type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 22002D0147
 2002/147/CE: Decisión n° 10/2001 del Comité de Embajadores ACP-CE, de 20 de diciembre de 2001, relativa a la utilización de recursos no asignados del 8° Fondo Europeo de Desarrollo
 Diario Oficial n° L 050 de 21/02/2002 p. 0062 - 0063
 Decisión no 10/2001 del Comité de Embajadores ACP-CEde 20 de diciembre de 2001relativa a la utilización de recursos no asignados del 8o Fondo Europeo de Desarrollo(2002/147/CE)EL COMITÉ DE EMBAJADORES ACP-CE,Visto el Cuarto Convenio ACP-CE, firmado en Lomé el 15 de diciembre de 1989 y modificado por el Acuerdo firmado en Mauricio el 4 de noviembre de 1995, y en particular la letra b) del artículo 195, la letra d) del apartado 2 del artículo 219, el apartado 2 del artículo 245, el artículo 257 y el apartado 5 del artículo 282,Visto el Acuerdo de asociación ACP-CE firmado en Cotonú el 23 de junio de 2000,Considerando lo siguiente:(1) Mediante la Decisión n° 1/2000(1), el Consejo de Ministros ACP-CE, de 27 de julio de 2000, adoptó medidas transitorias para el período comprendido entre el 2 de agosto de 2000 y la entrada en vigor del Acuerdo de asociación ACP-CE, con vistas a la aplicación anticipada de determinadas disposiciones del Acuerdo de asociación. Además, siguen aplicándose determinadas disposiciones del Cuarto Convenio ACP-CE. La letra e) del artículo 2 de dicha Decisión indica que siguen siendo aplicables las disposiciones de dicho Convenio en lo tocante al poder de decisión del Consejo de Ministros ACP-CE sobre la utilización de los recursos no asignados del 6o, 7o y 8o FED.(2) El Consejo de Ministros ACP-CE del 11 de mayo de 2001 delegó en el Comité de Embajadores ACP-CE el poder de decidir sobre la utilización de recursos no asignados del 8.o FED, sobre la base de la letra b) del artículo 195, la letra d) del apartado 2 del artículo 219, el apartado 2 del artículo 245, el artículo 257 y el apartado 5 del artículo 282 del Cuarto Convenio ACP-CE, así como de la letra e) del artículo 2 de la Decisión n° 1/2000 del Consejo de Ministros ACP-CE.(3) Para garantizar la continuación de las actividades del Centro de Desarrollo de la Empresa (CDE) y del Centro técnico para la cooperación agrícola y rural (CTA), procede asignar los fondos necesarios para atender a las necesidades financieras de estos centros para el ejercicio 2002.(4) Para asegurar la continuidad de la prestación de ayuda de urgencia por parte de la Comunidad de conformidad con lo mencionado en el artículo 254 del Cuarto Convenio ACP-CE, es preciso mantener la asignación prevista en la letra a) del artículo 2 del segundo protocolo financiero.(5) Para garantizar la contribución de la Comunidad a los esfuerzos con vistas a la prevención y resolución de conflictos y al restablecimiento de la paz, especialmente facilitando la desmovilización y la reintegración de ex combatientes, es preciso crear una asignación ad hoc.(6) Para asegurar la financiación de determinadas actividades es preciso asignar recursos suplementarios a la cooperación regional entre los países ACP, sobre todo para el apoyo a la salud pública y al sector privado.DECIDE:Artículo 1CDE/CTA1. Se utilizará en concepto de anticipo del 9o FED, con cargo a los recursos no asignados (reserva general) del 8o FED, un importe máximo de:- 23 millones de euros para financiar el presupuesto del CDE en 2002,- 13,7 millones de euros para financiar el presupuesto del CTA en 2002.2. Los posibles remanentes de los créditos destinados a la financiación del CDE y del CTA no utilizados para el ejercicio 2002, se transferirán automáticamente al ejercicio 2003.Artículo 2Ayuda de urgenciaHasta la entrada en vigor del protocolo financiero del Acuerdo de asociación ACP-CE, los remanentes no comprometidos de la asignación para la ayuda de urgencia de conformidad con el artículo 254 del Cuarto Convenio ACP-CE y la letra a) del artículo 2 de su segundo protocolo financiero permanecerán asignados a la ayuda de urgencia.Artículo 3Prevención y resolución de conflictos y restablecimiento de la pazDe los recursos no asignados (reserva general) del 8o Fondo Europeo de Desarrollo se tomará una cantidad de 50 millones de euros para acciones relativas a la prevención y resolución de conflictos, así como al restablecimiento de la paz, de conformidad con los apartados 2 y 3 del artículo 11 del Acuerdo de asociación ACP-CE.Artículo 4Cooperación entre los Estados ACPSe tomará un importe de 94 millones de euros con cargo a los recursos no asignados (reserva general) del 8o FED para la cooperación regional entre los Estados ACP. De esta cantidad, 44 millones de euros constituirán una asignación específica para una nueva iniciativa en el ámbito de la salud pública y 50 millones de euros constituirán una asignación específica para el desarrollo del sector privado y de la tecnología de información y de comunicación.Artículo 5AplicaciónSe pide al Ordenador Principal del FED que tome las medidas necesarias para la aplicación de la presente Decisión.Artículo 6Entrada en vigorLa presente Decisión entrará en vigor el día de su adopción.Hecho en Bruselas, el 20 de diciembre de 2001.Por el Consejo de Ministros ACP-CEPor el Comité de Embajadores ACP-CEEl PresidenteF. van Daele(1) DO L 195 de 1.8.2000, p. 46.


text:
 22.3.2018
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 L 80/4
 DECISÃO DO COMITÉ MISTO DO EEE
 N.o 166/2016
 de 23 de setembro de 2016
 que altera o anexo I (Questões veterinárias e fitossanitárias) do Acordo EEE [2018/424]
 O COMITÉ MISTO DO EEE,
 Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu («Acordo EEE»), nomeadamente o artigo 98.o,
 Considerando o seguinte:
 (1)
 O Regulamento de Execução (UE) 2015/262 da Comissão, de 17 de fevereiro de 2015, que estabelece normas relativas aos métodos de identificação de equídeos, nos termos das Diretivas 90/427/CEE e 2009/156/CE do Conselho (Regulamento relativo ao passaporte para equídeos) (1) deve ser incorporado no Acordo EEE.
 (2)
 O Regulamento de Execução (UE) 2015/262 revoga o Regulamento (CE) n.o 504/2008 da Comissão (2), que está incorporado no Acordo EEE e que deve, consequentemente, ser dele suprimido.
 (3)
 A presente decisão refere-se a legislação relativa a animais vivos, que não os peixes e os animais da aquicultura. A legislação relativa a estas matérias não é aplicável à Islândia, conforme especificado no anexo I, capítulo I, parte introdutória, ponto 2, do Acordo EEE. Por conseguinte, a presente decisão não é aplicável à Islândia.
 (4)
 A presente decisão refere-se a legislação relativa a questões veterinárias. A legislação relativa a questões veterinárias não é aplicável ao Listenstaine enquanto a aplicação do Acordo entre a Comunidade Europeia e a Confederação Suíça relativo ao comércio de produtos agrícolas for extensiva ao Listenstaine, tal como especificado nas adaptações setoriais do anexo I do Acordo EEE. Por conseguinte, a presente decisão não é aplicável ao Listenstaine,
 (5)
 O anexo I do Acordo EEE deve, por conseguinte, ser alterado em conformidade,
 ADOTOU A PRESENTE DECISÃO:
 Artigo 1.o
 No anexo I do Acordo EEE, o capítulo I é alterado do seguinte modo:
 1)
 Na parte 2.2, o texto do ponto 33 [Regulamento (CE) n.o 504/2008 da Comissão] passa a ter a seguinte redação:
 «32015 R 0262: Regulamento de Execução (UE) 2015/262 da Comissão, de 17 de fevereiro de 2015, que estabelece normas relativas aos métodos de identificação de equídeos, nos termos das Diretivas 90/427/CEE e 2009/156/CE do Conselho (Regulamento relativo ao passaporte para equídeos) (JO L 59 de 3.3.2015, p. 1).
 Para efeitos do presente Acordo, as disposições do Regulamento são adaptadas da seguinte forma:
 a)
 No artigo 1.o, n.o 1, alínea b), a expressão “ou procedimentos aduaneiros na Noruega” deve ser acrescentada após a remissão para o “Regulamento (UE) n.o 952/2013”;
 b)
 No artigo 3.o, n.o 1, a palavra “territórios” deve ser entendida como incluindo a Noruega.
 c)
 A data de “30 de junho de 2009” referida no artigo 43.o, relativamente aos Estados da EFTA, é a data de entrada em vigor da Decisão n.o 1/2010 do Comité Misto do EEE, de 29 de janeiro de 2010, que incorpora o Regulamento (CE) n.o 504/2008 no Acordo EEE.
 A data de “31 de dezembro de 2009” referida no artigo 43.o, relativamente aos Estados da EFTA, é sete meses após a data de entrada em vigor da Decisão n.o 1/2010 do Comité Misto do EEE, de 29 de janeiro de 2010, que incorpora o Regulamento (CE) n.o 504/2008 no Acordo EEE.
 Este ato não é aplicável à Islândia.»
 2)
 Na parte 4.2, o texto do ponto 85 [Regulamento (CE) n.o 504/2008 da Comissão] passa a ter a seguinte redação:
 «32015 R 0262: Regulamento de Execução (UE) 2015/262 da Comissão, de 17 de fevereiro de 2015, que estabelece normas relativas aos métodos de identificação de equídeos, nos termos das Diretivas 90/427/CEE e 2009/156/CE do Conselho (Regulamento relativo ao passaporte para equídeos) (JO L 59 de 3.3.2015, p. 1).
 Para efeitos do presente Acordo, as disposições do Regulamento são adaptadas da seguinte forma:
 a)
 No artigo 1.o, n.o 1, alínea b), a expressão “ou procedimentos aduaneiros na Noruega” deve ser acrescentada após a remissão para o “Regulamento (UE) n.o 952/2013”;
 b)
 No artigo 3.o, n.o 1, a palavra “territórios” deve ser entendida como incluindo a Noruega.
 c)
 A data de “30 de junho de 2009” referida no artigo 43.o, relativamente aos Estados da EFTA, é a data de entrada em vigor da Decisão n.o 1/2010 do Comité Misto do EEE, de 29 de janeiro de 2010, que incorpora o Regulamento (CE) n.o 504/2008 no Acordo EEE.
 A data de “31 de dezembro de 2009” referida no artigo 43.o, relativamente aos Estados da EFTA, é sete meses após a data de entrada em vigor da Decisão n.o 1/2010 do Comité Misto do EEE, de 29 de janeiro de 2010, que incorpora o Regulamento (CE) n.o 504/2008 no Acordo EEE.
 Este ato não é aplicável à Islândia.»
 Artigo 2.o
 Fazem fé os textos do Regulamento de Execução (UE) 2015/262 na língua norueguesa, que serão publicados no Suplemento EEE do Jornal Oficial da União Europeia.
 Artigo 3.o
 A presente decisão entra em vigor em 24 de setembro de 2016, desde que tenham sido efetuadas todas as notificações previstas no artigo 103.o, n.o 1, do Acordo EEE (*1).
 Artigo 4.o
 A presente decisão é publicada na Secção EEE e no Suplemento EEE do Jornal Oficial da União Europeia.
 Feito em Bruxelas, em 23 de setembro de 2016.
 Pelo Comité Misto do EEE
 A Presidente
 Bergdis ELLERTSDÓTTIR
 (1) JO L 59 de 3.3.2015, p. 1.
