type: wikipedia

text:
Kiinan tasavalta perustettiin vuonna 1912, kun vallankumouksen seurauksena mantšujen Qing-dynastia syrjäytettiin vallasta. Keskeisimpinä syinä yli 2000 vuotta kestäneen keisarivallan kukistumiseen oli keisarin vallan heikkeneminen ja kansan keskuudessa kannatusta saaneet tasavaltalaiset aatteet. Tasavallan ensimmäiseksi johtajaksi nousi tasavaltalaisen Kuomintangin johtajan Sun Yat-Senin sijasta entisen keisarillisen armeijan päällikkö Yuan Shikai, jotta vältyttäisiin eri osapuolten välisiltä vihamielisyyksiltä. Yuan Shikai kuoli vuonna 1916, minkä jälkeen valta ajautui alueellista valtaa pitäneiden sotapäälliköiden käsiin.
 Sotapäälliköiden aikakaudella maassa alkoi herätä kommunistiset aatteet. Kommunistit saivat kannatusta laajoilla alueilla ja he toimivat aluksi yhteistyössä Kuomintangin kanssa maan yhtenäisyyden palauttamiseksi. Sun Yat-Senin kuoltua Kuomintangin johtoon noussut Tšiang Kai-šek ei enää suostunut yhteistyöhön kommunistien kanssa. Japani valloitti osan Mantšuriasta vuonna 1932 ja Kiinan ja Japanin välille syttyi täysimittainen sota vuonna 1937. Sodan aikana Tšiang Kai-šek pakotettiin yhteistyöhön japanilaisten uhan torjumiseksi. Lopullisesti Japani kukistui liittoutuneiden ansiosta ja japanilaiset vetäytyivät valloittamiltaan alueilta.
 Kiina ajautui Japanin vastaisen sodan päätyttyä sisällissotaan. Japanin sodan aikana kommunistit olivat saaneet laajaa kannatusta tasavaltalaisen Kuomintangin kustannuksella. Sisällissodan seurauksena tasavaltalaiset joutuivat vetäytymään Taiwanin saarelle, missä tasavaltalaishallitus jatkoi toimintaansa. Manner-Kiinassa Mao Zedong julisti Kiinan kansantasavallan perustetuksi vuonna 1949. Virallista rauhansopimusta osapuolten välille ei ole koskaan solmittu.
 Tasavaltalaisliike
 Kiinaa vuosisatojen ajan hallinnut mantšujen Qing-dynastia alkoi muuttua kiinalaisväestön silmissä epäsuosituksi hävityn Japania vastaan vuosina 1894-1895 käydyn sodan jälkeen. Sodan jälkeen solmittua Shimonosekin rauhaa pidettiin Kiinassa häpeällisenä. Kiina joutui maksamaan suuret sotakorvaukset ja luovuttamaan Japanille Taiwanin saaren ja tunnustamaan Korean itsenäisyyden. Ainoastaan länsimaiden väliintulo niin kutsutussa kolmoisinterventiossa esti myös Liaodongin niemimaan liittämisen Japaniin. Qing-dynastian heikkous aloitti uuden imperialistisen aallon Kiinan yli, kun Venäjä, Japani, Ranska, Saksa ja Britannia jakoivat Kiinan omiin etupiireihinsä.
 Rauhansopimus johti kiinalaisen oppineiston poliittiseen aktivoitumiseen tavalla, jota Kiinassa ei ennen oltu nähty, ja Qing-dynastian keisariin vedottiin uudistusten puolesta. Keisari Guangxu oli juuri täysi-ikäistyttyään saanut vallan käsiinsä sijaishallitsijana toimineelta leskikeisarinna Ci Xiltä. Keisari nimitti Kang Youwein toteuttamaan sadan päivän uudistukset, joiden oli määrä uudistaa valtion hallintokoneiston rakenne ja lakkauttaa hyvin palkatut mutta turhat virat. Hovin vanhoilliset konservatiivit ryhtyivät vastaiskuun ja kutsuivat leskikeisarinna Ci Xin apuun. Tämän nimissä keisarilta kaapattiin valta ja uudistukset peruttiin. Kang Youwei säästyi teloitukselta paettuaan brittien suojelukseen Hongkongiin. Ci Xi sai ratkaisevaa tukea nuorelta sotilasjohtajalata Yuan Shikailta, joka nousi myöhemmin merkittäväksi henkilöksi keisarivallan kukistumisen jälkeisinä aikoina.
 Uudistushankkeen kaatumisen kanssa alkoi samoihin aikoihin 1890-luvun lopulla kyteä ulkomaalaisvastainen liike, joka sai nimen boksarikapina. Kapinalliset hyökkäsivät kaikkia ulkomaalaisuuden merkkejä, kuten kirkkoja ja lennätinlinjoja vastaan. Qing-dynastian todellinen hallitsija Ci Xi antoi tukensa boksareille, mutta tästä huolimatta kiinalaiset kuvernöörit yrittivät tukahduttaa kapinan alueillaan. Kapinan yltyessä ulkovallat hyökkäsivät Pekingiin rauhoittaakseen tilanteen ja vuonna 1900 kapina saatiin kukistettua. Kiina tuomittiin jälleen maksamaan sotakorvaukset kapinan jälkeen, mutta Qing-dynastialle kohtalokkainta oli sen arvovallan romahdus.
 Kapinan jälkeen maassa alettiin vaatia yhä äänekkäämmin perustuslailliseen monarkiaan siirtymistä. Qing-dynastian todellinen hallitsija Ci Xi ei tätä voinut ajatellakaan, ja Qing-hallinto yritti pelastaa itsensä uudistamalla hallintoa ja toteuttamalla aiemmin hylkäämänsä sadan päivän uudistukset. Lopulta päätettiin että perustuslailliseen monarkiaan siirryttäisiin vähitellen, vuodesta 1908 alkaen. Saman vuoden lopulla Ci Xi kuoli, keisari Guangxu kuoli vain päivää ennen häntä. Samanaikaiset kuolemat tuskin olivat sattumaa. Uudeksi keisariksi nousi alaikäinen Pu Yi, minkä vuoksi valtaa pitivät sijaishallitsijat.
 Vaikka mantšut olivat hyvin kiinalaistuneita, mantšuvastaisuus ei ollut koskaan hävinnyt Kiinasta. Kaikki kapinat Qing-dynastian historian alusta alkaen pyrkivät mantšuvallan kukistamiseen. Ulkomaalaisvastainen boksarikapina poikkesi tässä suhteessa aiempien kapinoiden luonteesta. Boksarikapinan jälkeen Kiinalta vaaditut sotakorvaukset rasittivat kaikkein eniten talonpoikaisväestöä, mikä joudutti mantšuvallan luhistumista. Maassa syntyi tasavaltalaisliike, joka sai kannatusta etenkin opiskelijoiden keskuudessa. Tasavaltalaisen liikkeen johtohahmoksi nousi Sun Yat-Sen, joka johti Tongmenghui -nimistä tasavaltalaista liikettä. Sun Yat-Sen toimi pääosin ulkomailta käsin, sillä hän oli maan etsityin mies ja hänen päästään oli luvattu palkkio. Qing-viranomaiset kaappasivat hänet Lontoossa Kiinan suurlähetystöön, mutta asiasta nousseen kansainvälisen kohun vuoksi Sun Yat-Sen vapautettiin. Vuosina 1906-1911 Sun Yat-Sen johti useita tuloksettomia vallankaappausyrityksiä, mutta tasavaltalaisten asema kuitenkin vahvistui, kun he saivat kasvavaa tukea Qing-armeijan riveistä loikanneilta upseereilta. Niin kauan kuin Qing-dynastia saattoi luottaa armeijan kuuliaisuuteen, sen valta ei ollut uhattuna maakunnissa vallitsevista levottomuuksista huolimatta.
 Tasavaltalainen vallankumous
 Kun tasavaltalainen vallankumous lopulta alkoi, Sun oli varainkeruumatkalla Yhdysvalloissa, eikä Tongmenghui -järjestöllä ollut aluksi osaa vallankumouksessa. Tasavaltalainen vallankumous alkoi sattumalta Wuhanin kaupungissa, 9. lokakuuta vuonna 1911. Tapahtumaketju alkoi kun Qing-armeijan joukkoja siirrettiin Wuhanista Sichuaniin hillitsemään rautateiden kansallistamisesta puhjenneita levottomuuksia. Paikallinen tasavaltalainen solu aikoi käyttää tilaisuuden hyväkseen ja alkoi suunnitella kapinaa, mutta aikeet paljastuivat kun heidän ruutivarastonsa räjähti. Paikalliset viranomaiset alkoivat tutkia tapausta ja he saivat käsiinsä kapinallisjärjestön jäsenluettelot. Kapinallisista moni oli paikallisen varuskunnan sotilaita. Paljastuneita kapinallisia uhkasi kuolemantuomio ja he yrittivät ryhtyä kapinaan jo saman päivän iltana, mutta yritykset epäonnistuivat ja sotapoliisi pidätti useita kapinajohtajia. Seuraavana päivänä tasavaltalaiset kapinalliset onnistuivat armeijan kapinallisten tuella saamaan haltuunsa Wuhanin keskusvarikon, minkä jälkeen Qing-valtaa palvelleet Wuhanin kenraalikuvernööri ja sotavoimien komentaja pakenivat Wuhanista. Kapinaa nousi johtamaan kenraali Li Yuanhong.
