Predmet sodnega spora je podelitev javnih denarnih sredstev delodajalcu pri izvajanju ukrepa APZ z imenom »Iz faksa takoj praksa«. Navedeni program je sodil med ukrep neformalnega izobraževanja (30. člen ZUTD), ki se je izvajal kot usposabljanje na delovnem mestu. Aktivnost se je izvajala kot sistematično izpopolnjevanje ter spodbuda za prvo zaposlitev pri delodajalcih. Delodajalci, katerih ponudbe so bile sprejete, so zaposlili za polni delovni čas ali za krajši delovni čas za obdobje najmanj enega leta brezposelne osebe iz ciljne skupine in jim zagotovili sistematično izpopolnjevanje ter v zameno pridobili določena javna denarna sredstva. Predlagatelj mora v postopku odločanja o reviziji uporabiti 47. člen ZUTD, ker pomeni pravno podlago za njegovo odločanje. Glede na navedeno so procesne predpostavke za odločanje o zahtevi za oceno ustavnosti 47. člena ZUTD izpolnjene.
 10. Predlagatelj zatrjuje, da je 47. člen ZUTD med drugim v neskladju z 2. členom Ustave (načelo jasnosti in pomenske določljivosti predpisov), ker ne vsebuje jasnih postopkovnih in materialnopravnih pravil, ki bi bila podlaga za odločanje o izboru delodajalcev, ki bodo vključeni v izvajanje ukrepov APZ, in bi omogočala učinkovito sodno varstvo v primeru zatrjevane prizadetosti pravic oziroma pravnih interesov kandidatov za pridobitev javnih sredstev.
 11. ZUTD ureja ukrepe države na trgu dela (prvi odstavek 1. člena), zato je eden tistih predpisov, ki pomenijo izpolnjevanje ustavne dolžnosti iz 66. člena Ustave. Ustava v 66. členu obvezuje državo, da ustvarja možnosti za zaposlovanje in za delo ter zagotavlja njuno zakonsko varstvo. Gre za programsko normo, ki zavezuje državo, da sprejema ustrezne ukrepe, ki bodo omogočali zaposlovanje in delo.1 Država je na tej podlagi dolžna sprejemati ukrepe, ki so usmerjeni v doseganje čim višje stopnje zaposlenosti, zagotavljanje brezplačnih služb za zaposlovanje za vse delavce ter v poklicno usmerjanje, usposabljanje in rehabilitacijo. Gre predvsem za obligacijo prizadevanja in ne za obligacijo uspeha.2 Zakonodajalec svojo ustavno dolžnost iz 66. člena Ustave izpolnjuje predvsem s sprejetjem ustreznih zakonov, ki omogočajo izvrševanje ustreznih ukrepov za zaposlovanje in delo. V zvezi z uresničevanjem te dolžnosti je zakonodajalcu zagotovljeno široko polje proste presoje. Vendar ureditev, ki jo sprejme zakonodajalec, ne sme nasprotovati namenu te določbe.3 Pri zakonskem urejanju mora spoštovati ustavne določbe, predvsem načelo pravne in socialne države (2. člen Ustave), načelo enakosti (14. člen Ustave), pravico do človekovega dostojanstva (34. člen Ustave), pravico do svobode dela (49. člen Ustave) in pravico do socialne varnosti (50. člen Ustave).4 Pri ureditvi ukrepov, ki so povezani s porabo javnih sredstev, pa mora upoštevati tudi načelo gospodarnosti in učinkovitosti porabe javnih sredstev, načelo preglednosti, načelo sorazmernosti, načelo konkurenčnosti in načelo enake obravnave.
 12. Zakonodajalec je pri sprejemanju ukrepov, ki pomenijo izpolnjevanje dolžnosti iz 66. člena Ustave, dolžan spoštovati tudi zahtevo po jasnosti in pomenski določljivosti predpisov. Če pravno pravilo ni jasno opredeljeno, obstaja možnost različne uporabe zakona in arbitrarnega ravnanja državnih organov ali drugih organov za izvrševanje javnih pooblastil, ki odločajo o pravicah posameznikov (odločba Ustavnega sodišča št. U-I-152/03 z dne 23. 3. 2006, Uradni list RS, št. 36/06, in OdlUS XV, 22). Zakonska ureditev mora biti taka, da izključuje možnost arbitrarnega ravnanja države. Poleg predvidljivosti mora zakonska ureditev zagotavljati zlasti učinkovit pravni nadzor ter ustrezna in učinkovita sredstva zoper zlorabo (glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996, Uradni list RS, št. 25/96, in OdlUS V, 40).
 13. ZUTD med drugim ureja tudi izvajanje ukrepov APZ. APZ je nabor ukrepov na trgu dela, ki so namenjeni povečanju zaposlenosti in zmanjševanju brezposelnosti, večji zaposljivosti oseb na trgu dela ter povečanju konkurenčnosti in prožnosti delodajalcev (prvi odstavek 28. člena ZUTD).
 14. Podlage za izvajanje ukrepov APZ so smernice in načrt za izvajanje ukrepov APZ ter katalog ukrepov APZ (36. člen ZUTD). Ukrepi APZ so usposabljanje in izobraževanje,5 nadomeščanje na delovnem mestu in delitev delovnega mesta,6 spodbude za zaposlovanje,7 kreiranje delovnih mest ter spodbujanje samozaposlovanja (prvi odstavek 29. člena ZUTD). Ukrepe APZ lahko brezposelne osebe in drugi iskalci zaposlitve uveljavljajo na podlagi prijave pri ZRSZ, kadar je s tem zakonom tako določeno (112. člen ZUTD).
 15. Iz narave posameznega programa APZ izhaja, kje in pri kom se lahko izvaja. Programi APZ se lahko izvajajo pri ZRSZ, pri zunanjih izvajalcih ali pri delodajalcih. V primeru, ko se posamezni ukrep APZ izvaja pri delodajalcu, država s sprejemanjem različnih ukrepov spodbuja delodajalce, naj se vključijo v izvajanje programov APZ. Med drugim država delodajalcem dodeljuje javna denarna sredstva, s katerimi jih spodbuja, naj zaposlijo ranljive skupine brezposelnih oseb ali iskalce zaposlitve, katerih zaposlitev je ogrožena.