 (2) JO L 149 de 7.6.2008, p. 3.
 (*1) Foram indicados requisitos constitucionais.


type: other

text:
Arbetsdomstolen 2011 nr 20 | Förvaltningsjuridik | Förvaltningsprocessrätt
 Twitter Facebook-f Newspaper
 Hem | Arbetsrätt | Vägledande domar inom arbetsrätt | Arbetsdomstolen 2011 nr 20
 Arbetsdomstolen dom 2011-03-23 Mål nr A 134/10
 Fråga om det har förelegat saklig grund för uppsägning av en pilot som av flygbolagets flygchef hade meddelats flygförbud eftersom hon saknade erforderlig grundkompetens för flygning. Kompetensbristen hade uppkommit efter en längre tids frånvaro från flygning på grund av föräldraledighet. Allmänna uttalanden om arbetsgivarens skyldighet i vissa situationer att medverka till att en arbetstagare återfår sin yrkeskompetens.
 ARBETSDOMSTOLEN DOM Dom nr 20/11
 2011-03-23 Mål nr A 134/10
 Svensk Pilotförening, Wallingatan 44 A, 111 24 Stockholm
 Ombud: advokaten Bertil Lundberg, Advokatfirman Grönvall HB,
 Box 10248, 434 23 Kungsbacka
 2. West Air Sweden Aktiebolag, 556062-4420, Box 5433, 402 29 Göteborg
 Ombud för båda: chefsjuristen Pia Schöldström, Transportgruppen TGS
 Service AB, Box 5384, 102 49 Stockholm
 Mellan West Air Sweden Aktiebolag och Svensk Pilotförening gäller kollektivavtal. Bolaget är medlem i Flygarbetsgivarna. Pilotföreningens medlem H.G. anställdes år 2003 hos West Air Sweden Aktiebolag. Hon arbetade fr.o.m. den 16 maj 2004 som styrman. Bolaget sade den 10 april 2010 upp henne av personliga skäl. Mellan parterna har uppkommit tvist huruvida uppsägningen var sakligt grundad. Parterna har fört förhandlingar i tvisten utan att kunna enas.
 Pilotföreningen har väckt talan i Arbetsdomstolen och yrkat att Arbetsdomstolen ska dels ogiltigförklara uppsägningen av H.G., dels förplikta bolaget att till henne utge allmänt skadestånd med 75 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för delgivning av stämningen (den 1 juli 2010) till dess betalning sker. Arbetsgivarparterna har bestritt pilotföreningens talan. Parterna har yrkat ersättning för rättegångskostnader. Till utveckling av sin talan har parterna anfört i huvudsak följande.
 H.G. är utbildad pilot. Hon anställdes av bolaget den 4 februari 2003 som utbildningsadministratör. Fr.o.m. den 16 maj 2004 tjänstgjorde hon som styrman på flygplanstypen HS 748. Av sina totalt 1 497 flygtimmar har hon flugit 748 timmar i den flygplanstypen.
 Med anledning av att H.G. blivit gravid fick hon fr.o.m. den 9 oktober 2006 inte flyga längre. Man får nämligen inte flyga efter graviditetsvecka 26. Under tiden fram till den 1 januari 2007 fick H.G. havandeskapspenning. Hon var därefter föräldraledig till den 7 januari 2008, då hon återgick i tjänst. Eftersom bolaget hade avvecklat flygplanstypen HS 748 där H.G. hade sin behörighet var hon inbokad på en så kallad typutbildning i januari 2008 för att få behörighet på den nya flygplanstypen ATP. När hon i december 2007 meddelade bolaget att hon var gravid igen fick hon emellertid beskedet att hon inte skulle delta i utbildningen. Flygchefen J.K. föreslog att bolaget i stället skulle satsa ytterligare resurser på kompletterande utbildning och träning när hon kom tillbaka från den andra föräldraledigheten. Hon tilldelades därför administrativa uppgifter på kontoret. Den 1 april 2008 till den 24 juni 2008 hade H.G. åter havandeskapspenning och var därefter föräldraledig.
 Den 1 april 2009 återgick H.G. i tjänst, vilket hon anmält önskemål om till bolaget den 11 januari 2009. Arbetsgivaren utlovade utbildning, men kunde inte utlova typkurs för ATP eftersom det inte fanns någon sådan kurs inplanerad under år 2009. I stället utlovades H.G. en särskild utbildningsplan senast efter sommaren 2009. Hon tilldelades tillfälligt kontorsuppgifter. Under de år H.G. varit borta från flygningen på grund av föräldraledighet hade hon genomfört ett årligt flygprov på HS 748 med godkänt resultat. Det finns inga simulatorer för HS 748, vilket innebär att provet utförs i flygplanet. Provet blir då inte så fullständigt som i en simulator eftersom man inte kan utsättas för exempelvis nödsituationer. H.G. frågade bolagets företrädare flera gånger och hade fortlöpande kontakter med J.K., men fick inget besked om när utbildning eller inskolning på ATP skulle äga rum. Genom att bolaget i detta skede inte lät H.G. genomgå kursen förlängdes den tid då hon var borta från flygandet, och den s.k. ringrostigheten förvärrades. J.K. föreslog att H.G. i stället skulle genomgå en typkurs för flygplanstypen CRJ. Arrangemanget skulle innebära att H.G. därefter blev stationerad i Oslo, vilket hon accepterade. Lösningen hade den fördelen för bolaget att det skulle besparas kostnader med hänsyn till turordningsproblem för övriga piloter. Den 24 april 2009 meddelade J.K. att någon ATP-kurs inte var aktuell på grund av förväntad minskad orderingång och arbetsbrist, men att H.G. i stället kunde påbörja en CRJ-kurs med början den 3 augusti 2009.
 Den 27 maj 2009 meddelade emellertid personalchefen C.L. att bolaget ställt in alla typutbildningar på obestämd tid. H.G. fick i stället kontorstjänst tills vidare, och skulle erbjudas ATP-kurs först i samband med kommande konjunkturuppgång. Som ett alternativ föreslog C.L. att bolaget skulle bekosta typutbildning för en flygplanstyp hos något annat bolag under förutsättning att H.G. sade upp sig med omedelbar verkan. H.G. ville emellertid inte lämna sin anställning. Genom detta beslut förlängde bolaget H.G:s bortavaro från flygtjänst ytterligare med följd att ringrostigheten ökade ytterligare. H.G. hade samtal med J.K., som uttryckte förvåning över C.L:s besked eftersom han tillsammans med H.G. redan hade beslutat om hennes utbildning.
 MBL-förhandlingar genomfördes den 11 juni 2009. Förhandlingarna resulterade i att ATP-kurs för H.G. skulle inplaneras snarast och senast under september 2009. H.G. erbjöd sig att ta ut fyra veckors semester. Trots upprepade förfrågningar från H.G. uteblev besked om kursplan. H.G. påbörjade emellertid egna studier. Vecka 36 gav personalchefen besked om att H.G:s ATP-kurs skulle bli av. Den 25 september 2009 fick H.G. besked om kursplan innefattande hemstudier, simulatorpass på Säve Flygdepå, teknisk kurs, bolagskurs och simulatorpass i Manchester under perioden den 28 september – 20 november 2009. I oktober 2009 genomfördes simulatorträning på Säve flygdepå. Den 3 november 2009 fick H.G. av J.K. skriftligt besked om att hon måste komplettera IR-kompetensen (instrumentflygning) under två veckors tid och därefter genomföra ett simulatortest. Vid godkänt resultat utlovade bolaget inskolning på ATP. Bolaget angav vidare att det fanns risk för uppsägning eller tjänstledighet på obestämd tid för den händelse att H.G. skulle bli underkänd.
 På egen bekostnad genomförde H.G. i november 2009 IR-träning och simulatorpass på Säve flygdepå, till en kostnad av omkring 15 000 kr. Den 27 november 2009 genomförde H.G. ett godkänt simulatortest på Säve, vilket visade att hon uppfyllde kraven för att genomgå typutbildningen. Under december 2009 och januari 2010 genomfördes den tekniska delen av ATP-kursen med åtta teoripass. Instruktörer var R.E. och C.B., vilka är anställda hos eller närstående till bolaget. Den 8 – 28 januari 2010 genomfördes simulatorträning i Manchester tillsammans med flygkaptenen T.H. Instruktörer var R.E. och A.G. Det genomfördes åtta ordinarie pass samt ett extrapass på cirka två timmar. H.G. bedömdes den 29 januari 2010 emellertid inte vara redo för uppflygning. H.G. reste hem. Den 1 februari 2010 ersatte B.H. J.K. som flygchef. H.G. fick den 3 februari 2010 besked av B.H. om att slutförandet av ATP-kursen ställdes in och att bolaget övervägde att omplacera henne. Den 9 februari 2010 deltog H.G. i ett sammanträde med B.H. och J.K. H.G. fick då besked om att inskolning på flygplanskursen ATP-kursen inte skulle fullföljas. Vid en facklig central förhandling den 25 februari 2010 diskuterades olika åtgärder för att lösa den uppkomna situationen. H.G. genomförde därefter på egen bekostnad två simulatorpass på Säve samt IR-träning i Lidköping. Hon godkändes och fick tillbaka sin IR-behörighet på flygcertifikatet. Den 17 mars 2010 fick H.G. varsel om uppsägning. Den 9 april 2010 hölls en facklig förhandling, varvid uppsägningshandlingen överlämnades. H.G. var därefter först arbetsbefriad, men arbetade från den 19 april 2010 på kontoret i Göteborg.
 Nya lokala förhandlingar hölls den 29 april 2010. Eftersom parterna inte kunde enas påkallades central förhandling, som hölls den 8 juni 2010. Bolaget preciserade grunden för uppsägning på så sätt att H.G. inte längre stod till arbetsgivarens förfogande för sina arbetsuppgifter i det att flygchefen fattat beslut att hon hade bristande kvalifikationer för att flyga. Bolaget påstod att H.G. under föräldraledigheten förlorat den grundläggande kompetensen och förmågan att flyga. Pilotföreningen delade inte denna uppfattning och ansåg att saken inte kunde bedömas efter den korta simulatorträning som bolaget ställt till förfogande. Sedan midsommarhelgen 2010 har H.G. varit tjänstledig för studier. Under den utbildning och simulatorträning som förekommit har bolaget genom sina instruktörer vid ett tillfälle angett att H.G. genom självstudier, 16 timmar lärarledd undervisning, 8 timmar flygträning och ytterligare två flygsessioner kunde uppnå den grundläggande kompetens som bolaget efterfrågade. Enligt ett annat utlåtande från en av instruktörerna behövde H.G. “at least one week of ground school and 30 hours of simulator training.” Den utbildningsinsats som bolaget har tillhandahållit motsvarar ungefär 34 timmar. Enligt pilotföreningens mening har bolaget ett betydligt mer långtgående ansvar. Praxis i branschen är att en arbetsgivare i situationer som den aktuella tillhandahåller mycket mer utbildning och träning. Piloter genomgår regelbunden fortbildning och simulatorträning. De genomför årligen s.k. OPC/PC i två pass om 4 timmar och har dessförinnan egna förberedelser under 7–8 timmar. Därtill kan i vissa fall även exempelvis träningsdagar inför uppflygning förekomma. Bolaget har inte vid något tillfälle åberopat senioritet eller tjänstledighet enligt bestämmelser i kollektivavtalet som anledning att avvakta med ATP-kursen. Sådan avräkning används normalt inte i branschen trots att det förekommer i kollektivavtalet, eftersom det kan komma i konflikt med diskrimineringsförbudet i föräldraledighetslagen. Bolaget har sagt upp H.G. av personliga skäl utan att det har förelegat saklig grund. Bolaget har inte erbjudit och tillhandahållit tillräcklig utbildning efter föräldraledigheten. Bolagets ansvar för detta i egenskap av arbetsgivare har utvidgats ytterligare på grund av bolagets agerande, som innebar att den tid då H.G. inte flugit förlängdes. Praxis i branschen i dessa frågor är inte så restriktiv som bolaget har gjort gällande i tvisten. H.G. hade före flyguppehållet den kompetens som krävdes. Bolaget framförde då inga klagomål på H.G:s baskunskaper och ifrågasatte inte heller hennes arbetsprestationer. Det är i och för sig riktigt att H.G. vid uppsägningen inte hade erforderliga baskunskaper. Men med ytterligare utbildning hade hennes brister avhjälpts. Detta bestyrks av att H.G. ostridigt har rekommenderats vissa utbildningsinsatser. Det bestrids slutligen att H.G. fått mer utbildning än vad som är normalt.