 Wuhanin kapinoitsijoita oli vain noin 2000 miestä. Alkujaan kapina oli hyvin epämääräinen, mutta se levisi nopeasti muihin kaupunkeihin, missä se sai tukea myös aiemmin rauhallisina pysyneiltä ylemmiltä yhteiskuntaluokilta. Levottomuudet yltyivät joukkomurhiksi, kun paikoin han-kiinalaiset surmasivat kaikki kiinni saaneensa mantšut. Tilanne oli pian karannut Qing-dynastian hallinnasta ja 15 maakuntaa ilmoitti itsenäistyneensä Qing-vallan alaisuudesta puolentoista kuukauden sisällä. Sun Yat-Sen yritti ulkomailla ollessaan haalia kapinallisille tukea. Britit ja ranskalaiset suhtautuivat myönteisesti Suniin ja tasavaltalaisliikkeeseen. Sun palasi joulukuussa 1911 Kiinaan ja hänet valittiin Kiinan tasavallan ensimmäiseksi väliaikaiseksi presidentiksi. Tasavallan hallitus organisoitiin Nanjingiin, mutta tilanne ei suinkaan ollut rauhoittunut, sillä Qing-dynastia oli yhä vallassa, maa oli hajanainen ja tasavaltalaiset uudistukset olivat toteuttamatta. Käytännössä Nanjingin hallinnon alainen oli vain Jangtsejoen alajuoksun laakso. Kauempana Etelä-Kiinassa riippui valtaa pitäneistä sotapäälliköistä, hyväksyttiinkö Nanjingin tasavaltalaishallitus vai ei. Sekasortoista poliittista tilannetta käyttivät hyväkseen myös Ulko-Mongolia ja Tiibet, jotka itsenäistyivät vuonna 1911. Myös Xinjiang oli käytännössä itsenäinen.
 Sun Yat-Senilla ja Nanjingista toimineella Kiinan tasavallan hallituksella oli yhä suuri ongelma maan yhdistämisessä, sillä Pekingissä toimi yhä Qing-dynastian mantšuhallitus, vaikka mantšut olivatkin menettäneet otteensa suurimmasta osasta valtakuntaansa. Ratkaisevaksi henkilöksi mantšuvallan kukistumisessa nousi sotilasjohtaja Yuan Shikai. Tämä oli Ci Xin kuoltua vuonna 1908 menettänyt virkansa ja Pohjois-Kiinassa sijainneiden joukkojensa ylipäällikkyyden, mutta vallankumouksen uhan kasvaessa hänet nimitettiin uudelleen ylipäälliköksi. Mikäli mantšut saisivat tuekseen Yuanin johtaman Qing-armeijan, se saattaisi olla edelleen tarpeeksi voimakas Kiinan tasavallan kukistamiseksi. Mantšut kääntyivät Yuan Shikain puoleen, joka vaati vastineeksi täyden vallan kaikkiin maa- ja merivoimien yksiköihin ja takuut riittävistä sotilasmäärärahoista. Qing-dynastia myöntyi Yuan Shikain vaatimuksiin ja tästä tehtiin myös pääministeri, ja hänelle annettiin lupaus perustuslailliseen monarkiaan siirtymisestä. Yuan Shikaista tuli maan vaikutusvaltaisin mies Qing-dynastian valtakauden loppuvaiheessa. Edessä oli joko tasavaltalaisten ja Yuan Shikain johtaman Qing-armeijan välinen sisällissota tai kompromissiratkaisu. Jotta säästyttäisiin sisällissodalta ja mahdolliselta ulkovaltojen väliintulolta, myös Sun Yat-Sen kääntyi Yuan Shikain puoleen, sillä ainoastaan tällä oli niin paljon vaikutusvaltaa, että hän pystyisi pakottamaan mantšukeisarin sijaishallitsijan luopumaan kruunusta. Tasavaltalaisliike lupasi Yuanille että mikäli tämä saa mantšukeisarin luopumaan kruunusta ja tukisi tasavaltalaisia, Yuanista tehtäisiin Kiinan tasavallan presidentti. Tarjous houkutteli Yuania niin paljon, että hänet saatiin tasavaltalaisten puolelle. 12. helmikuuta vuonna 1912 Yuan Shikai antoi keisarin julistuksen kruunusta luopumisesta. Sun erosi presidentin virasta Yuanin hyväksi ja uusi Kiinan tasavallan hallitus perustettiin Pekingiin. Viimeisen keisarin luovuttua kruunusta, oli Kiinan 2133 vuotta kestänyt keisariaika päättynyt. Keisariajan päättänyttä vallankumousta kutsutaan Xinhai-vallankumoukseksi sen alkamisvuoden kiinalaisen kalenterin vuosinimen mukaan. Tasavallan alkupäivänä pidetään Wuchangin kansannousun alkupäivää 10. lokakuuta 1911, joka on yhä Kiinan tasavallan kansallispäivä.
 Yuan Shikain diktatuuri
 Xinhai-vallankumouksen onnistuminen oli ollut monen kompromissin tulos, jolle ei voinut perustaa vakaata tasavaltalaista hallintoa. Monet tasavaltaa kannattaneet halusivat ensisijaisesti kukistaa mantšuhallinnon, eikä Sun Yat-Senin demokratiapyrkimykset merkinneet heille mitään.
 Parin kuukauden vallassaolon jälkeen presidentiksi noussut Yuan Shikai pyrki vahvistamaan omaa valtaansa, eikä hän hyväksynyt tasavaltalaista parlamenttia. Tasavaltalaisliikkeen johdossa oli edelleen Sun Yat-Sen. Hänen johtamansa kansallinen puolue Kuomintang sai vuoden 1913 vaaleissa selvän enemmistön. Vaalivoitossa merkittävä tekijä oli puolueen suosittu varapuheenjohtaja Song Jiaoren. Song Jiaoren vaati että toimeenpanovalta oli annettava hallitukselle, joka oli vastuussa parlamentille, eikä presidentille. Yuan murhautti Song Jiaorenin, joka olisi muuten kohonnut pääministeriksi ja julisti Kuomintangin laittomaksi järjestöksi. Sun Yat-Sen joutui pakenemaan Japaniin.
 Yuan Shikai oli valtaan noustuaan käytännössä maan diktaattori. Hän erotti useita Kuomintangiin kytköksissä olleita maakuntien sotilakuvernöörejä ja korvasi heidät omilla kannattajillaan. Vuonna 1915 hän yritti palauttaa monarkian ja julistaa itsensä maan keisariksi. Hän ei kuitenkaan saanut tarvittavaa tukea, sillä monet vaikutusvaltaiset kiinalaiset eivät enää hyväksyneet monarkiaa. Myös Yuanin suosio alkoi laskea. Ensimmäisen maailmansodan alettua Japani liittyi ympärysvaltoihin ja otti haltuunsa vanhat Saksan hallinnoimat alueet Shandongissa. Japani esitti Kiinalle niin kutsutut 21 vaatimusta, jotka toteutuessaan tekisivät Kiinasta käytännössä Japanin siirtomaan. Yuan myöntyi vaatimuksiin, mikä heikensi hänen kannatustaan maanlaajuisesti. Japani sai laajoja oikeuksia Mantšuriassa ja etuoikeudet kiinalaisiin satamiin ja rannikkokaupunkeihin. Monet Japanissa opiskelleet kiinalaiset palasivat vastalauseena kotimaahansa, missä he aloittivat japanilaisten tuotteiden boikotin.
 Yuan aikoi edelleen julistaa itsensä uudeksi keisariksi ja perustaa uuden keisarikunnan. Hän ilmoitti aloittavansa hallintokautensa vuoden 1916 alusta. Yuan ei perääntynyt suunnitelmastaan, jolloin eteläiset maakunnat alkoivat kapinoida. Yunnan julistautui ensimmäisenä itsenäiseksi ja muut maakunnat seurasivat esimerkkiä. Myös Pohjois-Kiinassa aiemmat Yuanin liittolaiset alkoivat kääntyä häntä vastaan. Painostuksen alla Yuan luopui keisariudesta ja oppositio vaati, että Yuan luopuu myös presidenttiydestä. Kysymys ratkesi itsestään, sillä Yuan Shikai kuoli yllättäen 56-vuotiaana kesäkuussa 1916.
 Sotaherrojen aikakausi
 Yuan Shikain kuoleman jälkeen Kiinalta puuttui voimakas johtaja ja maa alkoi hajota. Poliittinen valta oli sotilasjohtajien ryhmällä, jonka jäsenet eivät kunnioittaneet valtiosääntöä eivätkä parlamenttia, vaan heille merkittävintä oli oman edun tavoittelu. Kiina luisui valtaa pitävien sotaherrojen aikakauteen. Pohjois-Kiinassa sotilasjohtajien ryhmä yritti palauttaa mantšut valtaan ja vuonna 1917 he nostivat Pu Yin jälleen keisariksi, mutta vain muutaman päivän kuluttua toiset pohjoisen joukot keskeyttivät mantšuvallan palautuksen.