 16. V 47. členu ZUTD je urejen postopek izbora delodajalcev, ki bodo vključeni v izvajanje programov APZ. Izvajalec ukrepov APZ, ki izvaja izbor delodajalcev, je ZRSZ. ZRSZ izvaja ukrepe APZ kot javno službo (prvi odstavek 47. člena ZUTD). Iz prvega odstavka 47. člena ZUTD izhaja, da so delodajalci z možnostjo sodelovanja pri izvajanju ukrepov APZ seznanjeni z javnim povabilom za zbiranje ponudb. Javno povabilo se izvaja po predpisih, ki urejajo izvrševanje proračuna, če ZUTD ne določa drugače. Objavi se na spletnih straneh izvajalca ukrepa APZ. Vsebovati mora vsaj naziv in sedež naročnika, pravno podlago za izvedbo javnega povabila, predmet javnega povabila, namen in cilje javnega povabila, pogoje za oddajo ponudb, merila za ocenjevanje prejetih ponudb, višino sredstev, ki so na razpolago za predmet javnega povabila, upravičene stroške delodajalca, pristojnosti in odgovornosti delodajalca, obdobje izvajanja aktivnosti, rok, v katerem mora biti ponudba predložena in do katerega je povabilo odprto, rok, v katerem mora izvajalec ukrepov obvestiti delodajalce o tem, da njihova ponudba ni bila izbrana, navodilo za izdelavo ponudb, kontaktne osebe, pri katerih lahko ponudniki dobijo dodatne informacije, in vzorec pogodbe (tretji odstavek 47. člena ZUTD).
 17. Postopek javnega povabila vodi strokovna komisija, ki jo imenuje predstojnik izvajalca ukrepov APZ. Strokovne komisije obravnavajo predložene ponudbe po vrstnem redu njihovega prispetja do porabe razpoložljivih finančnih sredstev. Izvajalec ukrepov APZ sprejme ponudbo tistega delodajalca, ki izpolnjuje vsa zahtevana merila in čigar ponudba ustreza potrebam brezposelnih oseb na območju njihovega poslovanja (četrti odstavek 47. člena ZUTD). Delodajalcu, čigar ponudba je sprejeta, izvajalec ukrepov APZ skupaj z obvestilom o sprejetju ponudbe pošlje še poziv k podpisu pogodbe (peti odstavek 47. člena ZUTD). Delodajalce, katerih ponudba ni sprejeta, izvajalec ukrepov APZ obvesti z dopisom. Zoper odločitev je možen upravni spor (šesti odstavek 47. člena ZUTD).
 18. Zakonodajalec je določil, da ima delodajalec pravico do sodnega varstva zoper obvestilo ZRSZ, s katerim ponudba tega delodajalca ni bila sprejeta (šesti odstavek 47. člena ZUTD). Delodajalcu je sodno varstvo zagotovljeno v upravnem sporu. Iz prvega odstavka 2. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06, 62/10 in 109/12 – v nadaljevanju ZUS-1) izhaja, da sodišče odloča v rednem upravnem sporu o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, s katerimi se posega v pravni položaj tožnika. Poleg upravnih aktov se lahko v upravnem sporu izpodbijajo tudi drugi akti, ki ne ustrezajo definiciji upravnega akta, če tako izrecno določa zakon (drugi stavek prvega odstavka 2. člena ZUS-1). Tak posamični akt je obvestilo ZRSZ.8 Obvestilo APZ namreč ni upravni akt. Ukrep APZ, ki se zaradi svoje narave izvaja pri delodajalcu, z vidika delodajalca, pri katerem se ta ukrep izvaja, pomeni pridobitev javnih denarnih sredstev, s katerimi se mu na trgu zagotovi določena prednost oziroma ugodnost. Dodelitev javnih denarnih sredstev ali zavrnitev teh sredstev z namenom izvrševanja politike države na področju zaposlovanja pomeni izvrševanje razvojne funkcije uprave.
 19. Iz načel pravne varnosti ter jasnosti in pomenske določljivosti predpisov, ki sta načeli pravne države (2. člen Ustave), izhaja, da je treba vse bistvene elemente sodnega varstva jasno in pomensko določljivo opredeliti v zakonu, kadar posebna narava sodnega varstva tako zahteva.9 Če zakonodajalec ne določi jasno pravil, na podlagi katerih lahko sodišče odloči v konkretnem sporu, s tem posega v pravno varnost in možnost učinkovitega sodnega varstva. Poleg navedenega morajo tudi stranke sodnega postopka vnaprej vedeti, katere morebitne nepravilnosti lahko uveljavljajo v sodnem postopku in kakšna pooblastila bo imelo sodišče, če jim bo pritrdilo. Le tako bodo stranke sodnega postopka lahko ustrezno utemeljile svoje pravno sredstvo.10
 20. Predlagatelj zatrjuje, da je zakonodajalec tako nejasno določil procesna pravila, na podlagi katerih se izda obvestilo iz šestega odstavka 47. člena ZUTD, da ni mogoče ugotoviti, katere nepravilnosti postopka lahko sodišče v upravnem sporu presoja. Iz prvega odstavka 47. člena ZUTD izhaja, da se izbor delodajalcev, ki bodo vključeni v izvajanje programov APZ, izvaja z javnim povabilom po predpisih, ki urejajo izvrševanje proračuna, če ta zakon ne določa drugače. S tem je ZUTD izključil uporabo Zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list RS, št. 24/06 – uradno prečiščeno besedilo, 126/07, 65/08, 8/10 in 82/13 – v nadaljevanju ZUP), ki na podlagi 4. člena ureja smiselno uporabo upravnega postopka tudi v drugih javnopravnih stvareh, ki nimajo značaja upravne zadeve po 2. členu tega zakona, kolikor ta področja niso urejena s posebnim zakonom. ZUTD ureja zgolj nekatera procesna vprašanja (organ, ki odloča, vrstni red obravnavanja vlog, način sodnega varstva). Druga procesna vprašanja naj bi urejali predpisi, ki urejajo izvrševanje proračuna. Eden takih predpisov je Zakon o izvrševanju proračunov Republike Slovenije za leti 2018 in 2019 (Uradni list RS, št. 17/17, 83/18 in 19/19 – ZIPRS1819). Navedeni zakon ureja izplačila iz proračuna posameznemu proračunskemu uporabniku, ne pa izplačilo delodajalcu, zato sklicevanje ZUTD na ta zakon ne daje odgovora na vprašanje, kakšen postopek se pri izboru delodajalcev uporablja. Dodeljevanje sredstev proračuna za izvajanje prednostnih in razvojnih nalog države, kamor sodi tudi izvrševanje APZ, urejajo Zakon o javnih financah (Uradni list RS, št. 11/11 – uradno prečiščeno besedilo, 14/13 – popr., 101/13 in 13/18 – v nadaljevanju ZJF), Uredba o postopku, merilih in načinih dodeljevanja sredstev za spodbujanje razvojnih programov in prednostnih nalog (Uradni list RS, št. 56/11) in Pravilnik o postopkih izvrševanja proračuna Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 50/07, 61/08, 3/13 in 81/16). Iz navedenega izhaja, da izvrševanje proračuna ureja več predpisov. Iz prvega odstavka 47. člena ZUTD ni razvidno, na katera procesna pravna pravila, v katerih predpisih, ki urejajo izvrševanje proračuna, se sklicuje prvi odstavek 47. člena ZUTD. Zato ni mogoče jasno ugotoviti, katera procesna pravila zavezujejo izvajalca APZ v postopku javnega povabila. Odsotnost jasnih postopkovnih pravil tako onemogoča sodišču, da bi v sodnem sporu presodilo, ali se je v postopku pred izdajo posamičnega akta ravnalo po pravilih postopka in ali je to vplivalo na zakonitost in pravilnost odločitve. Prav tako to velja za oceno, ali so bile stranke postopka vnaprej seznanjene s tem, katere procesne kršitve lahko uveljavljajo v upravnem sporu.
