text:
AD 1999 nr 96 | lagen.nu
 Statstjänstemannaförbundet; Staten genom Linköpings universitet
 Staten genom Linköpings universitet.
 ST:s medlem A.G. har varit anställd som universitetslektor vid ekonomiska institutionen vid Linköpings universitet sedan 1971. Universitetet sade den 12 maj 1998 upp A.G. från anställningen av personliga skäl. Han avstängdes från tjänstgöring genom beslut samma dag.
 Tvist har uppstått om uppsägningen och avstängningen. Tvisteförhandlingar har ägt rum utan att parterna kunnat enas.
 ST har yrkat att Arbetsdomstolen skall ogiltigförklara uppsägningen av A.G. samt förplikta universitetet att utge allmänt skadestånd till A.G. med 100 000 kr för uppsägningen och 50 000 kr för avstängningen. På beloppen har yrkats ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för delgivning av stämning (den 9 juli 1998) till dess betalning sker.
 Linköpings universitet har bestritt yrkandena. Inga skadeståndsbelopp har vitsordats som skäliga i och för sig och ett eventuellt skadestånd bör enligt universitetet jämkas, eftersom A.G. medverkat till den uppkomna situationen. Ränteyrkandena har dock vitsordats som skäliga i och för sig.
 A.G. började arbeta vid Linköpings universitet 1971 och blev 1976, efter förslag av professor B.S. tillsvidareanställd på halvtid som lektor i Industriell organisation vid ekonomiska institutionen. Tjänstgöringen avsåg undervisning och det var underförstått att A.G. skulle forska på fritiden, i den mån ekonomiska förutsättningar fanns. Inga särskilda krav på forskning ställdes vid anställningens ingående och det var inte heller ett villkor att A.G. skulle avlägga doktorsexamen.
 Åren 1983 - 90 var A.G. tjänstledig och 1990 - 91 sjukskriven. I juli 1991 återkom A.G. till universitetet efter åtta års frånvaro. Till en början var han lite "ringrostig" i sin undervisning men kvaliten förbättrades stadigt. 1996 var A.G. kursansvarig för ämnena Industriell ekonomi och Corporate organization. Professor B.S. var ämnesföreträdare fram till hösten 1995, då han efterträddes av C.B. Om arbetsgivaren hade varit missnöjd med A.G:s arbetsinsats innan dess hade detta i vart fall inte framförts till honom. I mars 1997 framförde C.B. skarp kritik mot A.G:s undervisning, forskning, administration och arbetsmoral. A.G. tog så illa vid sig av kritiken att han skrev till dåvarande prefekten J.D. och bad att få bli omplacerad. Detta ledde till ett möte mellan A.G J.D. och C.B. Det slutade med att A.G. befriades från undervisning för att i stället försöka hitta externa forskningsprojekt och omplaceringsmöjligheter.
 Motsättningarna mellan A.G. och C.B. fortsatte emellertid. Vid ett planeringsmöte den 21 april 1997 uppstod en diskussion dem emellan. C.B. framförde att han tänkte ta ifrån A.G. kursansvaret för kursen Corporate organization till hösten och lägga det på en ung doktorand. A.G. som var ovillig att lämna kursansvaret och dessutom tyckte att det var olämpligt att lägga det på en ung doktorand, var medveten om att det var institutionsstyrelsen som skulle fatta beslutet om kursansvar och argumenterade för sin uppfattning. C.B. påstod tre dagar senare i brev till rektor att A.G. hade vägrat att acceptera gällande beslutsformer genom att inte acceptera ämnesföreträdarens beslut, utan fortsatt att betrakta sig själv som kursansvarig. Förbundet menar att denna allvarliga beskyllning var grundlös eftersom det är institutionsstyrelsen som ska fatta beslut i frågan och ämnesföreträdaren endast framlägger ett förslag till beslut. Beslut om kursansvar fattades först i september 1997 och då föreslog C.B. att han själv skulle vara kursansvarig.