 Vuoteen 1920 mennessä Kiina oli ajautunut keskenään kilpailevien sotapäälliköiden aikakauteen. Maan virallinen johtaja oli presidentti, joka oli aina kulloinkin Pekingiä hallinnut sotapäällikkö. Käytännössä maa oli jakautunut itsenäisesti toimiviin maakuntiin, jota keskenään kilpailevat sotapäälliköt johtivat. Sun Yat-Sen palasi maanpaosta ja hän johti uudestaan perustettua ja Kantonista käsin toiminutta tasavaltalaishallitusta, joka vastusti maan hallituksen joukkoja. Sun Yat-Sen yritti ensimmäisen maailmansodan aikana turhaan saada ympärysvaltoja tunnustamaan Kantonin hallituksen. Kiina tuki sodassa ympärysvaltoja saadakseen näin takaisin aiemmin Saksalle kuuluneet alueet, jotka Japani oli miehittänyt. Kiinasta lähetettiin yli 100 000 miestä avustamaan liittoutuneita huoltotehtävissä.
 Kiinaa hallinneet sotapäälliköt olivat itseoppineita tai ammattisotilaita. Täyttä kaaosta tuolla aikakaudella ei ollut, sillä jotkut sotapäälliköt pyrkivät kehittämän hallitsemiaan alueita. Hajaannuksen aikaa kesti kymmenkunta vuotta, mutta jotkut sotapäälliköt pitivät valtaa hallitsemillaan alueilla aina Kiinan kansantasavallan perustamiseen asti. Pitkäikäisin sotaherrojen hallitsema valta-alue oli maan luoteisosissa sijainnut Xibei San Ma, jota muslimisotaherrat hallitsivat vuodesta 1910 Kiinan sisällissodan loppuun asti, vuoteen 1949.
 Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1919 laaditun Versailles’n rauhan mukaan Kiinassa sijainneet Saksan aiemmin hallitsemat alueet luovutettiin Japanille, vastoin Kiinan vaatimusta. Kiinalle myönteiset asiat Versailles’n rauhansopimuksessa oli Saksalle ja Itävallalle boksarikapinan jälkeen maksettavaksi määrättyjen sotakorvausten jäljellä olevien erien mitätöinti. Kiinalle epäsuotuisa sopimus herätti vastustusta Kiinassa etenkin oppineiston keskuudessa ja tyytymättömyys kohdistui valtaa pitäviin sotaherroihin ja liittoutuneita syytettiin petoksesta.
 Pettymys rauhansopimukseen ja siitä seurannut tyytymättömyys levisi ympäri Kiinan. Maassa järjestettiin vuonna 1919 suuri mielenosoitus, joka on nimetty Toukokuun neljännen päivän liikkeeksi tapahtuma-ajankohtansa mukaan. Siinä vaadittiin Japanille luovutetun Qingdaon palauttamista ja ulkomaiden vaikutusvallan pienentämistä niillä alueilla, missä ulkovaltojen vaikutus oli syrjäyttänyt kiinalaisten päätäntävallan. Protestit saivat liikkeelle suuret väestönosat ja ne levisivät myös kaupunkien keskiluokan ja työväenluokan pariin. Toukokuun neljännen päivän liike herätti kiinalaisten kansallistunteen ja sitä seurasi uuden kulttuurin liike, joka koetti luoda maahan kansanläheisemmän kulttuurin. Kansan kannalta merkittävä oli kiinan kirjakielen uudistus; maassa hylättiin klassinen kirjakieli, jota oli käytetty kuten latinaa Euroopassa vuosisatoja sen jälkeen kun kieli oli kuihtunut. Uusi kirjakieli pohjautui puhekieleen, mikä teki kansalaisille helpommaksi oppia luku- ja kirjoutustaito.
 Toukokuun neljännen päivän liikkeen jälkeen Sun Yat-Sen kykeni järjestämään Kuomintangin toiminnan uudelleen käyntiin. Kuomintang vahvisti asemiaan Kiinan eteläosassa ja Sun johti Kantonissa toiminutta eteläistä hallitusta. Sun Yat-Sen ei elinaikanaan ehtinyt vakiinnuttaa hallintoaan ja saada Kiinaa yhtenäiseksi, hän kuoli syöpään vuonna 1925. Hänen seuraajakseen Kuomintangin johtoon nousi nuori kenraali Tšiang Kai-šek. Toukokuun neljännen päivän liikkeen jälkeen Kiinassa alkoi herätä myös kommunistiset aatteet. Marxilaisuus sai kannatusta opiskelijoilta, jotka ihannoivat Neuvostoliiton mallin mukaista sosialistista yhteiskuntajärjestystä. Marxilaisuus alkoi levitä Kiinassa nopeasti ja Komintern tarjosi sosialistiselle liikehdinnälle pian tukeaan. Kiinan kommunistinen puolue piti ensimmäisen yleiskokouksensa vuonna 1921.
 Neuvostoliitto ei vielä uskonut Kiinan kommunistisen puolueen voimaan, sillä marxilaisen aatteen mukaan proletariaatin vallankumousta edeltää porvariston vallankumous, minkä vuoksi bolševikkien mielestä oli tuettava Sun Yat-Senia ja paljon Kiinan kommunistista puoluetta suurempaa Kuomintangia. Venäläiset kehottivat kiinalaisia kommunisteja liittymään Kuomintangiin ja pyrkimään vasemmistolaistamaan sen politiikkaa. Sun Yat-Sen oli valmis ryhtymään yhteistyöhön kommunistien kanssa ja Kuomintang ja Kiinan kommunistinen puolue solmivat yhteistyösopimuksen vuonna 1923. Yhteisenä tavoitteena heillä oli edistää kansallista vallankumousta paikallisia sotapäälliköitä vastaan ja torjua länsivaltojen ja Japanin Kiinaa uhkaava kolonialismi.
 Kuomintang ja Kommunistinen puolue aloittivat Kantonista käsin Neuvostoliiton tukemana yhteisen pohjoisen sotaretken vuonna 1926, tavoitteenaan yhdistää koko Kiina. Yhdeksän kuukauden aikana oli jo puolet Kiinasta vallattu. Sotamenestys johti kuitenkin myös sisäisiin taisteluihin. Sun Yat-Senin jälkeen kuoleman jälkeen Kuomintang oli jakaantunut oikeistolaiseen ja vasemmistolaiseen siipeen, joiden pyrkimykset erosivat toisistaan. Tšiang Kai-šek johti Kuomintangin oikeistosiipeä eikä suostunut yhteistyöhön kommunistien kanssa. Tšiangin johtamina oikeistolaiset kaappasivat vallan Kuomintangissa, monia kommunisteja ammuttiin ja kommunismin kannattamisesta tuli kuolemanrangaistuksen arvoinen rikos. Kommunistien laillinen toiminta tuli mahdottomaksi ja he joutuivat siirtymään maanalaiseen toimintaan. Kommunistien tukikohtia alkoi syntyä valtapiirien välimaastossa oleville alueille ja kaukaisille vuoristoalueille.
 Hetkellisesti Kiinassa oli kolme erillistä hallitusta; Pekingin sotaherrahallitus, Wuhanin kommunistinen ja Kuomintangin vasemmistosiiven hallitus ja Nanjingin oikeistolainen siviili-sotilashallinto. Vuoteen 1928 mennessä koko Kiina oli ainakin nimellisesti saatu valloitettua Tšiang Kai-šekin oikeistohallituksen alaisuuteen ja se sai myös kansainvälisen tunnustuksen maan ainoana laillisena hallituksena. Poliittinen tilanne säilyi kuitenkin sekasortoisena onnistuneesta sotaretkestä huolimatta. Uskollisuus Nanjingissa toimineelle Tšiang Kai-šekin johtamalle hallitukselle oli näennäistä. Sotaretki oli onnistunut vain maakuntakenraalien tuella, jotka tukivat Kuomintangia vain mikäli se oli heidän omien etujensa mukaista.
 Nanjingin vuosikymmen
 Nanjingista johdettu Kiinan tasavalta pyrki modernisoimaan maata, mutta suuret yhteiskunnalliset uudistukset, kuten maareformin toteuttaminen jäivät tekemättä. Kuomintangin johtama tasavalta oli autoritaarinen valtio tasavaltalaisesta retoriikasta huolimatta ja se teki yhteistyötä Euroopan fasististen hallintojen kanssa ja hallinnon vastustajat joutuivat vainon kohteeksi. Tasavallan hallinnon resursseja kului myös taisteluun kommunisteja vastaan ja Japanin kasvavaan uhkaan valmistautumiseen. Kommunistit olivat onnistuneet perustamaan syrjäseuduille uusia neuvostoalueita. Näistä merkittävimmät tukikohdat syntyivät Mao Zedongin johdolla Jiangxin maakuntaan, missä kommunisteilla oli oma aluehallinto.