 21. Predlagatelj opozarja tudi na nejasnost zakonske ureditve v zvezi s pooblastili sodišča, ko presoja materialno pravilnost obvestila iz šestega odstavka 47. člena ZUTD. Zakonodajalec je v četrtem odstavku 47. člena ZUTD določil kriterije za izbiro delodajalca, in sicer: obseg razpoložljivih sredstev, vrstni red prispetja ponudbe, ponudba mora izpolnjevati vse zahtevane pogoje in merila ter ponudba mora ustrezati potrebam brezposelnih oseb na območju poslovanja delodajalca. Vendar navedeni kriteriji (razen vrstnega reda prispetja ponudbe) potrebujejo dodatno vsebinsko opredelitev, da lahko ZRSZ sprejme konkretno odločitev (zavrne ali sprejme ponudbo delodajalca). Zakonska merila iz četrtega odstavka 47. člena ZUTD ne omogočajo sprejetja konkretne odločitve o izboru delodajalca, temveč zahtevajo nadaljnjo podrobno vsebinsko opredelitev. Vrhovno sodišče pravilno opozarja, da tudi 28. člen ZUTD vsebuje zgolj splošne cilje APZ in da 30., 31., 32. in 33. člen ZUTD, ki urejajo posamezne ukrepe APZ, ne vsebujejo vsebinskih meril, na podlagi katerih bi bilo mogoče izbrati konkretnega delodajalca pri posameznem ukrepu APZ. Iz 36. člena ZUTD izhaja, da so podlage za izvajanje ukrepov APZ določene v smernicah in načrtu za izvajanje ukrepov APZ ter v katalogu ukrepov APZ. Iz tretjega odstavka 47. člena ZUTD izhaja, da so pogoji in merila za izbor konkretnega delodajalca določeni v javnem povabilu, ki temelji na smernicah in načrtu za izvajanje ukrepov APZ ter katalogu ukrepov APZ. Navedeni akti niso splošni in abstraktni, saj ne izpolnjujejo ustavnih formalnih in vsebinskih zahtev, da bi jih lahko šteli za predpis.11
 22. Iz navedenega izhaja, da je zakonodajalec določil, da mora sodišče v upravnem sporu presoditi zakonitost posamičnega akta, ki ne pomeni izvajanja oblastne funkcije države, temveč razvojne funkcije države. Navedeni posamični akt tako temelji na strateških dokumentih, ki nimajo narave splošnega in abstraktnega akta. Pravila upravnega spora, določena v ZUS-1, pa urejajo presojo zakonitosti upravnih aktov, ki temeljijo na splošnih in abstraktnih aktih ter pomenijo sprejetje oblastne odločitve države. ZUS-1 ne določa posebnih pravil sodnega postopka pri presoji zakonitosti posamičnih aktov, ki niso upravni akti in jih sodišče v upravnem sporu presoja na podlagi posebne zakonske določbe v zvezi z drugim stavkom prvega odstavka 2. člena ZUS-1. Zakonodajalec v ZUTD ni določil nobenih posebnih pravil upravnega spora, ki bi jih lahko sodišče uporabilo pri presoji zakonitosti obvestila ZRSZ. Zakonodajalec pri ureditvi sodnega varstva zoper obvestilo ZRSZ torej ni upošteval posebne narave obvestila ZRSZ. Zato ni mogoče ugotoviti, katere materialne nepravilnosti lahko stranke postopka uveljavljajo v tem upravnem sporu. Prav tako niso jasno določena pravila, po katerih naj sodišče presoja materialno pravilnost obvestila ZRSZ.
 23. Iz navedenega zato izhaja, da zakonodajalec ni jasno določil pravil, na podlagi katerih bi lahko sodišče odločilo v konkretnem sporu. Zato tudi delodajalci ne morejo vnaprej vedeti, katere morebitne nepravilnosti lahko uveljavljajo v sodnem postopku in kakšna pooblastila bo imelo sodišče, če jim bo pritrdilo. Odsotnost jasnih pravil omogoča arbitrarno dodeljevanje javnih denarnih sredstev. Taki nedoločnost in pomanjkljivost bistveno vplivata na uresničevanje pravice do sodnega varstva, ki jo imajo delodajalci zoper obvestilo iz šestega odstavka 47. člena ZUTD. Čeprav taki nedoločljivost in pomanjkljivost bistveno vplivata na uresničevanje sodnega varstva zoper obvestilo ZRSZ, pa je izpodbijana ureditev protiustavna že zato, ker ne zadosti zahtevi po jasnosti in pomenski določljivosti predpisov iz 2. člena Ustave. Zato je Ustavno sodišče ugotovilo, da je 47. člen ZUTD v neskladju z 2. členom Ustave (1. točka izreka).
 24. Ker gre za primer, ko zakonodajalec določenega vprašanja, ki bi ga moral urediti, ni ustrezno uredil, razveljavitev ni mogoča. Zato je Ustavno sodišče na podlagi prvega odstavka 48. člena ZUstS sprejelo ugotovitveno odločbo. Na podlagi drugega odstavka 48. člena ZUstS je zakonodajalcu naložilo, naj ugotovljeno protiustavnost odpravi v 1 letu od objave odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije (2. točka izreka).