 Något om regelsystemet
 Bolaget ansvarar gentemot luftfartsmyndigheterna för att flygsäkerheten upprätthålls enligt gällande regelverk för det civila flyget och de företagsspecifika regler, dvs. den s.k. operations manual, som gäller för varje företag efter godkännande från luftfartsmyndigheterna. Den som är ytterst ansvarig för att flygsäkerheten upprätthålls är flygchefen, som måste vara godkänd av luftfartsmyndigheten. Dennes speciella ställning borgar för att flygsäkerheten upprätthålls. Rådets förordning (EEG) nr 3922/91 innehåller en noggrann reglering som samtliga flygbolag måste hålla sig till. Bland annat innehåller förordningen regler för certifiering, en reglering av operatörens ansvar för att lagar, bestämmelser och förfaranden följs samt bestämmelser om skyldighet att ha kvalitetssystem och att se till att samtliga medarbetare som flyger har erforderlig kompetens. Operatören ska vidare ha en verksamhetsansvarig chef som är godtagbar för myndigheten och har befogenheter inom företaget att tillse att all operativ och underhållsteknisk verksamhet kan finansieras och utföras i enlighet med de normer som myndigheten kräver. Vidare ska en för myndigheten godtagbar befattningshavare ansvara för ledning och övervakning av flygverksamheten och utbildning av besättning etc., dvs. en flygchef. Med stöd av EU-förordningen har det svenska nationella regelsystemet utformats. Viktiga bestämmelser om flygsäkerhet finns i luftfartslagen. Närmare föreskrifter finns i en förordning. Med stöd av förordningen har utfärdats ytterligare författningar i luftfartsmyndighetens författningssamling. LFS 2008:30 innehåller allmänna bestämmelser för certifikat, auktorisationer och behörighetsbevis. Författningstexten hänvisar till bilagan JARFCL (Joint Aviation Regulation) som är ett komplicerat regelverk som reglerar bl.a. hur utbildning ska utformas, hur kontrollanter utses samt vilka certifikatsbestämmelser som gäller. Det finns ett myndighetskrav på att kompetenskontroll (PC) ska genomföras varje halvår och redovisas till luftfartsmyndigheten. JAR-FCL anger närmare hur PC:n ska gå till. Vid flygprov ställs det krav bl.a. på att piloten alltid ska kunna kontrollera flygplanet på ett sådant sätt att den lyckade utgången av ett förfarande eller en manöver aldrig allvarligt betvivlas. JAR-FCL reglerar vilka olika slags kontrollanter som ska finnas och vilka krav som ställs på dem. Kontrollanter tillsätts och auktoriseras av myndigheterna. De är skyldiga att tillämpa standarden i JAR-FCL under kontrollerna. I målet är tre olika slags kontrollanter aktuella. R.E. var en s.k. typkontrollant med behörighet att förrätta typprov och utfärda typbehörighet. J.KA. var kontrollant avseende instrumentbehörighet (IR). A.G., slutligen, var kontrollant för s.k. syntetisk flygträning, det vill säga flygning i simulator. Det är en förutsättning för att flygbolaget ska få inneha flygtillstånd att myndigheten har godkänt dess operations manual. Den innehåller kvalitetskrav och flygsäkerhetsbestämmelser för företaget. Alla bolag har olika manualer, som är anpassade till respektive verksamhet. Detta innebär att exempelvis SAS, Malmö Aviation och West Air Sweden AB har manualer som är utformade på olika sätt. Den i målet aktuella manualen innehåller fyra delar. Del ett handlar om procedurer, dvs. hur man flyger generellt i bolaget, del två och tre anger vilka flygplanstyper bolaget använder och vilka flygplatser det trafikerar. I del fyra anges hur träning ska gå till och vad man ska göra när en pilot inte uppnår kraven. Eftersom en operations manual är godkänd av myndigheten är den en myndighetsföreskrift. Vissa företag har en väldigt omfattande reglering med uppföljning etc., andra har bara de åtgärder som myndigheterna kräver. I bolagets operations manual del A 1.2.2.2 punkten b anges angående flygchefens befogenheter och ansvar att denne inför myndigheten ansvarar för att tillse att ansvarig personal har erforderlig utbildning och certifiering, att manualer och instruktioner följs samt att verksamheten övervakas. I manualens del D 3.2 anges vilket förfarande som gäller om personal inte uppnår eller vidmakthåller den standard som krävs. Om kandidaten inte uppfyller föreskriven standard ska läraren överlägga med utbildningschefen för ett utlåtande eller beslut om ytterligare utbildning för kandidaten. Utbildningschefen eller någon annan ska diskutera ytterligare utbildning med kandidaten och informera denne om de möjliga följderna om han eller hon inte uppfyller föreskriven standard efter ytterligare utbildning. Om en kandidat inte uppnår föreskriven standard efter ytterligare utbildning kommer han eller hon att avskiljas från ytterligare utbildning efter beslut av ansvarig chef. Bolaget har således, med hänsyn till flygsäkerheten, en skyldighet att avsluta utbildningen om kandidaten inte uppfyller kraven på kompetens. Vidare åberopas bestämmelserna om flygchefens ansvar att tillse att personalen har erforderlig kompetens i regleringen om civil luftfart – BCL, samt Transportstyrelsens riktlinjer.
 West Air Sweden AB är ett litet bolag som transporterar post under sex nätter i veckan i Sverige och Norge. Bolaget har för närvarande 70 piloter i Sverige. Den flygplanstyp H.G. var behörig för, HS 748, är en flygplanstyp från 1950-talet som slutade tillverkas år 1983 och av åldersskäl fasades ut år 2006. Det är korrekt att H.G. har gjort kompetenskontroller, så kallade PC:s, åren 2005, 2006 och 2007. H.G. var emellertid svag redan i PC-kontrollerna, och det ifrågasätts att hon före föräldraledigheten var en kompetent pilot. Hon har vid kompetenskontrollerna uppvisat samma svårigheter som senare, nämligen med hantering av nödsituationer, instrumenthantering och navigation. Vid någon kontroll har hon haft mer än 40 procent fel och borde inte ha godkänts, i något fall har provet varit kortare än föreskrivna 120 min. Detta kan vara en bakgrund till att H.G. varit svag, men om hon redan då blivit underkänd kunde felen kanske ha åtgärdats. Behörigheten att flyga ett plan kan sägas vara uppdelad i två steg. När man anställs hos ett flygbolag har man ett certifikat. De grundläggande kunskaperna för att inneha certifikat ligger på den enskilde såväl att skaffa sig som att upprätthålla. Om en pilot inte godkänns vid en kompetenskontroll är det inte flygbolagets skyldighet att utbilda piloten på baskunskaper. Flygbolaget ansvarar däremot för att utbilda piloten så att denne får behörighet att flyga en viss flygplanstyp som bolaget använder, en så kallad typutbildning. Det har således legat på H.G. att upprätthålla sin kompetens i fråga om baskunskaperna. Om H.G. hade påbörjat en ATP-kurs när hon första gången återkom från föräldraledighet hade hon inte haft möjlighet att slutföra kursen på grund av nästa graviditet eftersom man inte får flyga efter vecka 26. Utbildningen avslutas nämligen med s.k. linecheck i luften innan man blir godkänd och denna hade det inte funnits tid att genomföra. En oavslutad utbildning hade efter ett uppehåll på ett år behövt göras om i sin helhet. När H.G. återkom efter den andra föräldraledigheten hade hon varit borta från flygning under två och ett halvt år. Det fanns ingen utbildning inplanerad på den nya flygplanstypen ATP (Advanced Turboprop).
 Dessutom rådde övertalighet bland personalen. Bolaget hade sagt upp 25 personer under en tidsperiod av sex månader, vilket motsvarade 20-25 procent av arbetsstyrkan. Normalt hålls en typkurs för 10-12 deltagare. Det är inte möjligt att utbilda bara en person. H.G. erbjöds kontorstjänst med bibehållna anställningsförmåner till dess att en ATP-kurs kunde anordnas, men avböjde. Företaget erbjöd henne även typutbildning på en annan flygplanstyp som opereras av fler bolag, men hon var inte intresserad av det heller. Det beslutades då att en typutbildning för ATP-behörighet skulle planeras in. En utbildningsplan upprättades och utbildningen inför en ATP-kurs inleddes i september 2009. På grund av sin långa bortovaro fick H.G. extra utbildningsinsatser på vad som kan kallas basnivå eller certifikatsnivå. Denna grundläggande träning genomfördes i september och oktober 2009. Av en rapport upprättad av R.E. och J.KA. framgår att H.G. inledningsvis fick totalt fem timmars träning i en enklare simulator tillsammans med R.E., följt av åtta timmars teorilektioner och ett två timmars simulatorpass med J.KA. Deras rekommendationer var därefter att H.G. skulle genomgå 40 timmars självstudier, 16 timmars lärarledd undervisning, 4 timmars flygträning i simulator, 2 timmars progress-check i simulator samt 1 – 3 ytterligare pass i simulator. Samtidigt framhölls att det, även om rekommendationerna fullföljdes, inte fanns någon garanti för att H.G. skulle uppnå den standard som erfordras för en typkurs, detta beroende på den långsamma framstegstakten under träningen. Därefter genomförde H.G. träning på egen hand. Hon rekommenderades att försöka höja sin kunskapsnivå på certifikatsnivå och få en “grundläggande förståelse för rumsuppfattning vid flygning”, vilket var ett problemområde.
 Det gjordes en utvärdering av möjligheterna för H.G. att gå vidare till typkursen. Flygchefen J.K. gjorde därvid bedömningen att H.G. hade en acceptabel standard för att genomgå typutbildningen, men hon informerades om att det var viktigt att hon fortsatte att utvecklas och att hon måste bli bättre för att klara av typutbildningen eftersom den är mer avancerad. Hon rekommenderades att öva upp sina baskunskaper och kunskaper i grundläggande navigation bl.a. genom att använda ett dataprogram. H.G. var således svag och godkändes med tvekan av J.K. Typutbildningen för ATP inleddes i januari 2010. T.H. var bisittare vid utbildningen. Han hade inte heller flugit på tre år men påbörjade typutbildningen utan extra utbildningsinsatser, vilket är normalt på företaget eftersom piloten normalt har upprätthållit sin certifikatskunskap. Det visade sig att H.G:s baskunskaper var väldigt svaga. R.E. menade att det behövdes en ytterligare instruktör. Detta var skälet till att även A.G. kopplades in. Utbildningen är uppbyggd så att man går igenom olika s.k. moduler och ska gå vidare till nästa modul först när man har klarat av den föregående. Inledningsvis är det lättare, och dessa inledande moduler klarade H.G. av. Efter modul 8 godkändes H.G. och det antecknades av instruktören bl.a. att det hade varit ”good progress” och hon fick fortsätta.