 Tšiang Kai-šek pystyi Saksan tukemana järjestämään armeijansa taistoon kommunisteja vastaan ja vuonna 1935 Kuomintangin joukkojen onnistui sotilallisesti nujertaa Jiangxin neuvostoalue. Kommunistien oli paettava Jiangxista ja he kykenivät murtautumaan Kuomintangin linjojen läpi ja vetäytymään 5000 kilometrin matkan Yan'aniin Pohjois-Shaanxiin, missä sijaitsi kommunistien pohjoinen tukikohta. Näin syntyi kommunistien legenda pitkästä marssista, josta selviytyi perille vain noin joka kymmenes marssille lähteneistä 90 000 hengestä, muiden kaatuessa matkan varrella taisteluissa tai karatessa. Merkittävin pitkän marssin tuoma muutos oli Mao Zedongin nousu johtamaan kommunistisen puolueen päätöksentekoa.
 Vielä kommunistejakin suuremman uhan Kuomintangin tasavaltalaishallitukselle muodosti Japani, joka oli ryhtynyt harjoittamaan aggressiivista laajentumispolitiikkaa. Japanilaiset olivat pitäneet sotilasyksiköitä Mantšuriassa bokserikapinan jälkeen laaditun rauhansopimuksen oikeuttamina. Japanilaiset lavastivat vuonna 1931 niin kutsutussa Mukdenin välikohtauksessa terrori-iskun itseään vastaan ja sen varjolla miehittivät Mantšurian, mihin he perustivat Mantšukuo nimisen nukkevaltion, jonka nimelliseksi hallitsijaksi nimettiin Pu Yi. Vuonna 1933 Japanin joukot laajensivat Mantšukuon aluetta valloittaen Chengden kaupunkia ympäröivän alueen ja hyökkäsivät kiinan muurin läheisiä solia vastaan. Mantšurian menetys oli suuri isku Kiinan taloudelle ja teollisuudelle. Kiinan kansan mielipide alkoi kääntyä hyvin japanilaisvastaiseksi, mutta kansan tyytymättömyys kohdistui myös Kuomintangin hallintoa kohtaan, joka oli ottanut sovittelevan linjan japanilaisten toimia kohtaan.
 Kuomintang korosti politiikassaan Kiinan sisäistä yhtenäisyyttä ennen ulkoisen vaaran torjumista. Tšiang Kai-šek oli sitä mieltä että kommunismin uhka tuli kukistaa ensin ja japanilaiset myöhemmin. Kommunistit taas julistivat sodan Japanille jo vuonna 1931, mikä oli omiaan nostamaan kommunistien suosiota kansan keskuudessa, Kuomintangin kustannuksella. Kuomintangin rivit eivät kuitenkaan olleet yhtenäiset ja osa Tšiang Kai-šekin alaisista sotapäälliköistä oli eri mieltä japanilaisia kohtaan noudatettavasta sovittelevasta politiikasta. Japanilaisten pois Mantšuriasta ajamat Kiinan tasavallan armeijan joukot siirrettiin pois pohjoisesta, jotta he eivät provosoisi välikohtauksia japanilaisia vastaan. Heidät sijoitettiin Xi'aniin, missä he olivat etulinjassa kommunisteja vastaan. Uudessa sijoituspaikassaan Kuomintangin tasavaltalaisarmeijan yksikkö oli kuitenkin haluton taistelemaan maanmiehiään vastaan.
 Vuoden 1936 lopulla sattunut Xi’anin välikohtaus muodostui kuitenkin käännekohdaksi Tšiang Kai-šekin noudattamassa politiikassa Japanin suhteen. Kun Tšiang Kai-šek matkusti joulukuussa 1936 Xi'an iin järjestämään joukkojaan kommunisteja vastaan, hänen omat kenraalinsa ottivat hänet vangiksi. Neuvostoliitto pelkäsi että jos Tšiang surmattaisiin, tämä saattaisi estää Kuomintangin ja Kiinan kommunistisen puolueen yhteisrintaman Japania vastaan. Tämä oli myös Neuvostoliiton etu, joka tarvitsi Kiinasta liittolaisen Japania vastaan. Kommunistit lähettivat Zhou Enlain johtaman valtuuston neuvottelemaan Tšiang Kai-šekin ja tämän vanginneen kenraali Zhang Xueliangin kanssa. Lopputuloksena Tšiangin henki säästettiin, mutta vastineeksi hänen tuli suostua muodostamaan yhteisrintama kommunistien kanssa Japania vastaan. Tšiang vapautettiin ja hän suostui solmimaan yhteistyösopimuksen kommunistien kanssa Japanin uhan torjumiseksi.
 Japanin vastainen sota
 Yhteisrintama muodostettiin juuri sopivaan ajankohtaan, sillä kesällä 1937 Japani aloitti avoimen sodan Kiinaa vastaan. Tekosyynä japanilaiset käyttivät Marco Polon sillan välikohtausta, jossa japanilaiset vaativat päästä rajan yli Mantšukuon alueelta Kiinaan etsimään japanilaista sotilaskarkuria. Kiinalaiset eivät suostuneet vaatimuksiin ja rajalla syntyi laukaustenvaihtoa puolin ja toisin. Selkkaus toimi sodan lähtölaukauksena. Kiinan kommunistien ja Kuomintangin muodostamalla yhteisrintamalla ei kuitenkaan ollut riittävää sotilaallista voimaa japanilaisten etenemisen pysäyttämiseen. Sodan alussa Kiinan ja Japanin joukkojen välillä käytiin ankaria taisteluita Shanghaissa, jotka päättyivät japanilaisten voittoon. Kiinalaisten peräännyttyä japanilaiset seurasivat ja etenivät Nanjingiin, missä he toimeenpanivat kiinalaisiin siviileihin kohdistuneen joukkomurhan, jossa kuoli 300 000 kiinalaista. Keisarillisen Japanin armeijan motiivi hirmutekoon on epäselvä, sen on ajateltu olevan yritys pelotella Kiinan tasavallan hallitus neuvottelemaan rauhasta. Kiinalaisten ankara vastarinta sodan alussa oli yllättäntyt japanilaiset, jotka olivat varmoja omasta ylivertaisuudestaan. Nanjingin verilöylyn tapaisia pienempiä joukkomurhia tapahtui myös pienemmässä mittakaavassa muissakin kaupungeissa, jotka japanilaiset miehittivät.
 Kuomintang-hallitus pakeni japanilaisia Chongqingiin Sichuanin maakuntaan, joka on vuorten ympäröimä maakunta ja helpommin puolustettavissa, mutta ilmahyökkäyksiltä sekään ei säästynyt. Japanilaiset eivät sodan aikana kyenneet aluetta valloittamaan. Kommunistien tukikohta säilyi Yan'anissa, mistä käsin he organisoivat sissisotaa japanilaisia vastaan. Japanilaiset kykenivät hallitsemaan vain valloittamiaan suuria asutuskeskuksia ja liikenneväyliä. Maaseudulle asti japanilaisten valta ei yltänyt, mitä kiinalaiset pystyivät käyttämään hyväkseen ja häiritsemään japanilaisia näiltä alueilta. Japanilaiset eivät vuoden 1938 jälkeen enää edenneet Kiinassa sotilaallisesti, vaan he keskittyivät muualle tehtäviin hyökkäyksiin. Japani pyrki saavuttamaan loput tavoitteensa Kiinassa diplomaattisemmin ja he perustivat nukkehallituksia valloittamilleen alueille. Tšiang Kai-sek kieltäytyi neuvottelemasta japanilaisten kanssa, mutta Kuomintangista erotetun vasemmistosiiven johtaja Wang Jingwei oli sitä mieltä että oli Kiinan edun mukaista suostua neuvotteluihin japanilaisten kanssa. Japanilaiset asettivat Wang Jingwein johtamaan Shanghaista käsin Kuomintangin nukkehallitusta. Japanilaisten käymä sota vei paljon varoja ja he yrittivät kattaa menoja Kiinasta saatavilla tuloilla. Japanin miehitysaika Kiinassa tarkoitti kiinalaisväestön riistoa ja siviilien pakko-ottoja työvoimaksi, käytännössä orjiksi.
 Kiina sai sodassa aluksi tukea vain Neuvostoliitolta.
 Tšiang Kai-sek turvautui sodassa viivyttelytaktiikkaan, sillä hän arveli Yhdysvaltojen liittyvän ennemmin tai myöhemmin sotaan ja sen mahdin kukistavan japanilaiset. Sodan aikana alkoi murentua myös Kuomintangin ja kommunistien yhteisrintama. Tšiang Kai-sek oli huolissaan Mao Zedongin johtamien kommunistien kasvavasta suosiosta Japanin linjojen takana. Kommunistit pystyivät tekemään talonpoikaisväestöä suosivia maauudistuksia, kun taas Kuomintang pyrki estämään kommunistien vallan leviämisen. Kommunistisen puolueen suosion kasvu oli suurta, vuosien 1937 ja 1945 välillä puolueen jäsenmäärä kasvoi 100 000:sta 1,2 miljoonaan. Osapuolten välillä syntyi yhteenottoja Pohjois-Kiinassa vuonna 1939 ja yhteisrintama särkyi kun vuonna 1941 Kuomintangin kenraali hyökkäsi Anhuissa kommunistiarmeijan kimppuun.