 25. Da bi Vrhovno sodišče lahko odločilo v sodnem postopku, ki ga je prekinilo, in v drugih podobnih postopkih, je Ustavno sodišče na podlagi drugega odstavka 40. člena ZUstS sprejelo način izvršitve svoje odločbe. Do drugačne ureditve v ZUTD sodišče v upravnem sporu presoja zakonitost izpodbijanega obvestila tako, da presoja skladnost obvestila z vsebinskimi pogoji in procesnimi pravili, ki so določeni v ZUTD, smernicah in načrtu za izvajanje ukrepov APZ, v katalogu ukrepov APZ in v javnem povabilu (3. točka izreka). Ker odprava ugotovljene neskladnosti z Ustavo zahteva kompleksnejše zakonodajno urejanje, je Ustavno sodišče s takim načinom izvršitve svoje odločbe samo prehodno določilole tista osnovna pravila glede na opravljeni obseg ustavnosodne presoje, da bi Vrhovno sodišče lahko odločilo v sodnem postopku, ki ga je prekinilo zaradi vložitve zahteve za oceno ustavnosti zakona, ki jih mora uporabiti pri odločanju in v drugih podobnih sporih. Zakonodajalec se bo moral na odločbo Ustavnega sodišča ustrezno odzvati in poskrbeti za celovito ureditev vseh vprašanj v zvezi s sodnim varstvom zoper obvestilo ZRSZ. Pri tem pa bo moral upoštevati obveznosti, ki izhajajo iz Ustave, ter načelo gospodarnosti in učinkovitosti porabe javnih sredstev, načelo preglednosti, načelo sorazmernosti, načelo konkurenčnosti in načelo enakega obravnavanja (glej 11. točko obrazložitve).
 26. Ker je Ustavno sodišče ugotovilo, da je izpodbijana ureditev protiustavna že zato, ker ne zadosti zahtevi po jasnosti in pomenski določljivosti predpisov iz 2. člena Ustave, drugih očitkov predlagatelja ni presojalo.
 27. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi 48. člena in drugega odstavka 40. člena ZUstS ter petega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07, 54/10, 56/11 in 70/17) v sestavi: predsednik dr. Rajko Knez ter sodnici in sodniki dr. Matej Accetto, dr. Rok Čeferin, dr. Dunja Jadek Pensa, DDr. Klemen Jaklič, dr. Špelca Mežnar, dr. Marijan Pavčnik in Marko Šorli. Odločbo je sprejelo soglasno.
 1 Glej M. Blaha v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za podiplomske državne in evropske študije, Ljubljana 2002, str. 634.
 2 Glej L. Zore v: M. Avbelj (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, 1. del: Človekove pravice in temeljne svoboščine, Nova univerza, Evropska pravna fakulteta, Ljubljana 2019, str. 545–546.
 4 Glej M. Blaha v: L. Šturm (ur.), nav. delo, str. 634.
 5 Usposabljanje in izobraževanje se izvaja kot neformalno in formalno izobraževanje. Namen neformalnega izobraževanja je povečanje zaposlitvenih možnosti s pridobitvijo novih znanj in kompetenc za vstop na trg dela ter uspešen razvoj kariere. Namen formalnega izobraževanja je večanje zaposlitvenih možnosti s pridobitvijo višje ravni izobrazbe. Neformalno izobraževanje se med drugim lahko izvaja tudi kot usposabljanje na delovnem mestu (prvi in drugi odstavek 30. člena ZUTD).
 6 Nadomeščanje na delovnem mestu se izvaja kot subvencioniranje popolne nadomestitve zaposlenega z brezposelno osebo. Delitev delovnega mesta se izvaja kot subvencioniranje delne nadomestitve zaposlenega z brezposelno osebo (drugi odstavek 31. člena ZUTD).
 7 Spodbude za zaposlovanje so namenjene povečanju zaposlitvenih možnosti ranljivih skupin brezposelnih oseb. Spodbude za zaposlovanje se izvajajo v obliki subvencij za zaposlitev (prvi odstavek 32. člena ZUTD).
 8 Upravni akt je upravna odločba ali drug javnopravni, enostranski, oblastveni posamični akt, izdan v okviru izvrševanja upravne funkcije, s katerim je organ odločil o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika (drugi odstavek 2. člena ZUS-1).
 9 Primerjaj z odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-191/17 z dne 25. 1. 2018 (Uradni list RS, št. 6/18, in OdlUS XXIII, 1), 22. točka obrazložitve.
 11 Smernice za izvajanje ukrepov APZ so strateški dokument, ki ga sprejme Vlada (drugi odstavek 36. člena ZUTD). Načrt za izvajanje ukrepov APZ je izvedbeni dokument, pripravljen na podlagi smernic APZ za proračunsko obdobje, ki ga po seznanitvi socialnih partnerjev, ki lahko na njegovo vsebino podajo mnenje, sprejme minister, pristojen za delo (tretji odstavek 36. člena ZUTD). Katalog ukrepov APZ je izvedbeni dokument, ki ga pripravi ministrstvo, pristojno za delo, in ga objavi na svoji spletni strani (četrti odstavek 36. člena ZUTD).


type: caselaw

text:
 4.4.2009
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 82/27
 Žaloba podaná 6. januára 2009 – Dredging International a Ondernemingen Jan de Nul/EMSA
 (Vec T-8/09)
 (2009/C 82/48)
 Jazyk konania: angličtina
 Účastníci konania
 Žalobkyne: Dredging International NV (Zwijndrecht, Belgicko) a Ondernemingen Jan de Nul NV (Hofstade-Aalst, Belgicko) (v zastúpení: R. Martens, advokát)
 Žalovaná: Európska námorná bezpečnostná agentúra (EMSA)
 Návrhy žalobkýň
 —
 zrušiť rozhodnutie EMSA o zamietnutí ponuky Joint Venture Oil Combat (JOVC), ktoré tvoria žalobkyne a pridelení zákazky úspešnému uchádzačovi,
 —
 určiť, že zmluva podpísaná medzi EMSA a úspešným uchádzačom v súlade s verejným obstarávaním EMSA/NEG/3/2008 je neplatná,
 —
 priznať náhradu škody, ktorú JOVC utrpela v dôsledku napadnutého rozhodnutia, predbežne odhadnutú na 725 500 eur a zvýšenú o úroky z omeškania odo dňa podania tejto žaloby,
 —
 zaviazať Komisiu na náhradu trov konania, vrátane trov právneho zastúpenia JOVC.
 Žalobné dôvody a hlavné tvrdenia
 V prejednávanej veci žalobkyne žiadajú zrušenie rozhodnutia žalovanej, ktorým zamietla ich ponuku predloženú ako odpoveď na vyhlásenie verejného obstarávania EMSA/NEG/3/2008 (časť 2: Severné more), v súvislosti so zákazkou na poskytovanie služieb pre plavidlá určené na zber ropy (1) a pridelila zákazku úspešnému uchádzačovi. Žalobkyne ďalej žiadajú náhradu za údajné škody vzniknuté v dôsledku verejného obstarávania.
 Na podporu svojich návrhov žalobkyne uvádzajú štyri dôvody.