 Även vid modul 9 och 10 gjordes vissa noteringar, men H.G. fick fortsätta. I modul 11 och 12 började uppgifterna bli svårare. H.G. hade problem bl.a. med s.k. go around, vilket innebär att piloten landar, flyger upp, landar, flyger upp etc. på samma ställe. I modul 12 underkändes H.G. på punkterna 1, 4 och 6 vilka alla gäller navigering. R.E:s skriftliga kommentar var att hon inte nådde upp till standarden på flera områden, varav ett var s.k. pilot incapacitation, dvs. situationen då den andre piloten är ur stånd att flyga. I den situationen klarade H.G. inte av att flyga planet ensam. Det lades därför in extra simulatorpass den 28 januari. Den dagen gjorde H.G. i princip allt fel; det anmärktes på allmän flygning, navigering och kapacitet. A.G. beslutade då att det inte räckte med fortsatt träning och att träningen därför skulle avslutas. Det hölls en diskussion med samtliga inblandade, även H.G., där man gick igenom vad som varit fel. De problem H.G. delgavs var följande. Hon saknade baskunskaper. Hon hade problem med koordinering av roder, ändrat effektuttag, trimläge och instrumentavläsning. Hon var dåligt påläst på vad som gäller i vissa situationer, dvs. vilka procedurer man ska använda, och vilken fraseologi som gäller. Det förelåg brister i kapacitet och hon klarade inte av att framföra flygplanet ensam. Mötet med samtliga inblandade instruktörer medförde att flygchefen B.H. bestämde att det inte fanns någon möjlighet att gå vidare. H.G. uppfyllde inte baskraven för att vara trafikpilot, och hennes brister var så graverande att hon inte heller skulle komma att kunna uppfylla de flygsäkerhetsmässiga kraven som ställs vid trafikflyg. Att fortsätta med typutbildning eller försöka gå vidare på annat sätt var utsiktslöst.
 Bakgrunden till att man inte gick vidare var alltså att baskraven inte var uppfyllda. Flygchefen är den person som utses av luftfartsmyndigheten att besluta vilka som anses flygdugliga. Med de kunskaper han hade om H.G. beslöt B.H. alltså att det inte fanns någon möjlighet att erbjuda H.G. typutbildning. Hans bedömning grundade sig helt och hållet på flygsäkerhetsmässiga omdömen. Det bestrids att bolaget i detta läge hade skyldighet att erbjuda ytterligare utbildningsinsatser. Det är bolaget som ensamt avgör var gränsen går för en rimlig insats. Utbildningsansvaret är inte oändligt. Den finns rekommendationer från Transportstyrelsen angående vad som är rimligt att erbjuda en pilot som har varit borta från flygning. Det rekommenderas olika antal simulatorpass beroende på hur länge piloten har varit borta. När en pilot har varit borta så länge som H.G. är tre simulatorpass rekommendationen. Man utgår då från att baskunskaperna finns där och att piloten klarar av att flyga sin flygplanstyp. H.G. fick en stor del av sin utbildning på baspassen. Hon fick därvid utbildning och träning som bolaget egentligen inte hade skyldighet att erbjuda henne utan som hon skulle ha stått för själv. I samband med en omorganisation år 2009 hade Lidköpingskontoret lagts ner, och vid den utredning bolaget gjorde konstaterades att det saknades lediga arbeten av annat slag som H.G. kunde omplaceras till. Eftersom hon inte kunde flyga och andra arbeten inte fanns att tillgå sades hon upp av personliga skäl med en uppsägningstid om sex månader. Arbetsgivarparterna gör sammanfattningsvis gällande att det har förelegat saklig grund för uppsägning av personliga skäl. H.G. har fått mer utbildning än vad en pilot vanligtvis får efter tjänstledighet. Hon saknade trots detta de baskunskaper som krävs för en säker trafikflygning. På grund av de brister hon hade uppfyllde hon inte ens de grundläggande krav som ställs på en trafikpilot och därmed inte heller de flygsäkerhetsmässiga krav som myndigheten ställer. Ytterligare utbildning hade inte kunnat avhjälpa hennes brister. I och med att flygchefen beslutat att hon inte fick flyga fanns det inget arbete för vilket hon stod till förfogande. H.G. har således inte stått till förfogande för det arbete hon anställts för.
 H.G. är utbildad pilot och arbetade hos bolaget som styrman under tiden april 2004 – oktober 2006. Hon var föräldraledig i stort sett under hela tiden fr.o.m. januari 2007 t.o.m. mars 2009. Under hösten 2009 påbörjade H.G. utbildning med siktet inställt på att hon skulle återuppta arbetet som pilot. Sedan utbildningsanordnaren gjort bedömningen att hon inte skulle klara föreskrivna prov och utbildningen avbrutits sade bolaget i april 2010 upp henne av personliga skäl. Tvisten i målet gäller frågan om det har förelegat saklig grund för uppsägningen av H.G.
 Arbetsdomstolen har hållit huvudförhandling i målet. Vid denna har på pilotföreningens begäran hållits förhör under sanningsförsäkran med H.G. samt vittnesförhör med flyginstruktören P.R., flygkaptenen B.S. och chefsinstruktören J.S. På arbetsgivarparternas begäran har hållits vittnesförhör med flygchefen B.H., flyginstruktören A.G., chefsinstruktören J.KA., flyginstruktören R.E., biträdande flygchefen T.L., flygkaptenen T.H., tidigare flygchefen hos bolaget J.K. och personalchefen C.L. Skriftlig bevisning har åberopats. Pilotföreningen har tillåtits att åberopa ett skriftligt vittnesintyg av G.K.
 Närmare om bakgrunden till tvisten
 Följande är ostridigt. Efter genomgången utbildning till pilot anställdes H.G. år 2003 som utbildningsadministratör hos bolaget. Hon började i maj 2004 flyga som styrman på bolagets flygplan av typen HS 748 och fortsatte med detta till oktober 2006, då hon på grund av graviditet inte tilläts flyga längre och var frånvarande från arbetet med havandeskapspenning. Hon var föräldraledig under tiden januari 2007 – januari 2008. När H.G. återkom i arbete hade bolaget avvecklat flygplanstypen HS 748, varför hon skulle genomgå s.k. typkurs på den nya flygplanstypen ATP. På grund av att hon på nytt var gravid valde bolaget att inte låta henne påbörja denna kurs utan gav henne administrativa arbetsuppgifter. H.G. var därefter havandeskapsledig respektive föräldraledig under tiden april 2008 – april 2009. Efter hennes återkomst i arbete fördes diskussioner, bl.a. genom fackliga förhandlingar, om hennes vidareutbildning. Diskussionerna utmynnade i juni 2009 i att hon skulle genomgå den utbildning som krävdes för flygplanstypen ATP. Utbildningen inleddes i oktober 2009 med en s.k. uppfräschningskurs. Den 27 november 2009 fann bolaget att H.G:s grundkunnande låg på en sådan nivå att hon kunde gå vidare till typutbildningen på flygplanstypen ATP. Denna utbildning ägde till stor del rum i England. På grund av att H.G. inte klarade de senare delmomenten i utbildningen avbröts denna utan att hon blev godkänd. Hon sades upp från anställningen den 10 april 2010.
 Parternas ståndpunkter i huvuddrag
 Det är ostridigt i målet att uppsägningen av H.G. vidtogs med anledning av att bolagets flygchef hade fattat beslut om att hon av flygsäkerhetsmässiga skäl inte fick flyga. Pilotföreningen har inte ifrågasatt riktigheten av flygchefens beslut, utan har vitsordat att H.G., i enlighet med vad arbetsgivarparterna har gjort gällande, vid tidpunkten för uppsägningen saknade den grundläggande kompetens som krävs för flygning. Parterna har emellertid olika uppfattning om H.G:s möjligheter att uppnå erforderlig kompetens. Pilotföreningen har gjort gällande att H.G. hade fullgod kompetens före föräldraledigheten och att hon skulle ha kunnat återfå den utan alltför stora ytterligare utbildningsinsatser. Arbetsgivarparterna har bestritt detta och har tillagt att hon redan före föräldraledigheten hade svagheter som pilot. Parterna har slutligen olika uppfattning om vilket utbildningsansvar som åvilar ett flygbolag i en situation som den aktuella. Arbetsgivarparterna har gjort gällande att ett flygbolag i princip inte har något utbildningsansvar avseende den grundläggande pilotkompetensen, medan pilotföreningen har hävdat att bolaget i en situation som den aktuella har ett relativt långtgående utbildningsansvar.
 Rättsliga utgångspunkter för bedömningen av uppsägningsfrågan
 Utgångspunkten är att en arbetstagare ska ha det kunnande och den förmåga som anställningen förutsätter. Om en arbetsgivare exempelvis anställer en person för ett avancerat snickeriarbete och arbetstagaren därvid har klart för sig vad arbetet närmare innebär, måste arbetstagaren anses svara för att han har det kunnande som anställningen kräver. Arbetsgivaren kan dock inte åberopa brister som kan antas vara av övergående natur, exempelvis oerfarenhet. Det får vidare antas att en uppsägning vid bristande kompetens normalt sett får ske först om arbetstagarens prestationer väsentligt understiger vad arbetsgivaren normalt borde ha kunnat räkna med (se Lunning/Toijer, Anställningsskydd, 2011, s. 475, med där anmärkta äldre rättsfall). En reservation måste dock göras för anställningar för vilka det finns en absolut lägsta prestationsnivå. Ett exempel på detta är just anställningar som pilot. Den som vid föreskrivna prov inte godkänns för fortsatt arbete som pilot kan uppenbarligen inte fullgöra dessa arbetsuppgifter även om pilotens prestationer inte väsentligt understiger vad som krävs. Kravet på kompetens bestäms i detta fall genom den prövning som piloten måste underkastas enligt myndighetsföreskrifter.
 Det anförda innebär alltså att det i princip är arbetstagaren som svarar för att han eller hon har det allmänna kunnande som anställningen kräver. Detta gäller enligt Arbetsdomstolens uppfattning som regel även i fall där yrkeskompetensen är av sådant slag att den måste underhållas genom praktisk utövning och så inte har kunnat ske på grund av arbetstagarens frånvaro från arbetet under en viss tid. Även om det är arbetstagaren som har ansvaret får arbetsgivaren i en sådan situation emellertid anses vara skyldig att understödja arbetstagaren i ansträngningarna att återfå den yrkeskompetens som krävs. Detta kan ses som ett utflöde av den lojalitetsplikt som följer av anställningsavtalet. Hur långt arbetsgivarens skyldigheter sträcker sig beror på anställningens art och förhållandena i det enskilda fallet. Som ett absolut minimum bör gälla att arbetsgivaren ska ge arbetstagaren de anvisningar och råd som kan behövas samt att arbetstagaren i rimlig utsträckning ges tid för att kunna återfå sitt yrkeskunnande. Ett särskilt ansvar åvilar arbetsgivaren då bristerna i arbetstagaren yrkeskunnande beror på sjukdom och denne är i behov av rehabilitering.
 Även i andra fall kan orsaken till arbetstagarens kompetensbrist vara av betydelse, inte minst om arbetsgivaren genom handling eller underlåtenhet kan anses ha bidragit till att den har uppkommit eller förvärrats. Det kan tilläggas att en tydlig branschpraxis i fråga om arbetsgivarens ansvar i situationer av det aktuella slaget kan vara av betydelse för bedömningen. I det föreliggande fallet har det förts fram viss utredning om förhållandena inom SAS. Någon utredning som utvisar att det finns en allmän praxis inom flygbranschen som bör beaktas har dock inte lagts fram i målet.