 Kiinan sotamenestys Japania vastaan kääntyi kun Yhdysvallat ja Iso-Britannia ryhtyivät tukemaan kiinalaisia. Japanin hyökkäys Pearl Harboriin joudutti Yhdysvaltojen osallistumista sotaan. Japani ei kyennyt vastaamaan liittoutuneiden valtavien sotilaallistan voimavarojen edessä ja antautui elokuussa vuonna 1945.
 Kiinan sisällissota
 Japanin vastaisen sodan päätyttyä Kiinan sisäpoliittinen tilanne oli yhä ratkaisematta. Japanilaisten vetäydyttyä suurin osa maasta oli kommunistien hallinnassa. Maan talous oli sodan jälkeen halvaantunut, tehtaat seisoivat ja osa oli pommitettu maan tasalle. Kaupankäynti oli pysähdyksissä ja ulkomaiset yritykset olivat lähteneet, infrastruktuuri oli romahtanut ja inflaatio vienyt rahan arvon. Lisäksi katovuodet aiheuttivat laajoja nälänhätiä. Valtaa pitävälle Kuomintangille sodanjälkeinen jälleenrakennus aiheutti valtavan urakan. Työtä vaikeutti edelleen se, että kommunistit ja Kuomintang suhtautuivat toisiinsa epäillen. Kommunistit eivät halunneet luopua hallitsemistaan alueista ilman takeita siitä, ettei heidän kannattajiaan tuhottaisi.
 Japanilaisten vetäydyttyä Neuvostoliitto havaitsi Mantšuriaan syntyneen valtatyhjiön ja valloitti alueen. Neuvostoliitto suosi luonnollisesti kommunisteja ja Mantšuriasta muodostui kommunistien tukialue. Yhdysvaltojen tukema Kuomintang taas vaati että japanilaisten tuli antautua vain sen joukoille. Tilannetta yritettiin ratkaista rauhanomaisesti, mutta kesäkuussa 1946 syttyi sisällissota sen jälkeen kun Neuvostoliitto vetäytyi Mantšuriasta. Kuomintangin joukot saivat aluksi sotamenestystä edeten Pohjois-Kiinassa, mutta Tšiang Kai-sekin hallinto kärsi laajamittaisesta korruptiosta ja se oli muuttunut epäsuosituksi. Kommunistien suosiota taas nosti Japanin vastaisen sodan aikana alkanut maareformi, jossa suurmaanomistajien maita jaettiin vähäosaisille talonpojille, mikä toi kommunistien tueksi Kiinan valtavan talonpoikaisväestön, sillä Kuomintangin voitto olisi merkinnyt heidän etujensa menettämisen. Kuomintang alkoi menettää otettaan hallitsemistaan alueista ja Tšiang Kai-sek ryhtyi koviin otteisiin ja tasavaltalaiset lisäsivät sortotoimia ja ryhtyivät kadunvarsiteloituksiin. Kuomintangin kovat toimet tekivät heidän yhdysvaltalaisten liittolaistensa suhtautumisen Tšiangiin horjuvaksi.
 Kommunistit saivat huomattavia voittoja vuonna 1948 ja tammikuussa 1949 Peking ja Tianjin jäivät kommunistien hallintaan. Nanjing ja Shanghai valloitettiin huhtikuussa 1949. Jäljellä olleet Kuomintangin joukot huomasivat tukalan tilanteensa ja vetäytyivät Taiwanin saarelle. Lokakuun 1. päivänä vuonna 1949 Mao Zedong julisti virallisesti Kiinan kansantasavallan perustetuksi uudelleen pääkaupungiksi otetussa Pekingissä.
 Kiinan tasavalta jatkoi toimintaansa Taiwanilla, missä Tšiang Kai-sek julisti Taipein Kiinan väliaikaiseksi pääkaupungiksi. Sisällissodan seurauksena Kiina jakaantui Taiwanilla hallitsevaan tasavaltaan ja mantereella hallitsevaan kansantasavaltaan. Osapuolten välille ei ole edelleenkään solmittu virallisesti rauhaa, vaikka alueiden välillä on 1970-luvulta lähtien käyty vilkasta kauppaa. Taiwanin asema on edelleen Kiinan ulkopolitiikassa keskeinen kysymys. Keskeisin selitys kommunistisen vallankumouksen onnistumiselle on Kiinan ja Japanin välinen sota, joka loi pohjan kommunismin kasvavalle suosiolle. Länsimainen historiankirjoitus pitää sodan aiheuttamaa sekasortoa, joka raunioitti tasavallan talouden ja hyvän hallinnon elementit, suurimpana syynä kommunistien valtaannousulle. Kiinan kommunistinen puolue taas katsoo, että kommunistisessa vallankumouksessa kyse oli vapautuksesta, jolla Kiinan kansa kukisti kolonialismin.
 Siirtyminen demokratiaan
 1980-luvun lopulla Taiwanissa alkoi poliittinen muutos oppositioliikkeen ja tavallisten kansalaisten vaatimusten seurauksena. Kuomintang kumosi vuosikymmeniä vanhat sotatilalait ja salli opposition toiminnan, vapaat vaalit sekä vapaan lehdistön. Freedom House -järjestön mukaan Taiwan on Aasian toiseksi vapain maa Japanin jälkeen. Kansainvälisen lehdistöinstituutin mukaan Taiwanin lehdistö on Aasian vapain. Poliittisen järjestelmän ongelmia ovat olleet päätöksenteon tehottomuus sekä vanhan yksipuoluejärjestelmän rakenteiden purkaminen.
 Vuodesta 2012 lähtien Taiwanissa on pidetty parlamenttivaalit samanaikaisesti presidentinvaalien kanssa. Toistaiseksi presidentti ja lainsäädäntöelimen enemmistö ovat aina olleet samasta puolueesta. Parlamentissa enemmistö on vuosien 2008 ja 2012 vaaleissa tullut Kuomintangille. Vuosien 2016 ja 2020 vaaleissa parlamentin enemmistä on tullut DPP:lle.
 Tammikuussa 2016 Tsai Ing-wen voitti presidentinvaalit ja oppositiossa ollutta Demokraattista edistysopuoluetta (Democratic Progressive Party, DPP) edustaneesta Tsaista tuli maan historian ensimmäinen naispresidentti ja Kuomintangia edustaneen presidentti Ma Yin-jeoun seuraaja. Tammikuussa 2020 Tsai valittiin toiselle virkakaudelle Kiinan tasavallan eli Taiwanin presidenttinä saatuaan 57% äänistä.
 Lähteet
 Viitteet
 Tasavallan historia


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 22003A1231(01)
 Visserijovereenkomst tussen de Gemeenschap en de Republiek Mozambique
 Publicatieblad Nr. L 345 van 31/12/2003 blz. 0045 - 0047
 Visserijovereenkomst tussen de Gemeenschap en de Republiek MozambiqueDE EUROPESE GEMEENSCHAP, hierna "de Gemeenschap" te noemen,enerzijds, enDE REPUBLIEK MOZAMBIQUE, hierna "Mozambique" te noemen,anderzijds,hierna "de partijen" te noemen,GELET OP de nauwe samenwerking tussen de Europese Gemeenschap en Mozambique, met name in het kader van de Overeenkomsten van Lomé en Cotonou, en op de wens van beide partijen deze betrekkingen te intensiveren,GELET OP het Zeerechtverdrag van de Verenigde Naties,ZICH BEWUST van het belang van de beginselen die zijn vastgelegd in de in 1995 tijdens de conferentie van de FAO goedgekeurde Gedragscode voor een verantwoorde visserij,VASTBESLOTEN in beider belang samen te werken voor de instandhouding op lange termijn en de duurzame exploitatie van de maritieme biologische rijkdommen,VERLANGENDE de voorwaarden en voorschriften vast te stellen voor de activiteiten en voor de samenwerking in het belang van beide partijen op visserijgebied,ERVAN OVERTUIGD dat deze samenwerking de belangen van beide partijen en hun beider doelstellingen op economisch en sociaal gebied zal bevorderen,VASTBERADEN te streven naar een nog nauwere economische samenwerking op visserijgebied en in de daarvan afhankelijke sectoren door de totstandbrenging en ontwikkeling van joint ventures met ondernemingen van beide partijen,VASTBESLOTEN de samenwerking in de visserij en in de daarvan afhankelijke activiteiten te bevorderen,KOMEN ALS VOLGT OVEREEN:Artikel 1Bij deze overeenkomst worden de beginselen, regels en procedures vastgesteld inzake:- de economische, financiële, technische en wetenschappelijke samenwerking op visserijgebied met het oog op de instandhouding en duurzame exploitatie van de visbestanden en op de ontwikkeling van de Mozambikaanse visserijsector,- de voorwaarden voor de toegang van de vissersvaartuigen van de Gemeenschap tot de wateren van Mozambique,- de partnerschappen tussen ondernemingen voor de ontwikkeling, in het belang van beide partijen, van economische activiteiten in de visserijsector en van daarmee verband houdende activiteiten.Artikel 2Voor de toepassing van deze overeenkomst wordt verstaan