 Po prvé tvrdia, že žalovaná porušila článok 135 ods. 2 nariadenia (2), článok 235 ES a podstatné procesné náležitosti povinnosti poskytnúť odôvodnenie a dodržiavania práv na obranu, keď im odmietla poskytnúť požadované informácie o dôvodoch zamietnutia ich ponuky a o charakteristike a relatívnych výhodách ponuky úspešného uchádzača. Žalobkyne ďalej tvrdia, že žalovaná nepozastavila podpísanie zmluvy s úspešným uchádzačom až do výmeny relevantných informácií so žalobkyňami, a tým porušila článok 105 ods. 2 nariadenia o rozpočtových pravidlách (3) a článok 158a ods. 1 nariadenia Komisie č. 2342/2002 (4).
 Po druhé žalobkyne tvrdia, že žalovaná sa dopustila zjavného nesprávneho posúdenia pri hodnotení ponuky úspešného uchádzača, a tým porušila zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie stanovené v článku 89 nariadenia o rozpočtových pravidlách.
 Po tretie žalobkyne tvrdia, že žalovaná sa dopustila zjavného nesprávneho posúdenia vo svojom rozhodnutí o zamietnutí ich ponuky z dôvodu nedodržania článku 12.2 dokumentácie k verejnému obstarávaniu a ďalej nepreskúmala tvrdenia žalobkýň. Podľa žalobkýň tak porušila zásady proporcionality, rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie v rozpore s článkom 89 ods. 1 nariadenia o rozpočtových pravidlách.
 Po štvrté žalobkyne tvrdia, že vo výklade, ktorý žalovaná poskytla k článku 12.2 dokumentácie k verejnému obstarávaniu, je rozpočtový strop zjavne neprimeraný a neumožňuje, aby sa poskytli vyhovujúce ponuky.
 (1) Ú. v. EÚ 2008/S 48-065631.
 (2) Nariadenie Európskej námornej bezpečnostnej agentúry prijaté 9. decembra 2003, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá o vykonávaní nariadenia o rozpočtových pravidlách z 9. decembra 2003, ktoré platia pre rozpočet Európskej námornej bezpečnostnej agentúry prijatý správnou radou 3. júla 2003.
 (3) Nariadenie Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 248, 2002; Mim. vyd. 01/004, s. 74).
 (4) Nariadenie Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 357, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145).


type: wikipedia

text:
Bosscherveld est un quartier de l'arrondissement nord-ouest de la ville de Maastricht.
 Géographie
 Le quartier est délimitée par la Lage Frontweg au sud, la Cabergergerweg à l'ouest et la Sandersweg au nord-est. Il est bordé par les quartiers de Caberg et Oud-Caberg à l'ouest, Belvédère au nord et à l'est et le Frontenkwartier au sud. Le quartier situé à l'est de Bosscherveld est Boschpoort, cependant les deux zones ne sont pas en contact direct car l'espace situé entre la Sandersweg et le Zuid-Willemsvaart fait partie du Belvédère.
 Population et société
 Orientation du quartier
 C'est un quartier à vocation principalement industrielle et commerciale, accueillant notamment Mondi Packaging, Radium Foam, Ciba Specialty Chemicals Maastricht B.V. et Thomas Regout.
 Projets
 Le projet Belvédère prévoit l'aménagement du quartier Belvédère et de quartiers alentour, dont le Bosscherveld.
 Sources
 Références
 Bibliographie
 Compléments
 Articles connexes
 Maastricht
 Liens externes
 Quartier de Maastricht


text:
Mato Grosso do Sul är en delstat i Brasilien, och var fram till 1 januari 1979 en del av delstaten Mato Grosso innan den delades upp i två delstater. Större städer vid sidan av huvudstaden Campo Grande är Corumbá, Dourados och Três Lagoas. Staten har 1,3% av den brasilianska befolkningen och producerar 1,5% av landets BNP.
 Ekonomi
 Tjänstesektorn är den största komponenten av BNP på 46,1%, följt av industrisektorn med 22,7%. Jordbruk representerar 31,2% av BNP (2004). Mato Grosso do Sul-export: soja 34,9%, fläsk och kyckling 20,9%, nötkött 13,7%, malm s 8%, läder 7,4%, timmer 5,1% (2002).
 Andel av den brasilianska ekonomin: 1% (2005).
 Enligt uppgifter från 2020, om Mato Grosso do Sul var ett land, skulle det vara världens femte största producent av oljeväxter. 2020 var Mato Grosso do Sul den 5: e största spannmålsproducenten i landet, med 7,9%. I sojaböna producerade 10,5 miljoner ton år 2020, en av de största producerande staterna i Brasilien, cirka femte plats. Det är den fjärde största tillverkaren av sockerrör, med cirka 49 miljoner ton skördade under skörden 2019/20. År 2019 var Mato Grosso do Sul också en av de största majs producenterna i landet med 10,1 miljoner ton. I maniok -produktionen producerade Brasilien totalt 17,6 miljoner ton 2018. Mato Grosso do Sul var den sjätte största producenten i landet med 721 tusen ton.
 Staten har den fjärde största nötkreatur besättningen i Brasilien, med totalt 21,4 miljoner boskap. Staten är en viktig exportör av nötkött, men också fjäderfä och fläsk. I fjäderfäuppfödning hade staten 2017 en flock på 22 miljoner fåglar. Hos fläsk, slaktade Mato Grosso do Sul mer än 2 miljoner djur under 2019. Staten intar den sjunde brasilianska positionen i svinodlingen och går mot att bli den fjärde största brasilianska producenten under de kommande åren.
 Under 2017 hade Mato Grosso do Sul 0,71% av det nationella mineraldeltagandet (6: e plats i landet). Mato Grosso do Sul producerade järn (3,1 miljoner ton till ett värde av R $ 324 miljoner) och mangan (648 tusen ton till ett värde av R $ 299 miljoner).
 Mato Grosso do Sul hade en industriell BNP på 19,1 miljarder dollar 2017, vilket motsvarar 1,6% av den nationella industrin. Det sysselsätter 122 162 arbetare i branschen. De viktigaste industrisektorerna är: Allmänna industriella tjänster, såsom el och vatten (23,2%), byggande (20,8%), livsmedel (15,8%), massa och papper (15,1%) och petroleumderivat och biobränslen (12,5%). Dessa 5 sektorer koncentrerar 87,4% av statens industri.
 I staden Três Lagoas är produktionen av papper och cellulosa betydande. Mato Grosso do Sul registrerade en tillväxt över det nationella genomsnittet i produktionen av cellulosa, nådde märket på 1 miljon hektar planterad eukalyptus, utökade sin industripark i sektorn och konsoliderade sig som den största exportören av produkten i landet i första hand kvartalet 2020. Mellan 2010 och 2018 ökade produktionen i södra Mato Grosso med 308% och nådde 17 miljoner kubikmeter rundvirke för papper och cellulosa 2018. Mato Grosso do Sul nådde 2019 ledningen för exporten i produkt i landet, med 9,7 miljoner ton omsatt: 22,20% av den totala brasilianska massaexporten det året.