 A.G. kallades till ett samtal med rektor, A.F. den 17 juni 1997. A.G. som inte hade fått del av C.B:s brev till rektor, trodde att mötet skulle handla om hans begäran om omplacering. A.G. fick varken före eller under mötet del av brevet.
 Först i slutet av augusti fick A.G. del av C.B:s brev, som rörde riktlinjer och krav för hans arbete, och ungefär samtidigt fick han del av minnesanteckningar från mötet med rektor. A.G. kände sig mycket pressad och blev i början av september 1997 sjukskriven på grund av hjärtbesvär. Han var sjukskriven under månaderna september - november. C.B. skrev under sjukskrivningen ett brev daterat den 18 september 1997 till A.G. vilket kan ses som ett försök att sätta ytterligare press på A.G.
 A.G. återkom den 2 december 1997 och blev samma dag kallad till ett möte med C.B. C.B. skickade dagen därpå en julhälsning till all personal med ett innehåll som rörde A.G. och som kan ses som ytterligare en trakasseriåtgärd. Det ledde till att A.G. den 7 december på nytt skrev till rektor och bad att få bli omplacerad. Vid ett sammanträffande därefter mellan C.B. och A.G. krävde C.B. redovisning av dels en rapport över icke redovisad arbetstid, dels en forskningsplan, dels en kursutvärdering för hösten 1996. A.G:s svar med anledning härav betraktade C.B. som ett nytt fall av arbetsvägran, vilket han i brev framförde till prefekten och administrativa direktören C.K. A.G. bestrider att han arbetsvägrat och menar att han fullgjort de uppgifter som C.B. ålagt honom.
 Den 7 januari 1998 avslog rektorn A.G:s begäran om omplacering. A.G. tog mycket illa vid sig av detta. Universitetsledningen hade redan i juni 1997 konstaterat att det fanns en låsning mellan A.G. och ämnesföreträdaren C.B. Trots detta sade man att det bästa var att arbetet fortsatte under samme ämnesföreträdare. A.G. kände att pressen på honom ökade och han befann sig i psykiskt dåligt skick. I detta läge ålades han att sköta undervisningen i Industriell organisation för studenter i grundkurs två istället för som tidigare grundkurs tre. Detta kräver en viss omarbetning av kursen, vilket A.G. inte orkade med. Han var medveten om att undervisningen, som han påbörjade i slutet av januari och bedrev till den 24 februari 1998, inte var fullgod utan präglades av hans psykiskt pressande situation. A.G. blev ånyo sjukskriven den 24 februari - 24 mars 1998. I början av april varslades han om uppsägning av personliga skäl. I detta skede skrev C.B. ett e-postmeddelande till anställda på ämnet och talade om att A.G. fått den sämsta kursvärdering en lärare över huvud taget kan få, att andra institutioner på universitetet inte var intresserade av att ta emot A.G. och att deras vägar måste skiljas. Meddelandet skrevs före uppsägningen och innebar ett förnedrande av A.G. inför universitetets övriga personal. A.G. fick aldrig möjlighet att se eller yttra sig över kursutvärderingen före uppsägningen. Detta är anmärkningsvärt då den påstods vara det som slutligen ledde till uppsägningen. Universitetet beslutade den 12 maj 1998 att säga upp A.G. och att avstänga honom.
 Förbundet gör gällande att saklig grund för uppsägning inte föreligger. Uppsägningen skall förklaras ogiltig då A.G. inte har ådagalagt sådana brister i forskning, undervisning eller administration att grund för uppsägning föreligger. A.G. har dessutom sagts upp innan han beretts tid och möjlighet att förbättra sina arbetsinsatser. Uppsägningen har i själva verket berott på C.B:s antipati mot A.G. Universitetet har inte heller fullgjort sin omplaceringsskyldighet, eftersom A.G. hade kunnat erbjudas en tjänst som projektledare för utveckling av länkar mellan universitetet och samhälle/näringsliv med placering vid centrum för kompetensutveckling.