onder:a) "Mozambikaanse autoriteiten": het ministerie van Visserij van de Republiek Mozambique;b) "communautaire autoriteiten": de Commissie;c) "vaartuig van de Gemeenschap": een vaartuig dat de vlag van een lidstaat van de Gemeenschap voert en in de Gemeenschap is geregistreerd;d) "joint venture": een commerciële vennootschap die in Mozambique is opgericht door nationale reders of ondernemingen van de partijen voor de uitoefening van activiteiten in de visserijsector of daarmee verband houdende activiteiten;e) "gemengde commissie": een commissie, samengesteld uit vertegenwoordigers van de Gemeenschap en van Mozambique, die is belast met het toezicht op de naleving en de interpretatie van de overeenkomst.Artikel 31. Mozambique verbindt zich ertoe vaartuigen van de Gemeenschap in zijn visserijzone te laten vissen overeenkomstig de bepalingen van deze overeenkomst en van het aan de overeenkomst gehechte protocol en de bijlage.2. De visserijactiviteiten waarop deze overeenkomst betrekking heeft, moeten worden uitgevoerd overeenkomstig de in Mozambique geldende wetten en voorschriften.Artikel 41. De Gemeenschap verbindt zich ertoe al het nodige te doen om ervoor te zorgen dat haar vaartuigen de bepalingen van deze overeenkomst en de wetgeving inzake de uitoefening van de visserij in de wateren onder de jurisdictie van Mozambique in acht nemen.2. De Mozambikaanse autoriteiten stellen de Commissie in kennis van elke wijziging in voornoemde wetgeving.Artikel 51. De Gemeenschap verleent Mozambique een financiële compensatie overeenkomstig de in het protocol en de bijlagen bij deze overeenkomst vastgestelde voorwaarden en regelingen inzake de toegang tot de Mozambikaanse visgronden.2. Deze financiële compensatie wordt jaarlijks verleend ter ondersteuning van de door Mozambique uitgevoerde programma's en acties inzake het beheer en de administratie van de visserij op en de instandhouding en duurzame exploitatie van de visbestanden alsmede de ontwikkeling van de Mozambikaanse visserijsector.Artikel 61. Bij ernstige gebeurtenissen, met uitzondering van natuurrampen, die de uitoefening van de visserij in de visserijzone van Mozambique verhinderen, kan de Commissie de betaling van de financiële compensatie na overleg tussen beide partijen opschorten.2. Wanneer de omstandigheden zijn genormaliseerd, wordt de betaling van de financiële compensatie hervat nadat beide partijen hebben overlegd en in onderlinge overeenstemming hebben bevestigd dat onder de gegeven omstandigheden de visserij opnieuw normaal kan worden uitgeoefend.3. De geldigheid van de overeenkomstig artikel 8 aan vaartuigen van de Gemeenschap verleende vergunningen wordt verlengd voor een periode gelijk aan de duur van de opschorting van de visserijactiviteiten.Artikel 71. Voor de uitoefening van visserijactiviteiten door vaartuigen van de Gemeenschap in de wateren van Mozambique geldt een vergunningenstelsel volgens de geldende Mozambikaanse wetgeving.2. De procedure voor het verkrijgen van een vergunning voor een vaartuig, de toepasselijke bedragen en de wijze van betaling door de reder zijn vermeld in de bijlage bij het protocol.Artikel 81. Indien omwille van de instandhouding en bescherming van de visbestanden van Mozambique maatregelen worden goedgekeurd die van nadelige invloed kunnen zijn op de visserijactiviteiten van vaartuigen van de Gemeenschap in het kader van de overeenkomst, plegen de partijen overleg met het oog op de aanpassing van het protocol en de bijlagen.2. Met inachtneming van de nationale wetgeving moeten de door de Mozambikaanse autoriteiten getroffen maatregelen om de visserij met het oog op de instandhouding van de visbestanden te reguleren, zijn gebaseerd op objectieve wetenschappelijke criteria. Dergelijke maatregelen moeten gelijkelijk voor vaartuigen van de Gemeenschap en voor andere vaartuigen gelden, onverminderd eventuele overeenkomsten tussen ontwikkelingslanden in hetzelfde geografische gebied, met name regelingen voor het vissen in elkaars wateren.Artikel 91. De partijen bevorderen economische, technische en wetenschappelijke samenwerking in de visserijsector en verwante sectoren. De partijen plegen overleg om de verschillende maatregelen in het kader van de overeenkomst te coördineren.2. De partijen bevorderen de uitwisseling van informatie over visserijtechnieken, vistuig, conserveringsmethoden en procédés voor de industriële verwerking van visserijproducten.3. Beide partijen spannen zich in om gunstige omstandigheden te scheppen voor de betrekkingen tussen ondernemingen van de partijen op technisch, economisch en commercieel vlak.4. De partijen verbinden zich ertoe om, hetzij rechtstreeks, hetzij in het kader van bevoegde internationale organisaties, het beheer en de instandhouding van de biologische rijkdommen in de Indische Oceaan te coördineren en het wetenschappelijk onderzoek terzake te vergemakkelijken.Artikel 101. De partijen bevorderen de oprichting van joint ventures in het belang van beide partijen met het oog op de ontwikkeling van de visserij en de verwante activiteiten in Mozambique.2. Bij de overdracht van vaartuigen van de Gemeenschap naar joint ventures en bij de oprichting van joint ventures in Mozambique dienen de geldende wetgeving van Mozambique en die van de Gemeenschap in acht te worden genomen.Artikel 11Er wordt een gemengde commissie opgericht die wordt belast met het toezicht op de toepassing van de overeenkomst. De belangrijkste taken van deze gemengde commissie zijn:1. het controleren van de uitvoering, interpretatie en toepassing van de overeenkomst en met name van de uitvoering van de programma's en maatregelen als bedoeld in artikel 5 en als beschreven in het aan deze overeenkomst gehechte protocol;2. het optreden als contactorgaan voor vraagstukken van gemeenschappelijk belang op visserijgebied;3. het fungeren als forum voor de minnelijke schikking van eventuele geschillen betreffende de interpretatie of toepassing van de overeenkomst;4. indien nodig het opnieuw beoordelen van de vangstmogelijkheden en, naar aanleiding daarvan, de financiële compensatie.De gemengde commissie komt ten minste eenmaal per jaar bijeen, afwisselend in Mozambique en in de Gemeenschap. Op verzoek van één van beide partijen kan zij een buitengewone vergadering beleggen.Artikel 12Deze overeenkomst is van toepassing, enerzijds, op het grondgebied waarvoor het Verdrag tot oprichting van de Gemeenschap van toepassing is en onder de in dat Verdrag gestelde voorwaarden en, anderzijds, op het grondgebied van de Republiek Mozambique.Artikel 131. De overeenkomst is geldig voor een periode van drie jaar vanaf de datum van inwerkingtreding; zij wordt telkens met drie jaar verlengd tenzij een van beide partijen haar ten minste zes maanden voor het einde van de eerste periode of van iedere volgende periode met schriftelijke kennisgeving opzegt.2. Indien een van beide partijen de overeenkomst opzegt, treden beide partijen in onderhandeling.Artikel 14Het protocol en de bijlage vormen een integrerend deel van deze overeenkomst.Artikel 15Deze overeenkomst, opgesteld in twee exemplaren in de Deense, Duitse, Engelse, Finse, Franse, Griekse, Italiaanse, Nederlandse, Portugese, Spaanse en Zweedse taal, zijnde alle teksten gelijkelijk authentiek, treedt in werking op de dag waarop de partijen elkaar ervan in kennis stellen dat de daartoe vereiste procedures zijn afgewikkeld.