 Förelåg saklig grund för uppsägningen?
 Det är ostridigt att H.G. i och med att flygchefen fattat beslut om att hon inte fick flyga inte längre stod till förfogande för det arbete hon anställts för. Flygchefens särskilda ställning som ansvarig för flygsäkerheten kan emellertid inte innebära att det föreligger saklig grund för uppsägning i varje situation då en pilot enligt beslut av flygchefen inte kan fullgöra flygtjänst. Redan det förhållandet att flygchefen beslutat att H.G. inte hade tillstånd att flyga kan alltså inte innebära att det förelåg saklig grund för uppsägning av henne. För att avgöra den frågan måste först göras en bedömning av de bakomliggande orsakerna till flygförbudet. Parterna är ense om att H.G. vid tidpunkten för uppsägningen hade brister i den grundläggande kompetensen som pilot. Det står nämligen genom utredningen i målet klart att det var detta som var skälet till att hon inte klarade typutbildningen avseende ATP. Frågan är emellertid om denna kompetensbrist mot bakgrund av omständigheterna har utgjort ett godtagbart skäl för bolaget att skilja henne från anställningen på det sätt som skett. Typutbildningen avseende ATP hade i sig karaktären av vidareutbildning, men skälet till att H.G. misslyckades i denna var som nämnts att hon brast i den grundläggande kompetensen som pilot. Man kan då ställa frågan om hon genom den repetitionsutbildning som förekom i skälig utsträckning fick möjlighet att återfå den grundläggande kompetens som gått förlorad under hennes långa frånvaro från flygningen. En annan fråga är om bolaget kan anses ha haft fog för sin uppfattning vid uppsägningstillfället att ytterligare utbildning inte skulle ha avhjälpt H.G:s brister.
 Vid bedömningen av de nu angivna frågorna måste det till en början beaktas att H.G. under tiden april 2004 – oktober 2006 arbetade som pilot utan anmärkning. Pilotföreningens uppgifter om att det inte på något sätt framförts klagomål på hennes kompetens under hennes tjänstgöringstid har nämligen inte bestritts av arbetsgivarparterna. Den bevisning som lagts fram i målet – däribland särskilt uppgifter av tidigare piloten hos bolaget P.R. – föranleder slutsatsen att H.G. före föräldraledigheterna hade erforderlig kompetens och utförde sitt arbete på ett fullgott sätt. Detta förhållande talar med betydande styrka för att H.G. måste antas ha förmåga att efter lämplig utbildning återfå den grundläggande kompetens som hon hade före frånvaron från flygningen. I samma riktning talar också den omständigheten att H.G. ostridigt blev godkänd vid de kompetenskontroller hon genomgick under sin frånvaro från arbetet på grund av föräldraledighet. Arbetsgivarparterna har visserligen anfört att hon inte borde ha godkänts vid ett av dessa tillfällen samt haft synpunkter på testets längd vid ett annat. Vad arbetsgivarparterna har anfört i den delen har emellertid inte fått stöd av någon utredning som lagts fram i målet. Beträffande H.G:s möjligheter att utbilda sig kan också konstateras att hon under våren 2010 på eget initiativ har avlagt prov och återfått kompetensen avseende instrumentflygning.
 Utredningen i målet ger för övrigt klart stöd för att H.G. varit starkt motiverad att återfå sin yrkeskompetens. Mot bakgrund av H.G:s långvariga frånvaro från flygningen – omkring tre år – är det enligt flera av de i målet hörda personerna naturligt att hon hade ett stort behov av repetitionsutbildning innan hon kunde återuppta arbetet som pilot. Av utredningen framgår att behovet av repetitionsutbildning visserligen är individuellt, men att det blir större för en pilot med en så förhållandevis begränsad erfarenhet som H.G. hade. Om träningen avser en annan flygplanstyp än den som tidigare var aktuell för arbetstagaren, har även detta enligt vad som framkommit betydelse för utbildningsbehovet. Beträffande den repetitionsutbildning – ”refresher training” – som H.G. undergick under hösten 2009 före vidareutbildningen avseende ATP-planet har framkommit i huvudsak följande. Efter vissa självstudier tränades hon under oktober 2009 i simulator under sammanlagt omkring 7 timmar, dock utan tillfredsställande resultat. Hon undergick i november 2009 på egen bekostnad ytterligare träning i simulator och godkändes den 27 november 2009 för deltagande i den av bolaget bekostade vidareutbildningen. I samband med godkännandet framhölls dock att H.G. borde fortsätta träningen på egen hand. Det har av de i målet hörda personerna uttalats skilda uppfattningar när det gäller tillräckligheten av den repetitionsutbildning som H.G. genomgick före ATP-utbildningen.
 De uppgifter som lämnats bl.a. av J.S. föranleder enligt domstolens uppfattning omdömet att denna repetitionsutbildning inte var speciellt omfattande, i varje fall inte med beaktande av det relativt stora utbildningsbehov som förelåg efter H.G:s långa frånvaro från pilotarbetet. B.S. har vid förhöret angett som sin uppfattning att det i H.G:s fall tycks ha saknats en övergripande plan för hennes återinträde i tjänst samt att repetitionsutbildningen verkade ha haft karaktären av ett lappverk. I efterhand framstår det enligt Arbetsdomstolens mening som tydligt att H.G. i själva verket inte var redo för typutbildningen avseende ATP och borde ha erbjudits mer repetitionsutbildning eller i vart fall mer tid att på egen hand genomgå sådan utbildning innan typutbildningen påbörjades. I typutbildningen, som inleddes i december 2009 och fortsatte i januari 2010 i Manchester, klarade H.G. inte de avslutande delmomenten, varför utbildningen avbröts. De omdömen som därvid lämnades gick ut på att H.G. hade brister i de grundkunskaper som krävs. Enligt uppgift av flera av de personer som i målet har hörts på begäran av arbetsgivarparterna visade resultaten att hon inte var rätt förberedd. Enligt J.K. klarade H.G. inte utbildningen bl.a. därför att hon i pressade lägen återföll i ett felaktigt beteende som tidigare hade rättats till. Enligt domstolens mening hade bolaget i den uppkomna situationen ett medansvar för att H.G. placerades på typutbildningen som hon med de förberedelser som förekommit inte klarade av.
 Domstolen menar inte att det finns skäl att kritisera bolaget för detta ställningstagande, som gjordes med visst fog och säkerligen i bästa avsikter. Men faktum kvarstår att det var denna felaktiga bedömning som kom att utgöra bakgrunden till att H.G. misslyckades i typutbildningen. Hennes misslyckande bör därför inte utan vidare kunna föranleda slutsatsen att hon saknade möjlighet att efter en viss ytterligare utbildningsinsats återfå kompetensen som pilot. Det är vidare ett rimligt antagande att den situation som H.G. hamnade i när hon kom tillbaka från föräldraledigheten bidrog till att försvåra för henne att komma upp i normal standard igen. Bolaget gav henne vid olika tidpunkter skilda besked huruvida hon skulle erbjudas typkurs eller inte, och erbjöd slutligen en sådan kurs först sedan detta krävts i fackliga förhandlingar. Detta innebär att bolaget delvis bidrog till problematiken, exempelvis genom att inte ge H.G. besked om en kommande ATP-kurs när hon i april 2009 återkom efter sin andra föräldraledighet. Det förhåller sig visserligen så att en del av det dröjsmål som uppkom under våren 2009 sammanhängde med allmänna problem i bolagets verksamhet, men det hindrar inte att dröjsmålet även i denna del måste tillskrivas bolagets sida i förhållandet till H.G. Det måste vidare antas att hon under hösten 2009 kände en viss press mot bakgrund av att bolaget hade antytt att hon kunde komma att bli uppsagd om hon inte klarade utbildningen. Det anförda kan sammanfattas enligt följande. H.G:s kompetensbrist har uppkommit efter en längre tids frånvaro på grund av föräldraledighet. Det har inte visats annat än att H.G. före föräldraledigheten var en kompetent pilot och att hon hade förmågan att efter en rimlig utbildningsinsats – oavsett vem som står för kostnaden – återfå sin kompetens.
 Den repetitionsutbildning som föregick typutbildningen var mot bakgrund av H.G:s långa frånvaro från flygningen och övriga omständigheter inte sådan att hennes senare misslyckande i typutbildningen bör kunna föranleda slutsatsen att hon inte hade möjlighet att efter en rimlig utbildningsinsats återfå kompetensen som pilot. Mot bakgrund av det anförda anser Arbetsdomstolen att bolaget efter H.G:s misslyckande i typutbildningen borde ha övervägt andra alternativ och åtminstone ha gett henne möjlighet att på egen hand genomgå ytterligare utbildning. Bolaget gjorde emellertid inte detta utan valde i stället att direkt säga upp H.G. Uppsägningen var enligt domstolens mening under dessa omständigheter inte sakligt grundad.
 Det anförda innebär att pilotföreningens yrkande om ogiltigförklaring av uppsägningen av H.G. ska bifallas samt att bolaget har ådragit sig skyldighet att utge ett allmänt skadestånd till henne. Det yrkade skadeståndsbeloppet är enligt domstolens mening skäligt.
 Vid denna utgång ska arbetsgivarparterna ersätta pilotföreningen för dess rättegångskostnader. Det belopp som yrkats är skäligt.
 1. Arbetsdomstolen förklarar uppsägningen av H.G. ogiltig.
 2. Arbetsdomstolen förpliktar West Air Sweden Aktiebolag att till H.G.
 betala allmänt skadestånd med 75 000 kr jämte ränta enligt 6 § räntelagen
 från den 1 juli 2010 till dess betalning sker.
 3. Arbetsdomstolen förpliktar Flygarbetsgivarna och West Air Sweden
 Aktiebolag att med hälften vardera ersätta Svensk Pilotförenings rättegångskostnader med 237 737 kr, varav 218 750 kr avseende ombudsarvode, jämte
 ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för denna dom till dess betalning sker.
 Ledamöter: Michaël Koch, Ulrika Stenbeck Gustavson, Berndt Molin,
 Elisabeth Ankarcrona, Marianne Hörding, Stina Nilsen och Anders
 Hammarbäck. Enhälligt.
 Sekreterare: Hanna Svensson
 Länk till domen
 Läkarförbundets dåliga arbetsmiljö
 Lojala domstolar?