 Källor


jurisdiction: US

text:
 279 Md. 459 (1977)
 369 A.2d 553
 O & B, INCORPORATED T/A CENTRAL AVENUE SUNOCO ET AL.
 v.
 MARYLAND-NATIONAL CAPITAL PARK AND PLANNING COMMISSION
 [No. 60, September Term, 1976.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided February 22, 1977.
 *460 The cause was argued before MURPHY, C.J., and SINGLEY, SMITH, DIGGES, LEVINE, ELDRIDGE and ORTH, JJ.
 Darlene G. Perry, with whom were Edward P. Camus and Camus & Perry on the brief, for appellants.
 Barbara A. Sears, with whom was Sanford E. Wool on the brief, for appellee.
 ELDRIDGE, J., delivered the opinion of the Court.
 The principal question presented by this case is whether the Maryland-National Capital Park and Planning Commission (hereinafter referred to as the "Commission") is a state agency for purposes of the defense of sovereign immunity in tort suits.
 On July 22, 1974, fourteen individuals brought in the Circuit Court for Prince George's County an action in trespass and conversion against O & B, Inc., t/a Central Avenue Sunoco, and Ronald Osbourn. The plaintiffs alleged, inter alia, that while they were attending an event at the Washington National Arena, known as the "Capital Centre," at Largo, in Prince George's County, their automobiles were wrongfully towed from the Capital Centre's parking lot by the defendants' employees and taken to defendants' garage, where the defendants refused to release them upon demand or tender of reasonable fees. In answering interrogatories propounded to them, the defendants indicated that the automobiles had been "illegally parked" and therefore removed and "impounded" by them at the express direction of the Commission's Park Police.
 Pursuant to Maryland Rule 315, the defendants impleaded the Commission, alleging that the Commission was responsible for "any and all acts of conversion alleged to have occurred." Subsequently, a motion raising preliminary *461 objection, pursuant to Rule 323 b, was filed on behalf of the Commission, requesting dismissal of the third-party complaint "on the ground that it has governmental immunity as an agency of the State of Maryland." After a hearing, the trial court (Levin, J.) granted the motion and, upon the court's express determination that there was no just reason for delay, directed the entry of a final judgment in favor of the Commission pursuant to Rule 605 a. O & B and Osbourn appealed from the judgment to the Court of Special Appeals, and we granted a writ of certiorari prior to a decision by that court.
 (1)
 The broad doctrine of sovereign immunity for the state or its agencies is firmly established in Maryland law. Recently, in American Structures v. City of Balto., 278 Md. 356, 359, 364 A.2d 55 (1976), the principle was stated as follows:
 "In Maryland, the rule of our cases is clear. If an action is brought for a money judgment in contract or in tort against the State or an agency of the State without the State's consent, actual or implied, it must be defended on the ground of sovereign immunity, which cannot be waived unless funds have been appropriated for the purpose or the agency can provide funds by taxation. Calvert Associates Limited Partnership v. Department of Employment & Social Services, 277 Md. 372, 357 A.2d 839 (1976); Charles Brohawn & Bros. v. Board of Trustees of Chesapeake College, 269 Md. 164, 304 A.2d 819 (1973); Jekofsky v. State Roads Comm'n, 264 Md. 471, 287 A.2d 40 (1972); University of Maryland v. Maas, 173 Md. 554, 559, 197 A. 123, 125 (1938); Dunne v. State, 162 Md. 274, 159 A. 751 (1932); State v. Baltimore & Ohio R.R., 34 Md. 344 (1871), aff'd, 21 Wall. 456 (1875). See also Central Collection Unit v. Atlantic Container Line, Ltd., 277 Md. 626, 356 A.2d 555 (1976)."[1]
 *462 However, unlike the total immunity granted to the state and its agencies with respect to actions arising in tort, the immunity of counties, municipalities or local governmental agencies in such actions is limited in scope. In a tort action, it has been held that a political subdivision may invoke the defense of governmental immunity only when the alleged tortious conduct occurred while the county or municipality was exercising a "governmental" rather than a "proprietary" function. Carey v. Baltimore County, 262 Md. 491, 278 A.2d 6 (1971); Robinson v. Bd. of County Comm'rs, 262 Md. 342, 278 A.2d 71 (1971); Godwin v. County Comm'rs, 256 Md. 326, 260 A.2d 295 (1970); Baltimore v. State, 173 Md. 267, 195 A. 571 (1937).
 In view of these principles, the issue before us is whether the Commission is properly characterized as an agency of the state or as a local governmental agency for the purpose of determining its immunity from tort suits. For the reasons set forth below, we believe that the Commission is a state agency.
 There is no single test for determining whether a governmental body is an agency of the state for purposes of sovereign immunity. Rather, it is necessary to examine the relationship between the state and the governmental entity to determine its status as either a state agency or a county or municipal agency. For example, we have held that a community college, partially funded by local funds and having a board of trustees comprised of members of the board of education for the county, is a state agency. We reached this conclusion in view of the fact that community colleges, although somewhat local in nature, are created by the state and not by the action of the counties in which they are located, and because the powers of the boards of trustees of the community colleges are set forth in public general laws. Board v. John K. Ruff, Inc., 278 Md. 580, 366 A.2d 360 (1976); Chas. E. Brohawn & Bros. v. Board, 269 Md. 164, 167-171, 304 A.2d 819 (1973). Cf. Prince Geo's Co. v. Bd. of Trustees, 271 Md. 21, 313 A.2d 678 (1974).
 The history of the Maryland-National Capital Park and Planning Commission was reviewed by the Court in Pr. *463 George's Co. v. Md.-Nat'l Cap., 269 Md. 202, 205-207, 306 A.2d 223 (1973), as follows:
 "The General Assembly originally created the Commission by Chapter 448 of the Laws of 1927 (Chapter 448). By this extensive statute, the Commission administered certain park development, planning and zoning functions within those portions of Prince George's and Montgomery Counties adjoining the District of Columbia. Designated as the Maryland-Washington Metropolitan District (Metropolitan District), this original area was roughly located between the District of Columbia and what is now the Capital Beltway. The Commission was given the power to sue and be sued, issue bonds, implement land use and subdivision regulations and generally effectuate the purpose of Chapter 448 which was the `co-ordinated, comprehensive, adjusted, systematic and harmonious development of the [Metropolitan] District.' Exclusive power over planning and zoning was vested in the Commission and the Boards of County Commissioners of the two counties.
 "Chapter 714 of the Laws of 1939 created the Maryland-Washington Regional District (Regional District) under the jurisdiction of the Commission. The Regional District included basically the Metropolitan District with some additions. Under this Chapter, the Commission's `park and planning functions in the district were separated, and the Maryland-Washington Regional District ... was created as the planning and zoning district.' Prince George's Co. v. Laurel, 262 Md. 171, 174, 277 A.2d 262, 264 (1971).