text:
 Dôležité právne oznámenie
 |
 22005A0311(02)
 Dohoda medzi Európskou úniou a Albánskou republikou o účasti Albánskej republiky na operácii vojenského krízového manažmentu Európskej únie v Bosne a Hercegovine (operácia ALTHEA) - Vyhlásenia
 Úradný vestník L 065 , 11/03/2005 S. 0035 - 0038 Úradný vestník L 159 , 13/06/2006 S. 0188 - 0191
 Dohodamedzi Európskou úniou a Albánskou republikou o účasti Albánskej republiky na operácii vojenského krízového manažmentu Európskej únie v Bosne a Hercegovine (operácia ALTHEA)EURÓPSKA ÚNIA (EÚ)na jednej strane aALBÁNSKA REPUBLIKAna strane druhej,ďalej len "strany",BERÚC DO ÚVAHY:- prijatie jednotnej akcie 2004/570/SZBP z 12. júla 2004 o vojenskej operácii Európskej únie v Bosne a Hercegovine [1] Radou Európskej únie,- pozvanie Albánskej republiky na účasť na operácii vedenej EÚ,- úspešné zakončenie procesu vytvorenia ozbrojených síl a odporúčanie veliteľa operácie EÚ a vojenského výboru EÚ schváliť účasť ozbrojených síl Albánskej republiky na operácii vedenej EÚ,- rozhodnutie Politického a bezpečnostného výboru BiH/3/2004 z 29. septembra 2004 o zriadení Výboru prispievateľov na vojenskú operáciu Európskej únie v Bosne a Hercegovine [2],- rozhodnutie BiH/5/2004 Politického a bezpečnostného výboru z 3. novembra 2004, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie BiH/1/2004 o prijatí príspevkov tretích štátov na vojenskú operáciu Európskej únie v Bosne a Hercegovine a rozhodnutie BiH/3/2004 o zriadení Výboru prispievateľov na vojenskú operáciu Európskej únie v Bosne a Hercegovine,DOHODLI SA TAKTO:Článok 1Účasť na operácii1. Albánska republika sa pripája k jednotnej akcii 2004/570/SZBP z 12. júla 2004 o vojenskej operácii Európskej únie v Bosne a Hercegovine a ku každej jednotnej akcii alebo rozhodnutiu, ktorým Rada Európskej únie rozhodne o rozšírení operácie vojenského krízového manažmentu EÚ v súlade s ustanoveniami tejto dohody a akýmikoľvek požadovanými vykonávacími opatreniami.2. Príspevok Albánskej republiky na operáciu vojenského krízového manažmentu EÚ sa nedotýka autonómie rozhodovania Európskej únie.3. Albánska republika zabezpečuje, aby jej ozbrojené sily a personál, ktorý sa zúčastňuje na operácii vojenského krízového manažmentu EÚ, vykonával svoju misiu v súlade s:- jednotnou akciou 2004/570/SZBP a prípadnými následnými zmenami a doplneniami,- operačným plánom,- vykonávacími opatreniami.4. Ozbrojené sily a personál, ktorý v rámci operácie vysiela Albánska republika, vykonáva svoje služobné povinnosti a správa sa tak, že má na zreteli výhradne záujmy operácie vojenského krízového manažmentu EÚ.5. Albánska republika včas informuje veliteľa operácie EÚ o každej zmene týkajúcej sa jej účasti na operácii.Článok 2Postavenie ozbrojených síl1. Postavenie ozbrojených síl a personálu, ktorý v rámci operácie vojenského krízového manažmentu EÚ vysiela Albánska republika, je upravené v ustanoveniach o postavení ozbrojených síl, pokiaľ takéto existujú, na ktorých sa dohodli Európska únia a hostiteľská krajina.2. Postavenie ozbrojených síl a personálu vyslaných na veliteľstvo alebo do veliteľských štruktúr umiestnených mimo Bosny a Hercegoviny sa riadi dojednaniami medzi veliteľstvom a dotknutými veliteľskými štruktúrami a Albánskou republikou.3. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o postavení ozbrojených síl uvedené v odseku 1, Albánska republika uplatňuje jurisdikciu nad svojimi ozbrojenými silami a personálom, ktorý sa zúčastňuje operácie vojenského krízového manažmentu EÚ.4. Albánska republika je zodpovedná za prejednanie každej sťažnosti súvisiacej s účasťou na operácii vojenského krízového manažmentu EÚ, ktorú predloží alebo ktorá sa týka niektorého z príslušníkov jej ozbrojených síl alebo jej personálu. Albánska republika je zodpovedná za začatie konania, najmä súdneho alebo disciplinárneho, voči svojim ozbrojených silám a personálu v súlade so svojimi zákonmi a právnymi predpismi.5. Albánska republika sa zaväzuje vypracovať vyhlásenie ohľadne vzdania sa nárokov na úhradu voči každému štátu, ktorý sa zúčastňuje operácie vojenského krízového manažmentu EÚ, a zaväzuje sa tak urobiť pri podpisovaní tejto dohody.6. Európska únia sa zaväzuje zaistiť, aby členské štáty urobili vyhlásenie ohľadne vzdania sa nárokov na úhradu v súvislosti s účasťou Albánskej republiky na operácii vojenského krízového manažmentu EÚ, a zaväzuje sa tak urobiť pri podpisovaní tejto dohody.Článok 3Utajované skutočnosti1. Albánska republika prijíma primerané opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby utajované skutočnosti EÚ boli chránené v súlade s bezpečnostnými nariadeniami Rady Európskej únie, ktoré sú predmetom rozhodnutia Rady 2001/264/ES z 19. marca 2001 [3], a v súlade s ďalšími usmerneniami vydanými príslušnými orgánmi vrátane veliteľa operácie EÚ.2. Ak EÚ a Albánska republika uzavreli dohodu o bezpečnostných postupoch pri výmene utajovaných skutočností, ustanovenia takejto dohody sa uplatňujú v kontexte operácie vojenského krízového manažmentu EÚ.Článok 4Velenie1. Všetci príslušníci ozbrojených síl a personál, ktorí sa zúčastňujú operácie vojenského krízového manažmentu EÚ, zostávajú v plnom rozsahu pod velením svojich vnútroštátnych orgánov.2. Vnútroštátne orgány odovzdajú operatívne a taktické velenie a/alebo kontrolu svojich ozbrojených síl a personálu veliteľovi operácie EÚ. Veliteľ operácie EÚ má právo delegovať svoje právomoci.3. Albánska republika má rovnaké práva a povinnosti ohľadne každodenného riadenia operácie ako zúčastnené členské štáty Európskej únie.4. Veliteľ operácie EÚ môže po porade s Albánskou republikou kedykoľvek požiadať Albánsku republiku, aby zrušila svoj príspevok.5. Albánska republika vymenuje vysokého vojenského zástupcu (SMR), ktorý má za úlohu zastupovať jej národný kontingent na operácii vojenského krízového manažmentu EÚ. SMR sa radí s veliteľom ozbrojených síl EÚ vo všetkých záležitostiach týkajúcich sa operácie a zodpovedá za každodennú disciplínu kontingentu.Článok 5Finančné aspekty1. Albánska republika znáša všetky náklady spojené so svojou účasťou na operácii, pokiaľ tieto náklady nepodliehajú spoločnému financovaniu, ako je ustanovené v právnych nástrojoch uvedených v článku 1 ods. 1 tejto dohody, ako aj v rozhodnutí Rady 2004/197/SZBP z 23. februára 2004, ktorým sa ustanovuje mechanizmus správy financovania spoločných nákladov na operácie EÚ s vojenskými alebo obrannými dôsledkami [4].2. V prípade úmrtia, úrazu, straty alebo škody spôsobenej fyzickej alebo právnickej osobe pochádzajúcej zo štátu/štátov, na území ktorého/ktorých sa operácia vedie, Albánska republika po určení svojej zodpovednosti zaplatí náhradu škody za podmienok ustanovených v dohode o postavení ozbrojených síl, pokiaľ takáto existuje, ako je uvedené v článku 2 ods. 1 tejto dohody.Článok 6Dojednania na vykonávanie dohodyGenerálny tajomník Rady Európskej únie/vysoký splnomocnenec pre spoločnú zahraničnú a bezpečnostnú politiku a príslušné orgány Albánskej republiky uzavrú všetky potrebné technické a správne dojednania súvisiace s vykonávaním tejto dohody.Článok 7Neplnenie záväzkovAk si jedna zo strán neplní svoje záväzky ustanovené v predchádzajúcich článkoch, druhá strana má právo túto dohodu ukončiť formou oznámenia s jednomesačnou výpovednou lehotou.Článok 8Urovnávanie sporovSpory týkajúce sa výkladu alebo uplatňovania tejto dohody sa medzi stranami riešia diplomatickou cestou.Článok 9Nadobudnutie platnosti1. Táto dohoda nadobúda platnosť prvým dňom prvého mesiaca po tom, ako sa strany navzájom informovali, že ukončili vnútorné postupy potrebné na tento účel.2. Táto dohoda sa predbežne uplatňuje odo dňa podpisu.3. Táto dohoda zostáva v platnosti, pokiaľ Albánska republika prispieva na operáciu.V Bruseli 7. marca 2005 v anglickom jazyku v štyroch kópiáchZa Európsku úniu+++++ TIFF +++++Za Albánsku republiku+++++ TIFF +++++[1] Ú. v. EÚ L 252, 28.7.2004, s. 10.[2] Ú. v. EÚ L 325, 28.10.2004, s. 64. Rozhodnutie zmenené a doplnené rozhodnutím BiH/5/2004 (Ú. v. EÚ L 357, 2.12.2004, s. 39).[3] Ú. v. ES L 101, 11.4.2001, s. 1. Rozhodnutie zmenené a doplnené rozhodnutím 2004/194/ES (Ú. v. EÚ L 63, 28.2.2004, s. 48).[4] Ú. v. EÚ L 63, 28.2.2004, s. 68.--------------------------------------------------


type: other

text:
Artigo 183 cf | TCC - Ajuda
 O artigo 183, i a iii, cp, estabelece claros limites, vedando o alcance das imunidades: (artigo 226, § 3o, cf) aliás, tal equiparação tende a ser legislada. Regulamenta os arts 182 e 183 da constituição federal § 1 o os instrumentos mencionados neste artigo regem-se pela legislação que lhes é própria. § 19 o servidor de que trata este artigo que tenha completado as exigências para aposentadoria voluntária estabelecidas no § 1o, iii, a. Capítulo ii – da política urbana (arts 182 e 183) 147 capítulo iii – da política agrícola e fundiária e da reforma agrária (arts 184 a 191) 148. 183, § 3o, da cf) não poderá, portanto, ser parágrafo 3 artigo 183 da constituição federal de 1988 art 183, § 3 da constituição federal. § 2o - se o criminoso é primário, e é de pequeno valor a coisa furtada, o juiz pode substituir a pena de reclusão pela de detenção, diminuí-la de um a dois.