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 52002SC1016
 Proyecto de Decisión del Comité Mixto del EEE por la que se modifica el Protocolo 31 del Acuerdo EEE sobre la cooperación en sectores específicos no incluidos en las cuatro libertades - Proyecto de postura conjunta de la Comunidad /* SEC/2002/1016 final */
 Proyecto de DECISIÓN DEL COMITÉ MIXTO DEL EEE por la que se modifica el Protocolo 31 del Acuerdo EEE sobre la cooperación en sectores específicos no incluidos en las cuatro libertades - Proyecto de postura conjunta de la Comunidad(presentada por la Comisión)EXPOSICIÓN DE MOTIVOS1. El Protocolo 31 del Acuerdo sobre el EEE contiene disposiciones específicas en materia de cooperación entre la Comunidad y los Estados de la AELC-EEE al margen de las cuatro libertades.2. La finalidad del proyecto de Decisión del Comité Mixto del EEE adjunto es modificar el Protocolo 31 para ampliar la cooperación en materia de investigación y desarrollo tecnológico. Dispone un marco para la cooperación y fija las modalidades para la plena participación de los Estados AELC-EEE en los programas y acciones comunitarios en este ámbito:- 32002 D 1513: Decisión n° 1513/2002/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 27 de junio de 2002, relativa al sexto programa marco de la Comunidad Europea para acciones de investigación, desarrollo tecnológico y demostración, destinado a contribuir a la creación del Espacio Europeo de Investigación y a la innovación (2002-2006) (DO L 232 de 29.8.2002, p. 1).3. La letra b) del apartado 3 del artículo 1 del Reglamento (CE) no 2894/94 del Consejo, relativo a determinadas normas de desarrollo del Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, prevé que el Consejo establecerá la posición de la Comunidad ante dichas decisiones a propuesta de la Comisión.4. El proyecto de Decisión del Comité Mixto del EEE se somete a la aprobación del Consejo. La Comisión espera poder presentar la posición comunitaria en el Comité Mixto del EEE en noviembre de 2002.Proyecto de DECISIÓN DEL COMITÉ MIXTO DEL EEE por la que se modifica el Protocolo 31 del Acuerdo EEE sobre la cooperación en sectores específicos no incluidos en las cuatro libertadesEL COMITÉ MIXTO DEL EEE,Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, modificado por el Protocolo por el que se adapta el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, en adelante denominado "el Acuerdo", y en particular sus artículos 86 y 98,Considerando lo siguiente:(1) El Protocolo 31 del Acuerdo fue modificado por la Decisión no .../... del Comité Mixto del EEE, de ..... [1].[1] DO L [...] de [...], p. [...](2) Conviene ampliar la cooperación de las Partes Contratantes del Acuerdo para incluir la Decisión n° 1513/2002/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 27 de junio de 2002, relativa al sexto programa marco de la Comunidad Europea para acciones de investigación, desarrollo tecnológico y demostración, destinado a contribuir a la creación del Espacio Europeo de Investigación y a la innovación (2002-2006) [2].[2] DO L 232 de 29.8.2002, p. 1.(3) Por lo tanto, debe modificarse el Protocolo 31 del Acuerdo para que esta cooperación ampliada pueda tener lugar desde la entrada en vigor del sexto programa marco 2002-2006,DECIDE:Artículo 1Se añadirá el guión siguiente en el apartado 5 del artículo 1 del Protocolo 31 del Acuerdo:"- 32002 D 1513: Decisión n° 1513/2002/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 27 de junio de 2002, relativa al sexto programa marco de la Comunidad Europea para acciones de investigación, desarrollo tecnológico y demostración, destinado a contribuir a la creación del Espacio Europeo de Investigación y a la innovación (2002-2006) (DO L 232 de 29.8.2002, p. 1)."Artículo 2La presente Decisión entrará en vigor el [...], siempre que se hayan transmitido al Comité Mixto del EEE todas las notificaciones establecidas en virtud del apartado 1 del artículo 103 del Acuerdo*.Se aplicará a partir de la entrada en vigor del sexto programa marco 2002-2006.Artículo 3La presente Decisión se publicará en la Sección EEE y en el Suplemento EEE del Diario Oficial de las Comunidades Europeas.Hecho en Bruselas, el [...]Por el Comité Mixto del EEE,El PresidenteLos Secretarios del Comité Mixto del EEE


text:
 Avis juridique important
 |
 22001D0144
 Decisión del Comité Mixto del EEE n° 144/2001, de 11 de diciembre de 2001, por la que se modifica el anexo I (Cuestiones veterinarias y fitosanitarias) del Acuerdo EEE
 Diario Oficial n° L 065 de 07/03/2002 p. 0008 - 0009
 Decisión del Comité Mixto del EEEn° 144/2001de 11 de diciembre de 2001por la que se modifica el anexo I (Cuestiones veterinarias y fitosanitarias) del Acuerdo EEEEL COMITÉ MIXTO DEL EEE,Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, adaptado por el Protocolo por el que se adapta el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, en adelante denominado "el Acuerdo", y, en particular, su artículo 98,Considerando lo siguiente:(1) El anexo I del Acuerdo fue modificado por la Decisión del Comité Mixto del EEE n° 131/2001, de 23 de noviembre de 2001(1).(2) Debe incorporarse al Acuerdo la Decisión 2000/502/CE de la Comisión, de 25 de julio de 2000, por la que se modifica la Decisión 93/42/CEE relativa a garantías suplementarias en relación con la rinotraqueitis infecciosa bovina para los bovinos destinados a determinadas partes del territorio comunitario exento de dicha enfermedad y por la que se derogan las Decisiones 95/109/CE y 98/580/CE(2).(3) Debe incorporarse al Acuerdo la Decisión 2000/504/CE de la Comisión, de 25 de julio de 2000, por la que se establecen medidas transitorias en relación con la realización de pruebas para la detección de la tuberculosis bovina en el marco de la Directiva 64/432/CEE del Consejo(3).(4) La presente Decisión no será aplicable a Islandia y a Liechtenstein.DECIDE:Artículo 1El apartado 4.2 del capítulo I del anexo I del Acuerdo se modificará como sigue:1) En el punto 12 (Decisión 93/42/CEE de la Comisión) se añadirá el guión siguiente: "- 32000 D 0502: Decisión 2000/502/CE de la Comisión, de 25 de julio de 2000 (DO L 200 de 8.8.2000, p. 62).".2) Se suprimirá el texto de los puntos 27 (Decisión 95/109/CE de la Comisión) y 45 (Decisión 98/580/CE de la Comisión) bajo el encabezamiento "ACTOS QUE LOS ESTADOS DE LA AELC Y EL ÓRGANO DE VIGILANCIA DE LA AELC DEBERÁN TENER EN CUENTA".3) Después del punto 55 (Decisión 2000/330/CE de la Comisión) se añadirá el punto siguiente: "56. 32000 D 0504: Decisión 2000/504/CE de la Comisión, de 25 de julio de 2000, por la que se establecen medidas transitorias en relación con la realización de pruebas para la detección de la tuberculosis bovina en el marco de la Directiva 64/432/CEE del Consejo (DO L 201 de 9.8.2000, p. 6).".Artículo 2Los textos de las Decisiones 2000/502/CE y 2000/504/CE en lengua noruega, anejos a las respectivas versiones lingüísticas de la presente Decisión, son auténticos.Artículo 3La presente Decisión entrará en vigor el 12 de diciembre de 2001, siempre que se hayan transmitido al Comité Mixto del EEE todas las notificaciones previstas en el apartado 1 del artículo 103 del Acuerdo(4).Artículo 4La presente Decisión se publicará en la sección EEE y en el Suplemento EEE del Diario Oficial de las Comunidades Europeas.Hecho en Bruselas, el 11 de diciembre de 2001.Por el Comité Mixto del EEEEl PresidenteB. Grydeland(1) DO L 22 de 24.1.2002, p. 15.(2) DO L 200 de 8.8.2000, p. 62.(3) DO L 201 de 9.8.2000, p. 6.(4) No se han indicado preceptos constitucionales.


text:
JurisChile: Requisitos del recurso de unificación de jurisprudencia. Causal de despido de falta de probidad fundada en hechos falsos. Daño moral en juicio laboral.
 Requisitos del recurso de unificación de jurisprudencia. Causal de despido de falta de probidad fundada en hechos falsos. Daño moral en juicio laboral.
 Santiago, siete de octubre de dos mil catorce.
 En esta causa RIT O-18-2.013, RUC 13-4-0020476-9 del Juzgado de Letras del Trabajo de La Ligua, procedimiento de aplicación general sobre nulidad de despido, despido injustificado o indebido y carente de causa legal, y cobro de prestaciones, seguido por Franklin Muñoz Jara contra la Ilustre Municipalidad de La Ligua, el abogado David Christian Escobar Díaz, actuando en representación de dicho municipio, solicita se unifique la jurisprudencia relativa a la improcedencia de la indemnización del daño moral supuestamente causado por un despido indebido y carente de motivo plausible, puesto que la sentencia que la Corte de Apelaciones de Valparaíso emitió el diecisiete de diciembre de dos mil trece (fs. 81), confirmando la que el Juzgado de La Ligua había dictado el trece de septiembre anterior, declaró procedente esa clase de indemnización, en circunstancias que existen pronunciamientos en sentido contrario de tribunales superiores del país, que singulariza.
 Traídos que fueron los antecedentes en relación, se procedió a su vista en la audiencia de doce de agosto último, con la sola presencia del abogado que presentó su defensa oral contra el recurso, habiéndose dejado el asunto en acuerdo.
 1°.- Franklin Muñoz Jara ingresó al servicio de la demandada el 15 de marzo de 1.991, como encargado de la formación y dirección de coros, habiéndoselo exonerado el 31 de diciembre de 2.012, cuando se desempeñaba como Director Monitor de dependencias anexas al Departamento de Educación, Conservatorio, habiendo la empleadora esgrimido las causales de los numerales 1° a) y 7° del artículo 160 del Código del Trabajo. La formalización del despido imputó al demandante falta de honradez y responsabilidad, a base del contenido de un sumario administrativo que duró más de dos años, donde se lo acusó de haberse apropiado de instrumentos musicales.
 A raíz de ello Muñoz dedujo las acciones que se dejó inicialmente dichas, demandando las indemnizaciones substitutiva por ausencia del oportuno aviso previo, por años de servicio -con el recargo del 100%- y por daño moral.
 El fallo de la instancia concluyó que el municipio no acreditó la existencia de ningún acto del despedido que pudiese justificar el motejo de falto de probidad, cuanto más “considerando la gravosa imputación que ello implica respecto del trabajador al cual derechamente se le atribuye la condición de irresponsable y deshonesto” (razonamiento 34°), como quiera que en el informe que la Policía de Investigaciones de Chile evacuó en la sede penal, asevera que los bienes hipotéticamente sustraídos eran de propiedad, ora del propio Muñoz, ora de la Organización Comunitaria Funcional Proyecto Conservatorio de Música de La Ligua, con la que el ente comunal se encontraba vinculado a través de un contrato de comodato. Por lo mismo y, además, porque el maestro de música nunca estuvo vinculado con la I. Municipalidad a efectos de la custodia de los instrumentos, sino con la comodataria, imposible se hacía que en ese plano se lo acusara de grave incumplimiento de obligaciones contractuales para con el ayuntamiento. Así, la jueza de La Ligua apreció que la decisión de despido carecía de motivo plausible, al haber atribuido conductas graves y estigmatizadoras que califica de “falta de honradez y de responsabilidad”, sin ningún sustento fáctico o jurídico, concluyendo que “ello lógicamente provoca una lesión no patrimonial que debe ser reparada” (considerando 54°)
 Al amparo de la causal del artículo 477 del Código del Trabajo -en lo que viene al arbitrio que ahora se examina- la perdedora se alzó de nulidad contra tal resolución, aduciendo infringidos los artículos 162 inciso 4°, 163, 168 y 176 de ese cuerpo legal, relacionados con el 2314 y el 2329 del Código Civil, por haberse aceptado la compatibilidad entre la indemnización del daño moral, por una parte, y la por años servidos como resultas de un desahucio indebido, por la otra. La Corte de Valparaíso desestimó la objeción.