 "In 1943, the General Assembly by Chapter 992 repealed Chapter 714 and re-enacted it `with amendments as a bi-county act applicable to the Maryland-Washington Regional District in *464 Montgomery and Prince George's Counties and not as a public local law of either county....' Likewise, in 1943, the General Assembly indicated its intent to clarify the status of the law pertaining to the Metropolitan District by enacting Chapter 1008 `as a single bi-county Act ... and not as a public local law or laws of either county.'
 "In 1959, the General Assembly consolidated all of the provisions relating to the Commission by enacting Chapter 780 of the Laws of Maryland. It repealed certain sections of the Codes of Montgomery and Prince George's Counties pertaining to the Commission, repealed all earlier Chapters (discussed above) and enacted in lieu thereof a new subtitle `Park and Planning Commission.' The law basically continued the Commission, expanded the areas under its jurisdiction and redesignated its functions under the subheadings `Metropolitan District' and `Regional District.'"
 More recently, the laws pertaining to the Commission were codified as Maryland Code (1957, 1976 Cum. Supp.), Art. 66D, pursuant to Ch. 892 of the Acts of 1975.
 Like community colleges, the Commission functions only on a regional basis and is subject to some control by the counties within the region. All activities of the Commission are presently limited to Prince George's and Montgomery Counties. Members of the Commission are appointed by the county executive and the county council of the two counties as provided in Art. 66D, § 2-101. Additionally, the county council of each county "may add to, delete from, increase, or decrease, any part of the portion of the [Commission's] budget allocated solely to its county," § 2-118 (4).
 Despite this degree of local control, the Commission, like the community colleges, was created by the State and not by the action of Prince George's or Montgomery Counties. The powers and duties of the Commission are set forth in public *465 general laws, and the counties may exercise only that control over the Commission which is expressly permitted by the General Assembly. As pointed out in Pr. George's Co. v. Md.-Nat'l Cap., supra, 269 Md. at 229-230, the Commission, created by a public general law, is not a county agency subject to the provisions of the county charter.
 Moreover, there are certain provisions of Art. 66D which indicate that the Commission is more properly characterized as a state agency rather than a local governmental agency. The Commission, for purposes of intergovernmental relations, is designated as the representative of the State of Maryland in the acquisition and development of property and in the performance of its duties, § 4-101. Contracts or commitments for acquiring park lands in the metropolitan district may be binding upon the State of Maryland, § 4-105. Title to land acquired by the Commission for the metropolitan district vests either in the metropolitan district or in the State of Maryland unless the General Assembly approves a different title holder, § 5-103. The control, maintenance, operation, or policing of metropolitan district property may not be surrendered to any entity other than the Commission without approval of the General Assembly, § 5-103. Lands acquired by the Commission, title to which shall become vested in the State of Maryland, shall be held "for the general benefit of the citizens of the State of Maryland," § 5-107. The Commission, in the performance of its planning functions, is directed to make recommendations to the General Assembly for the coordinated development of transportation services and facilities within the metropolitan district, § 5-116.
 Thus, although the Commission has local functions and responsibilities, it appears that the General Assembly has created the Commission as the state agency responsible for coordinating planning, zoning and recreational activities within the Washington metropolitan area which otherwise would be the sole responsibility of the counties. Even though Prince George's and Montgomery Counties exercise some control over the Commission, the extent to which they do so is determined by the General Assembly and not by the *466 county charters or the county laws. The powers and duties of the Commission, created by the General Assembly, are solely within the control of the General Assembly.
 For these reasons, we find that the Commission is properly characterized as a state agency for the purpose of determining its right to invoke the doctrine of sovereign immunity.
 (2)
 Although the Commission is a state agency, and as such generally immune from actions in tort, the defendants O & B and Osbourn contend that the Commission's immunity has been waived by statute. In support of this contention, the defendants rely upon Art. 66D, § 2-110, which provides:
 "The Commission may exercise all powers and functions granted to it in this article. It may use a common seal, sue and be sued and do any and all other corporate acts for the purpose of carrying out the provisions of this article." (Emphasis supplied.)
 In Lohr v. River Commission, 180 Md. 584, 26 A.2d 547 (1942), the Court considered whether identical language contained in the act creating the Upper Potomac River Commission, a similar bi-county agency created by the Legislature, constituted a waiver of sovereign immunity. It was held that the "sue and be sued clause" was not a general waiver of immunity but was limited to such actions as would be necessary to carry out the agency's purposes. Thus, the Court explained this provision as follows (180 Md. at 588-589):
 "In considering the question of whether the words `to sue and be sued' ... were intended to constitute a waiver of immunity, we must not confine ourselves to those words alone, but we must construe them in connection with the other language of the Act. The sentence in which those words are used is `with the right to use a common seal, to sue and be sued, and to do any and all other corporate acts for the purpose of carrying out the *467 provisions of this Act.' That sentence must be considered in its entirety, and when so considered, it definitely is not a general consent to suits of any and all kinds, but it is expressly limited to such actions as would be necessary in order to carry out the purpose for which the Commission was created. The words `other corporate acts' clearly indicate the extent to which the permission to sue and be sued was intended. The language used is not to sue and be sued as other corporations. Had such words been employed a broader consent might have been indicated."
 See also Board v. John K. Ruff, Inc., supra; Weisner v. Bd. of Education, 237 Md. 391, 206 A.2d 560 (1965); State v. Rich, 126 Md. 643, 95 A. 956 (1915); Weddle v. School Commissioners, 94 Md. 334, 51 A. 289 (1902).
 Nor does § 1-102 of Art. 66D constitute an express waiver of sovereign immunity as the defendants contend. That section provides:
 "All property of every kind belonging to or in the possession of the Commission immediately prior to July 1, 1975 is not abated, but is continued in the name of the Commission herein continued with the same effect as if so originally brought or begun. All subsisting liabilities, obligations, contracts, claims, or demands at law or in equity accrued or to accrue against the Commission or in favor of the Commission without further formality or action of any kind shall be and become on July 1, 1975 the liabilities, obligations, contracts, claims, or demands at law or in equity of the Commission herein continued. No criminal action, prosecution, or indictment arising under the laws of the Commission at any time prior to July 1, 1975 is affected by the enactment of this article. Any such criminal action, prosecution, or indictment shall be prosecuted under the laws in force prior to July 1, 1975." (Emphasis supplied.)