 – cf, art 127 o ministério público é instituição permanente, essencial à função jurisdicional do estado, incumbindo-lhe a defesa da ordem jurídica, do. Junho, 183/2003, de 19 de agosto, 66/2004 artigo 1o valores mobiliários são valores mobiliários, além de outros que a lei como tal qualifique. Aqui você pode buscar informações com facilidade, usando o número do artigo ou uma palavra-chave você também vai encontrar informações adicionais. Regulamenta os arts 182 e 183 da constituição federal § 3o para os efeitos deste artigo, o herdeiro legítimo continua, de pleno direito. Art 183 decorrido o prazo, extingue-se, independentemente de declaração judicial, o direito de praticar o ato (1), ficando salvo, porém, à parte provar qu.
 A usucapião urbana especial está prevista no artigo 183 da constituição, no artigo 9o da lei 10257/01 e no artigo 1240 do código civil, este último apres. (artigo 129, inciso iii) — objetiva reparar ato lesivo aos interesses descritos no artigo 1o expresso no artigo 182 e no artigo 183 (cf. “a representação prevista no inciso xxi do artigo 5o da constituição federal surge regular quando autorizada a entidade associativa a (cf, artigo 5o. Titulo ii - das normas gerais de tutela do trabalho capítulo v - da seguranÇa e saÚde do trabalho seção xiii - das atividades insalubres ou perigosas.
 Vernalização de cultivares brasileiras de trigo bragantia, campinas, v68, n2, p535-543, 2009 537 de 24 horas à temperatura de 20 oc as sementes. Como o objetivo do artigo é explicar de forma objetiva o assunto, não vou entrar nas peculiaridades que a posse possui em suas diversas formas. Artigo 183 do cpc comentado artigo 183 do cpc comentado stroud artigo 140 ferias cursos de exatas ou humanas artigo 157 racionais trackid=sp006 artigo 183 do cpc.
 Decisão do tribunal de justiça do ceará sobre: processo civil usucapiÃo especial urbano art 183 da cf ausÊncia de animus domini posse derivada de cont.
 Usucapião familiar – artigo 1240-a do código civil nova redação: art 1240-a aquele que exercer, por 2 (dois) anos ininterruptamente e sem oposição.
 Na desapropriação, direta ou indireta, a taxa dos juros compensatórios é de 12% (doze por cento) ao ano [súmula 618] controle concentrado de. Pelo regime geral de previdência social é previsto pela constituição federal (cf), emseu artigo 201, parágrafo 7oa atual emcondições especiais. Artigo 183 § 3o 527 iv do ricms/2018-sp artigo 183 § 3o 527 iv do ricms/2018-sp lakewood ufsc curso pré vestibular como fazer conclusao de artigo cientifico. 18 artigo 183 condromatose sinovial declaramos inexistência de conflito de interesses neste artigo abstract smith cf synovial.


jurisdiction: US

text: b' UNITED STATES\n SECURITIES AND EXCHANGE COMMISSION\n WASHINGTON , D.C. 20549\n\n\n OFFI CE O f"\nINSPECTOR GENERAL\n\n MEMORANDUM\n\n July 15,2013\n\n TO: Anne K. Small\n General Counsel, Office of the General Counsel\n\n Jeffery Heslop\n Chief Operating Officer, Office of the Chief Operating Officer\n\n Tom Bayer\n Director, Chief Information Office, Office of Information Technology\n\n FROM: Carl W. Hoecker ~~/ / \xc2\xb7\n Inspector General, Office of Inspector Gen\'-e-ra-r---- -\n\n SUBJECT: Investigative Memorandum IM-13-002: Disclosure ofNonpublic Information\n\n The Office of Inspector General (OIG) recently conducted an investigation regarding a\n leak of nonpublic information. Specifically, articles published by a third-party media outlet\n contained information that was considered to be nonpublic and had been redacted from\n versions of a report made available to the public. In the course of its investigation, the OIG\n found evidence that the author of the articles received nonpublic information that had been\n made available only to Securities and Exchange Commission (SEC) employees, but did not\n identify the individual that leaked the information.\'\n\n The U.S. Office of Government Ethics ("OGE") Standards of Ethical Conduct for\n Employees of the Executive Branch state:\n\n An employee shaJI not ... allow the improper use of nonpublic\n infonnation to further his own private interest or that of another,\n whether through advice or recommendation, or by knowing\n unauthorized disclosure.\n\n 5 C.F.R. \xc2\xa7 2635.703(a).\n\n The SEC\'s Regulation Concerning Conduct of Members and Employees and Former\n Members and Employees of the Commission provides that:\n\n A member or employee of the Commission shall not ...\n [d]ivulge to any unauthorized person or release in advance of\n\n 1\n "The OJG has identified the leaking ofnonpublic information as a recurring problem; it had previously\n investigated other instances in which nonpublic SEC information was leaked to the press.\n 1\n\x0c authorization for its release any nonpublic Commission\n document, or any information contained in any such document\n or any confidential information.\n\n 17 C.F.R. \xc2\xa7 200.735-3(b)(2)(i).\n\n SEC Administrative Regulation 18-2, Press Relations Policies and Procedures,\nprovides guidance to SEC staff who may have occasion to deal with the news media. It\nstates:\n\n It is a violation of the SEC\'s conduct regulation, and may be a\n violation of other SEC rules and of provisions of the securities\n laws, for any employee to reveal nonpublic information unless\n specifically authorized to do so by formal SEC action, either\n directly or through delegated authority. This prohibition\n includes, but is not limited to, any information regarding an\n SEC law enforcement investigation, whether formal or\n informal; and any information regarding internal SEC\n documents, such as staff memoranda to the SEC.\n\n SECR18-2, Section 8.5 (Nonpublic Information) (July 31, 2005).\n\n To ensure that all SEC employees continue to be aware of their duty to protect\nnonpublic SEC information from unauthorized disclosure, the OIG is making the following\nrecommendations to the Office of General Counsel (OGC), the Office of the Chief Operating\nOfficer (OCOO), and the Office of Information Technology (OIT). Within the next 45 days,\nplease provide the OIG with a written corrective action plan (CAP) that addresses these\nrecommendations. The CAP should include information such as the name of the designated\nresponsible official or point of contact for the recommendations, estimated timeframes for\ncompleting required actions, and milestones identifying how the recommendations will be\naddressed.\n\n Recommendation 1\n\n The Office of the General Counsel, in consultation with the Ethics Counsel and other\nrelevant divisions or offices, should advise employees, through training, correspondence, and\nother means, that Securities and Exchange Commission employees are expressly prohibited\nfrom disclosing nonpublic information unless specifically authorized to do so.\n\n Recommendation 2\n\n The Office of the General Counsel, in consultation with the Ethics Counsel and other\nrelevant divisions or offices, should develop a schedule to provide periodic training and\nreminders to staff regarding their obligation to protect nonpublic information and prevent its\nunauthorized release.\n\n\n 2\n\x0c Recommendation 3\n\n The Office of the Chief Operating Officer, in consultation with the Office of the\nGeneral Counsel, should review the agency\'s policies and procedures for safeguarding non-\npublic and sensitive information to determine possible control improvements that could\nprevent and/or detect distribution of such information beyond that limited to those to which\naccess is deemed necessary.\n\n Recommendation 4\n\n The Office oflnformation Technology, in consultation with the Office of the Chief\nOperating Officer and the Office of the General Counsel, should explore the development and\nimplementation of an information technology control that would incorporate an audit feature\nfor agency systems or shared drives that contain sensitive information.\n\n\ncc: Mary Jo White, Chair\n Elisse B. Walter, Commissioner\n Luis A. Aguilar, Commissioner\n Troy A. Paredes, Commissioner\n Daniel M. Gallagher, Commissioner\n Erica Williams, Deputy Chief of Staff, Office of the Chairman\n Shira Pavis Minton, Ethics Counsel, Office of the Ethics Counsel\n Darlene Pryor, Management and Program Analyst, Office of the Chief Operating\n Officer\n\n\n\n\n 3\n\x0c'


type: caselaw

text:
 26.10.2013
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 313/24
 Rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2013 — Valeo Vision v. Komise
 (Věc T-457/11) (1)
 (Žaloba na neplatnost - Společný celní sazebník - Zařazení do kombinované nomenklatury - Sazební číslo - Neexistence osobního dotčení - Nařizovací akt vyžadující přijetí prováděcích opatření - Nepřípustnost)
 2013/C 313/46
 Jednací jazyk: francouzština
 Účastnice řízení
 Žalobkyně: Valeo Vision (Bobigny, Francie) (zástupce: R. Ledru, advokát)
 Žalovaná: Evropská komise (zástupci: R. Lyal, B. R. Killmann a L. Keppenne, zmocněnci)
 Předmět věci
 Návrh na zrušení prováděcího nařízení Komise (EU) č. 603/2011 ze dne 20. června 2011 o zařazení určitého zboží do kombinované nomenklatury (Úř. věst. L 163, s. 10).
 Výrok rozsudku
 1)
 Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
 2)
 Společnost Valeo Vision ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
 (1) Úř. věst. C 298, 8.10.2011.