 El libelo de unificación que la administradora levanta a raíz de la reseñada decisión, efectúa una transcripción de la parte que le interesa de la sentencia recaída en dicho recurso de nulidad para, en seguida, hacer otro tanto con los contenidos relevantes de los dos fallos que le sirven de contraste -que efectivamente asumen una interpretación contrapuesta sobre la materia controvertida- y concluir solicitando se establezca que “no es aplicable a la declaración de despido injustificado en materia laboral, la indemnización por daño moral;”
 2°.- Indudablemente se satisfacen las tres primeras condiciones de admisibilidad que la ley consagra para un arbitrio extraordinario como el de unificación jurisprudencial. En efecto: a) la objetada es la resolución que se pronuncia sobre un recurso de nulidad del artículo 477 del código, b) la interpretación que ésa asume sobre la procedencia de la indemnización del daño moral, conjuntamente con la correspondiente a los años de servicio, en un despido improcedente e indebido, difiere de la ventilada en los dos fallos que se utiliza como contraste, y c) la ocurrente adjuntó copia de éstos;
 3°.- Resta saber si comparece aquel otro requisito de proponibilidad, recogido en el inciso segundo del artículo 483-A del estatuto laboral, en los siguientes términos: “El escrito que lo contenga deberá ser fundado e incluirá una relación precisa y circunstanciada de las distintas interpretaciones respecto de las materias de derecho objeto de la sentencia, sostenidas en diversos fallos emanados de los Tribunales Superiores de Justicia.”
 El participio pasado “fundado” reconoce como su matriz el verbo “fundar”, que en la acepción afín a la convocatoria significa “Apoyar algo con motivos y razones eficaces o con discursos”.
 En el texto legal la acción de fundar viene inmediatamente sucedida por otra, graficada por la forma verbal imperativa “incluirá”, separadas ambas por la conjunción “e”.
 O sea, la carga procesal del peticionario de la unificación posee un doble carácter.
 Por un lado, debe relatar precisa y circunstanciadamente las interpretaciones en pugna sobre una misma materia de derecho; se trata de una exposición, cuenta o narración destinada a dejar a los destinatarios del alzamiento en situación de entender con exactitud el meollo de la discordia y la manera como los discrepantes la abordaron.
 Por otro, el libelo debe ser fundado.
 Salta entonces a la vista que esta fundamentación no ha de
 entenderse satisfecha con el mero cumplimiento de la relación precisa y circunstanciada. La fundamentación le es un plus que, de cara a la finalidad esencial de esta clase de pretensión, no puede ser otro que el de desarrollar, con discursos o motivos y razones eficaces, por qué ha de preferirse la versión hermenéutica de los fallos de discordia, por sobre la del emitido en esta causa, pues la unificación no ha sido dejada por el legislador al mero gusto o capricho del requirente;
 4°.- Veamos. Una vez que el recurrente ha transcrito lo pertinente de la resolución a partir de la cual arranca su pretensión -“dio por establecida la procedencia del daño moral”- afirma que la interpretación que ella asume “debe ser modificada”, porque atribuye a las disposiciones legales en cuya transgresión apoyó el recurso de nulidad “una función y un contenido que no tienen”, lo que hace “indispensable” que esta Corte “adopte las medidas tendientes a unificar un criterio único sobre la materia sometida al conocimiento de este Tribunal”.
 Ni una palabra sobre la razón que mueve a la recurrente a instar se opte por la asunción de su interés.
 Es decir, la queja no está fundada, contentándose con ser nada más el trasunto de una voluntad inasentada.
 Pues, en esta parte el escrito requirente no califica, por no satisfacer la exigencia de fundamentación;
 5°.- Si bien lo expresado autorizaría no entrar al examen de fondo, vale decir, a la pertinencia de una de las dos interpretaciones que se ha presentado en torno a la materia jurídica inicialmente descrita, estos juzgadores no eludirán esa cuestión, por la relevancia que ella presenta;
 6°.- En torno a si cabe resarcir el daño moral por causa de un despido indebido y carente de motivo plausible que es contemporáneamente indemnizado con los resortes de los artículos 162 y 163 del código laboral, esto es, con treinta días de la última remuneración por falta de oportuno aviso de cesación y con un mes de estipendios por cada año servido al mismo patrón, con tope de once meses, esta Corte discurre por cuatro vías que convergerán a una sola
 7°.- En general y de acuerdo con el derecho común, las causales de término de un contrato -cuando la ley reguló su cese- son concomitantes con el tipo de vinculación y atienden a su especificidad. Ello no descarta un evento exógeno al ámbito propio de la relación, atribuible al dolo o culpa de un contratante, que con ello logra su extinción; comportamiento éste cuyo status jurídico no es ni tiene por qué ser considerado por el legislador de fuero, justamente porque escapa a su esfera, cuyo borde es la invocación improcedente, injustificada, indebida o carente de motivo plausible de uno o más motivos de desahucio, escapándole del todo aquella zona del derecho que ya no pertenece a la marca o carisma del vínculo contractual, sino que se focaliza en el área vulnerable de lo humano, sea de las culpas por negligencias inexcusables o imprudencias temerarias, sea de los dolos naturalmente malévolos o perversos.
 Hay, entonces, dos planos en los que discernir.
 Por una parte, una responsabilidad del contratante en cuanto tal, en la mira de la causa y objeto que hacen a la naturaleza del acuerdo vinculatorio.
 Por otra, una responsabilidad de aquél en cuanto ser humano, prescindente de determinado acto jurídico en el que pueda incidir.
 Obviamente, las estructuraciones jurídicas han nacido con foco en esa conductualidad genérica, que se basta a sí misma, antes e independientemente del derecho de los contratos. De ahí que ogaño haya consenso en orden a que entre dos contratantes sea del todo factible una responsabilidad contractual a la par con otra extracontractual, en la medida que ésta congenia con una culpa y un dolo normalmente extraños al sano ejercicio de las prerrogativas consentidas.
 En semejante sano ejercicio se enmarca la cesación de un contrato de trabajo por advenimiento de una o más causales de ley, así como el juego de las compensaciones sucedáneas, en su caso. Empece a la responsabilidad contractual.
 Exorbita esa práctica y se interna en el mundo de la responsabilidad extracontractual, el comportamiento consistente en ventear acusaciones falsas a base de hechos que desmedran o deshonran al otro, cuya condición de trabajador no lo despoja del derecho a impetrar las compensaciones concernientes;
 8°.- Las indemnizaciones que la ley establece como consecuencia del término irregular de un contrato de trabajo, son de carácter universal, sin que corresponda demandárseles la satisfacción de esa veta íntima del patrimonio espiritual, como lo son la honra y la integridad, donde se anidan inéditas expresiones de privación y dolor, incompatibles con cualquier previsión de antemano reguladora. La generalidad de una normativa jamás podrá abarcar a cabalidad semejante hondura.
 Así, no existe oposición entre los resortes previstos por el ordenamiento jurídico para paliar las derivaciones, que prevé negativas, de una exoneración irrespetuosa de las reglas con las cuales ha buscado resguardar la estabilidad en el empleo como bien público económico y social, por un lado, y la individual expectativa de reparación del mal interno, por el otro;
 9°.- No debe olvidarse el borde que el mismo Código del Trabajo establece en el orden de las obligaciones y derechos que incumben a la clase de relación que constituye su objeto propio, cuando en el introito de su artículo 5 predica -tal como, por lo demás, lo recuerda la sentencia del Juzgado de Letras del Trabajo de La Ligua- que el ejercicio de las facultades que la ley ofrenda al empleador “tiene como límite el respeto a las garantías constitucionales de los trabajadores, en especial cuando pudieran afectar la intimidad, la vida privada o la honra de éstos.”
 Una acusación de falta de honradez es directamente sugestiva de ausencia de rectitud, probidad, moralidad, honestidad, integridad. Otra de falta de responsabilidad trae de suyo a colación la idea de ineptitud, abandono, indisponibilidad, falta de compromiso, dejación, indiferencia, desidia, desgano, indolencia.
 Cuando consumadas sobre la base de hechos falsos, normalmente han de generar en el dependiente secuelas que desorbitan el área propiamente cubierta por el derecho del trabajo, cuyo apogeo se encuentra recogido en el artículo 2 del código, en el
 sentido que la dignidad de la persona ha de presidir las relaciones afines;
 10°.- Que se trata de un tema de choque de interpretaciones, no puede ser puesto en duda por el recurrente, habida cuenta él mismo presenta en su libelo de unificación dos sentencias favorables y otras tantas desfavorables a su tesis. El tema es opinable.
 Entre las guías hermenéuticas se halla una según la cual en sede de fueros protectores las opciones de inteligencia no deben discurrir por la senda del sacrificio o preterición de lo por ellas amparado, expresión viva del axioma pro homine que irradia al derecho del trabajo, como rama que éste es de la teoría de los derechos humano-sociales;
 11°.- De modo que, a la postre, en una perspectiva holística del asunto, tampoco se divisaría razón para, en la encrucijada, cerrar la puerta del procedimiento de general aplicación por causa de despido indebido, improcedente o injustificado, al anhelo reivindicatorio del mal moral;
 Entonces, tal como se dejara enunciado en supra 6°, todo confluye a un mismo parecer: nada empece a estimar la indemnización del daño moral en un procedimiento donde, además, se persigue los resarcimientos que, según el caso, contemplan los artículos 162, 163 y 168 del Código del Trabajo, con motivo de un despido considerado indebido, improcedente o injustificado.
 Por lo tanto, no corresponde hacer lugar a lo pedido.
 Consideraciones a base de las cuales se rechaza el recurso de unificación de jurisprudencia inicialmente singularizado.
 Acordada con el voto en contra del abogado integrante don Arturo Prado Puga, el que estuvo por acoger el recurso de unificación interpuesto por la Municipalidad demandada, por entender que se satisfacen las condiciones de admisibilidad del alzamiento interpuesto, por los razonamientos siguientes:
 Primero: Que, la legislación laboral por su rango especial, tiene prioridad sobre el derecho común, toda vez, que estas últimas normas solo son supletorias, y así lo declara expresamente el artículo 4 del Código Civil. Por su parte el artículo 19 del mismo cuerpo sustantivo, prescribe que "cuando en el sentido de la Ley es claro, no se desatenderá su tenor literal a pretexto de consultar su espíritu”. El legislador laboral no ha mencionado en parte alguna que el trabajador, además de las indemnizaciones que el mismo ha señalado, tenga derecho a otras, que se pudieran regir por el derecho común y particularmente debe tenerse presente el texto del artículo 176 del Código del Trabajo, que expresa que la indemnización que deba pagarse en conformidad al artículo 163, será incompatible con toda otra indemnización, por concepto de término del contrato o de los años de servicio que pudiere corresponder al trabajador, cualquiera sea su origen.
 Segundo: Que la doctrina conceptúa el daño moral como “la lesión en los sentimientos que determina dolor o sufrimientos físicos, inquietud espiritual, o agravio a las afecciones legítimas y en general toda clase de padecimientos insusceptibles de apreciación pecuniaria” (Hugo Bustamante Alsina, Teoría General de la Responsabilidad Civil" Buenos Aires 1997, pág. 222) el que , atendida a su propia naturaleza, no puede originarse en forma simultánea con la aplicación de la sancion que explícitamente sustentan los resarcimientos específicos contemplados como medios de reparación y de resguardo del trabajador en el Código del ramo.
 Tercero: Que cabe destacar que la ley emplea en el artículo citado, a modo de verbo rector, la frase "es incompatible” locución que, según el Diccionario de la Real Academia, significa en la acepción que atañe al tema, “repugnancia que tiene una cosa para unirse con otra". A su vez, la voz “Repugnancia", según la misma fuente, significa “Oposición o contradicción entre dos cosas", o bien, desde un punto de vista filosófico, “incompatibilidad entre dos atributos o cualidades de una misma cosa”.