 *468 This section is merely a "continuation clause" that is often found in legislative revisions of pre-existing entities. The purpose of Ch. 892 of the Acts of 1975 was to place, for the first time, all laws relating to the Commission in the Annotated Code of Maryland. Section 1-101 of Art. 66D provides for the continuation of the Commission and states that it is the same agency created by Ch. 448 of the Acts of 1927. Section 1-102, read in this context, merely states that all obligations and liabilities of the Commission remain in force. It does not create any new liability on the part of the Commission.
 In view of our holdings that the Commission is a state agency and that there has been no legislative waiver of immunity with respect to tort actions, we need not consider whether funds for payment of tort judgments have been appropriated.
 Judgment affirmed.
 Appellants to pay costs.
 NOTES
 [1] As to contract actions only, however, the Legislature has recently waived the State's immunity from suit under certain conditions, Ch. 450 of the Acts of 1976.


text:
Verkrijging van vastgoed BV’s door vastgoedfonds niet belast met overdrachtsbelasting | Loyens & Loeff;
 Het Gerechtshof ’s-Hertogenbosch heeft op 24 januari 2020 beslist dat een Duits vastgoedfonds geen overdrachtsbelasting verschuldigd is ter zake van de verkrijging van alle aandelen in een aantal vastgoed BV’s.
 Een beheerder van een Duits vastgoedfonds met als rechtsvorm Sondervermögen heeft voor rekening van het Sondervermögen alle aandelen verkregen in een aantal zogenoemde onroerendezaakrechtspersonen (OZR’s). In het onderhavige geval ging het om de verkrijging van aandelen in BV’s met beleggingsvastgoed. Het Sondervermögen wordt naar Duits recht aangemerkt als een afgescheiden vermogen zonder rechtspersoonlijkheid dat belegt voor rekening en risico van de participanten. De participanten zijn ieder voor minder dan 1/3e deel gerechtigd tot de opbrengsten en waarde van de aandelen in de OZR’s. Eerder oordeelde Rechtbank Zeeland - West-Brabant dat de beheerder geen overdrachtsbelasting was verschuldigd omdat deze geen belang had verkregen in de OZR’s. De inspecteur stelde hoger beroep in bij Gerechtshof ’s-Hertogenbosch.
 De bewaarder/beheerder heeft de juridische titel verkregen van de aandelen in de OZR’s. In geschil is of met het houden/bewaren van de juridische titel een belang is verkregen in de OZR’s, hetgeen vereist is om tot een belastbaar feit te komen voor de heffing van overdrachtsbelasting.
 Gerechtshof ’s-Hertogenbosch bevestigt het eerdere arrest van Rechtbank Zeeland - West-Brabant dat het belang bij de aandelen in de OZR’s door de participanten in het Sondervermögen is verkregen en niet door de beheerder.
 Volgens het Gerechtshof volgt uit de feiten dat de beheerder geen aanspraak kan maken op de opbrengsten uit de aandelen, hoewel die haar in juridische zin toekomen. De eigendomsrechten van de beheerder zijn naar het oordeel van het Gerechtshof zo sterk beperkt dat niet kan worden gezegd dat de beheerder het belang heeft bij de aandelen in de OZR’s. Dit belang wordt volgens het Gerechtshof gehouden door de participanten in het Sondervermögen.
 Hieruit volgt volgens het Gerechtshof dat de beheerder geen overdrachtsbelasting verschuldigd is ter zake de verkrijging van de aandelen in de OZR’s.
 Voor de praktijk is deze uitspraak van belang omdat de rechter wederom de reikwijdte van het belastbaar feit bij de verkrijging van aandelen beperkter uitlegt dan de belastingdienst tot op heden doet. Dit biedt mogelijkheden voor de structurering van de aankoop van beleggingsvastgoed door fondsen waarin geen enkele belegger een belang van ten minste een 1/3 deel verkrijgt.
 De beheerder verkreeg de juridische titel van de aandelen in de OZR’s voor rekening van de participanten. Voor veel transparante vastgoedfondsen (zoals fondsen voor gemene rekening en commanditaire vennootschappen), wordt de juridische titel van de aandelen in een OZR (al dan niet verplicht) gehouden via een bewaarentiteit. Indien de investeerders in het Duitse fonds in kwestie de volledige eigendom van de aandelen rechtstreeks zouden hebben verkregen, dan zou de verkrijging van de aandelen niet zijn belast met overdrachtsbelasting, aangezien geen van de investeerders een belang van 1/3e of meer zou verkrijgen.
 Ook voor andere typen vastgoedfondsen met een aparte bewaarentiteit, is de uiteindelijke uitkomst van deze procedure van groot belang. Indien dit oordeel stand houdt, dan zou dat kunnen betekenen dat ook andere fondsen OZR’s zouden kunnen verkrijgen zonder heffing van overdrachtsbelasting. Dit geldt uiteraard alleen indien geen van de investeerders een belang van 1/3e of meer verkrijgt.


text:
 14.5.2005
 FI
 Euroopan unionin virallinen lehti
 C 115/20
 YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO,
 9 päivänä maaliskuuta 2005,
 asiassa T-33/03, Osotspa Co. Ltd vastaan sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) (1)
 (Yhteisön tavaramerkki - Väitemenettely - Aikaisempi kuviomerkki-tyyppinen kansallinen ja yhteisön tavaramerkki SHARK - Sanamerkki-tyyppistä yhteisön tavaramerkkiä Hai koskeva hakemus - Suhteellinen hylkäysperuste - Sekaannusvaara - Asetuksen (EY) N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
 (2005/C 115/38)
 Oikeudenkäyntikieli: saksa
 Asiassa T-33/03, Osotspa Co. Ltd, kotipaikka Bangkok (Thaimaa), edustajanaan asianajaja C. Gassauer-Fleissner, prosessiosoite Luxemburgissa, vastaan sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) (asiamiehinään A. von Mühlendahl, T. Eichenberg ja G. Schneider), jossa asian käsittelyyn SMHV:n valituslautakunnassa osallistui ja väliintulijana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa on Distribution & Marketing GmbH, kotipaikka Salzburg (Itävalta), edustajanaan aluksi asianajaja C. Hauer ja sitten asianajajat V. von Bomhard, A. Renck ja A. Pohlmann, ja jossa on kyse kanteesta, joka on nostettu SMHV:n kolmannen valituslautakunnan 27.11.2002 tekemästä päätöksestä (asia R 296/2002-3), joka koski Osotspa Co. Ltd:n ja Distribution & Marketing GmbH:n välistä väitemenettelyä, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (neljäs jaosto), toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja H. Legal sekä tuomarit V. Tiili ja V. Vadapalas, kirjaaja: hallintovirkamies D. Christensen, on antanut 9.3.2005 tuomion, jonka tuomiolauselma on seuraava:
 1
 Kanne hylätään.
 2
 Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
 (1) EUVL C 135, 7.6.2003.