 Cuarto: Que en la esencia del precepto aludido se postula el vedar absolutamente la alegación o la posibilidad que subsistan coetáneamente las indemnizaciones tarifadas o predeterminadas del artículo 163, con toda otra clase de indemnización o compensación adicional ni en un mismo procedimiento en forma simultánea, ni en procedimiento diverso posterior. En consecuencia, el propio tenor de la
 ley transmite la idea de contradicción de las indemnizaciones laborales con cualquiera otra clase de indemnización satisfactiva de eventuales reparaciones de daños extra patrimoniales o de índole afectivo o inmaterial. Asimismo, la enumeración taxativa de ellas- tratándose de beneficios especiales, cuyas normas deben ser interpretadas restrictivamente- se aplica sólo por la vía de excepción. Así, tratándose, por ejemplo de accidentes del trabajo, la norma del artículo 69 letra b) de la ley 16.744 consagra de forma expresa la reclamación de daño moral, permitiendo el accionar a la víctima y amplía el sujeto titular de este derecho haciéndolo extensivo " a las demás personas a quienes el accidente cause daño...". Según se puede discernir, como se trata de una ley especial, únicamente cabe su aplicación restrictiva, a los casos que expresamente así lo admiten.
 Quinto: Que el disidente no desconoce los preceptos constitucionales que emanan de la Carta Fundamental que hacen referencia a la reparación integral del daño al nivel de principio general, como proclaman algunos (Art 19 N° 7, letra i), como tampoco la doctrina jurídica sustentada por algunos calificados autores (Sergio Gamonal Contreras “El daño moral por termino de contrato de trabajo. Notas a una sentencia de la Excma. Corte Suprema, Revista Laboral Chilena N° 101, Noviembre de 2001 p 74 y sigs. El Daño Moral el Contrato de Trabajo, Editorial Lexis Nexis, Santiago 2005), que impulsan una reinterpretación o nueva lectura del tema del daño moral en esta área. Sin embargo, por mucho que pretendan con aliento creador construir una tesis, el juzgador no se puede apartar de la estricta observancia del tenor literal de la ley, que para estos efectos se apoya en normas específicas, claras y concretas como son las que aquí hemos colacionado.
 Sexto: Que la postura que aquí se sostiene, tiene en consideración que bajo el imperio del antiguo Código del Trabajo y normativa se consagraba el derecho del trabajador, al término del contrato de trabajo, a solicitar adicionalmente “los perjuicios” que hubieren provenido de la invocación maliciosa de la causal de falta de probidad , vías de hecho, injurias o conducta inmoral grave, debidamente comprobada, o de otras causales de caducidad del
 contrato , aspectos que fueron abrogados y sustituidos por el régimen de indemnizaciones objetivamente tasadas que contempla el Código vigente.
 Séptimo: Que la circunstancia que, bajo una legislación precedente a la actual y hasta la vigencia de la ley 19.010 de 1990, se permitiera esta reclamación de los perjuicios, sin distinguir, desde luego, su naturaleza, al igual como hacen los artículos 2314 y 2329 del Código Civil, hacía admisible, en esta sede, la procedencia del daño moral, siendo compatible esta indemnización con las ya devengadas por el término de la relación laboral, permitiendo incluso su tramitación conjunta en un mismo juicio. El hecho que hoy exista un claro silencio sobre la materia obedece a una derogación de esta facultad atento a los beneficios que provienen en el nuevo estatuto de una indemnización tasada los que, en todo caso, son superiores a los ofrecidos en las normas que la preceden, lo que importa una mejora sustantiva en la protección del trabajador a través de este régimen de indemnización legal especial.
 Octavo: Que como consecuencia de lo anterior y teniendo en cuenta estos antecedentes históricos y sistemáticos, la pretensión de acoger la demanda por concepto de daño moral, por mucho que su invocación provenga de situaciones como las que se describen en el fallo que precede , no tienen en opinión de este disidente sustento legal al no existir texto positivo que lo consagre, debiendo ceñirse, en todo caso, a la valoración especifica de los daños ocasionados previamente cuantificados y regulados en el Código del Trabajo, debiendo por lo tanto unificarse la jurisprudencia con los fallos que le sirven de contraste.
 Redacción del ministro Cerda y del voto, su autor.
 N° 2.746-2.014.-
 Pronunciado por la Cuarta Sala de la Corte Suprema integrada por los Ministros señores Ricardo Blanco H., Carlos Aránguiz Z., señora Andrea Muñoz S., señor Carlos Cerda F., y el Abogado Integrante señor Arturo Prado P. No firma el Ministro señor Aránguiz, no obstante haber concurrido a la vista y al acuerdo de la causa, por estar en
 comisión de servicios. Santiago, siete de octubre de dos mil catorce.
 En Santiago, a siete de octubre de dos mil catorce, notifiqué en Secretaria por el Estado Diario la resolución precedente.
 Publicado por Bernardita Vidal el 10:49
 Etiquetas: unificación


type: caselaw

text:
 20.5.2006
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 121/9
 Begäran om förhandsavgörande framställd av Krajský soud v Ostravě den 24 mars 2006 – Skoma-Lux s.r.o. mot Celní ředitelství Olomouc
 (Mål C-161/06)
 (2006/C 121/15)
 Rättegångsspråk: tjeckiska
 Hänskjutande domstol
 Krajský soud v Ostravě (Republiken Tjeckien).
 Parter i målet vid den nationella domstolen
 Klagande: Skoma-Lux s.r.o.
 Motpart: Celní ředitelství Olomouc.
 Tolkningsfrågor
 1)
 Skall bestämmelsen i artikel 58 i akten om villkoren för Republiken Tjeckiens, Republiken Estlands, Republiken Cyperns, Republiken Lettlands, Republiken Litauens, Republiken Ungerns, Republiken Maltas, Republiken Polens, Republiken Sloveniens och Republiken Slovakiens anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen på vilka unionen grundats, genom vilken Republiken Tjeckien blev en medlemsstat i Europeiska unionen från och med den 1 maj 2004, tolkas så att en medlemsstat gentemot en enskild får tillämpa en förordning, som vid tidpunkten för tillämpningen inte hade blivit korrekt offentliggjord i den officiella tidningen på medlemsstatens språk?
 2)
 Om fråga 1 besvaras nekande, är frågan om förordningen inte går att tillämpa mot en enskild en fråga om giltigheten eller en fråga om tolkningen av gemenskapsrätten i den mening som avses i artikel 234 i EG-fördraget?
 3)
 Om domstolen skulle fastställa att denna begäran om förhandsavgörande avser en gemenskapsrättsakts giltighet i den mening som avses i domstolens dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85 Foto-Frost (REG 1987, s. 4199; svensk specialutgåva, volym 9, s. 233), är förordning nr 2454/93 ogiltig gentemot klaganden och dennes tvist med Republiken Tjeckiens tullmyndigheter på grund av att den inte offentliggjorts i vederbörlig ordning i EU:s officiella tidning i enlighet med artikel 58 i akten om villkoren för anslutningen?


text:
 Svarīgs juridisks paziņojums
 |
 22003D0065
 Oficiālais Vēstnesis L 257 , 09/10/2003 Lpp. 0001 - 0003
 EEZ Apvienotās komitejas LēmumsNr. 65/2003(2003. gada 20. jūnijs),ar ko groza Eiropas Ekonomikas zonas līguma I pielikumu (Veterinārijas un fitosanitārijas jautājumi)EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, kas grozīts ar protokolu, kurš precizē Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, turpmāk tekstā — "līgums", un jo īpaši tā 98. pantu,tā kā:(1) līguma I pielikums grozīts ar EEZ Apvienotās komitejas 2003. gada 14. marta Lēmumu Nr. 31/2003 [1];(2) līgumā jāiekļauj Padomes 2000. gada 4. decembra Lēmums 2000/766/EK par konkrētiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz transmisīvajām sūkļveida encefalopātijām un dzīvnieku olbaltumvielu izbarošanu [2];(3) līgumā jāiekļauj Komisijas 2000. gada 29. decembra Lēmums 2001/9/EK par kontroles pasākumiem, kas vajadzīgi, lai īstenotu Padomes Lēmumu 2000/766/EK par konkrētiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz transmisīvajām sūkļveida encefalopātijām un dzīvnieku olbaltumvielu izbarošanu [3];(4) līgumā jāiekļauj Komisijas 2001. gada 27. februāra Lēmums 2001/165/EK, ar kuru attiecībā uz hidrolizētiem proteīniem groza Lēmumu 2001/9/EK par kontroles pasākumiem, kas vajadzīgi, lai īstenotu Lēmumu 2000/766/EK par dažiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz transmisīvajām sūkļveida encefalopātijām un dzīvnieku olbaltumvielu izbarošanu [4];(5) līgumā jāiekļauj Komisijas 2002. gada 27. marta Lēmums 2002/248/EK ar ko groza Padomes Lēmumu 2000/766/EK un Komisijas Lēmumu 2001/9/EK par konkrētiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz transmisīvajām sūkļveida encefalopātijām un dzīvnieku olbaltumvielu izbarošanu [5];(6) šis lēmums neattiecas uz Lihtenšteinu,IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.1. pantsLīguma I pielikuma I nodaļu groza, kā noteikts turpmāk.1. Aiz 10. punkta (Padomes Direktīva 90/167/EEK) 7.1. daļā iestarpina šādu punktu:"11. 32000 D 0766: Padomes 2000. gada 4. decembra Lēmums 2000/766/EK par konkrētiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz transmisīvajām sūkļveida encefalopātijām un dzīvnieku olbaltumvielu izbarošanu (OV L 306, 7.12.2000., 32. lpp.), kas grozīts ar:- 32002 D 0248: Komisijas 2002. gada 27. marta Lēmumu 2002/248/EK (OV L 84, 28.3.2002., 71. lpp.).Šis tiesību akts attiecas arī uz Islandi teritorijās, uz kurām attiecas īpaši tiesību akti, uz kuriem ir atsauce Ievada 2. punktā."2. Aiz 15. punkta (Komisijas Lēmums 2000/159/EK) 7.2. daļā iestarpina šādu punktu:"16. 32001 D 0009: Komisijas 2000. gada 29. decembra Lēmums 2001/9/EK par kontroles pasākumiem, kas vajadzīgi, lai īstenotu Padomes Lēmumu 2000/766/EK par konkrētiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz transmisīvajām sūkļveida encefalopātijām un dzīvnieku olbaltumvielu izbarošanu (OV L 2, 5.1.2001., 32. lpp.), kas grozīts ar:- 32001 D 0165: Komisijas 2001. gada 27. februāra Lēmumu 2001/165/EK (OV L 58, 28.2.2001., 43. lpp.),- 32002 D 0248: Komisijas 2002. gada 27. marta Lēmumu 2002/248/EK (OV L 84, 28.3.2002., 71. lpp.).Šie tiesību akti attiecas arī uz Islandi teritorijās, uz kurām attiecas īpaši tiesību akti, uz kuriem ir atsauce Ievada 2. punktā."2. pantsEiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ pielikumā publicējamie Lēmumu 2000/766/EK, 2001/9/EK, 2001/165/EK un 2002/248/EK teksti islandiešu un norvēģu valodā ir autentiski.3. pantsŠis lēmums stājas spēkā 2003. gada 21. jūnijā ar noteikumu, ka EEZ Apvienotajai komitejai ir sniegti visi paziņojumi saskaņā ar līguma 103. panta 1. punktu [6].4. pantsŠo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un EEZ pielikumā.Briselē, 20031. gada 20. jūnijāEEZ Apvienotās komitejas vārdā —priekšsēdētājsP. Westerlund[1] OV L 137, 5.6.2003., 30. lpp.[2] OV L 306, 7.12.2000., 32. lpp.[3] OV L 2, 5.1.2001., 32. lpp.[4] OV L 58, 28.2.2001., 43. lpp.[5] OV L 84, 28.3.2002., 71. lpp.[6] Konstitucionālas prasības nav norādītas.--------------------------------------------------