 Linköpings universitet blev en egen högskolemyndighet 1970 och fick universitetsstatus 1975. Där finns 3 000 anställda varav 2 000 är lärare och doktorander. Universitetet leds av en styrelse med en rektor som chef. Vid universitetet finns tre olika fakultetsområden - ett tekniskt, ett filosofiskt och ett medicinskt. Där finns nitton institutioner med olika ämnesområden. En institution, som leds av en prefekt, kan tillhöra flera fakulteter. Prefekten är vald för tre år åt gången. Varje ämnesområde har en ämnesföreträdare med visst delegerat beslutsansvar.
 Den ekonomiska institutionen tillhör både tekniska och filosofiska fakulteten och har sju ämnesområden, varav Industriell organisation är ett. Prefekt för den ekonomiska institutionen är J.D. Institutionen har 150 anställda varav 110 lärare. Ämnet Industriell organisation har C.B. som ämnesföreträdare och är det minsta ämnesområdet med elva anställda varav tio är lärare.
 Universitetslärares huvudsakliga arbetsuppgifter regleras framförallt i högskolelagen och högskoleförordningen. Av 3 kap. 5 § högskolelagen framgår följande.
 Vid högskolorna skall det, utöver professorer, finnas lärartjänster som lektorer. En lektor skall vara vetenskapligt kompetent utom i de fall då tjänsten avser konstnärlig verksamhet. I en lektors arbetsuppgifter skall det, utom på det konstnärliga området, normalt ingå både utbildning och forskning.
 I 4 kap. 6 § högskoleförordningen föreskrivs följande.
 Högskolan beslutar i vilken omfattning lektorer och adjunkter skall bedriva eller medverka i forskning eller konstnärligt utvecklingsarbete inom ramen för tjänsten.
 Linköpings universitet har i beslut den 22 juni 1993 kompletterat högskolelagen och högskoleförordningen med ett lokalt regelverk kring lärartjänsterna. I regelverket definieras bland annat vad som ingår i utbildning, forskning och administrativt arbete.
 Arne G erhöll en tillsvidareanställning som universitetslektor på deltid, 50 procent, från den 4 maj 1976 efter framställning från dåvarande prefekten vid ekonomiska institutionen, B.S. Kravet på behörighet för en extra tjänst som universitetslektor var vid den här tiden dels avlagd doktorsexamen eller motsvarande kompetens, dels pedagogisk skicklighet. Undantag från behörighetsreglerna kunde medges om särskilda skäl förelåg. Vid Linköpings universitet kunde personer som inte var behöriga men som innehaft tidsbegränsad anställning som universitetslektor tre år i rad hos konsistoriet ansöka om en tillsvidareanställning om något av följande villkor förelåg, nämligen "1. nära förestående doktorsexamen, 2. sökande är en utomordentligt skicklig pedagog eller 3. uttalad brist på behöriga lärare inom ämnesområdet".
 A.G. erhöll en tillsvidareanställning på den grunden att han hunnit långt på sitt avhandlingsarbete som beräknades bli slutfört under sommaren och föremål för disputation under hösten. Det fanns även ett behov av lärare. Under tiden 1976 - 1983 lade A.G. inte fram något avhandlingsarbete trots att en disputation påståtts vara nära förestående. Fortfarande efter 22 års anställning föreligger ingen doktorsavhandling, trots att A.G. varit tjänstledig i fyra år för forskning. Enligt universitetets mening har A.G. vilselett universitetet att anställa honom genom att påstå att hans disputation var nära förestående.
 A.G:s tjänstledighet varade totalt åtta år. Den senare delen av tjänstledigheten, från augusti 1987 till juni 1991, beviljades för aktionsforskning, FoU-verksamhet respektive studier. Under 1988 redogjordes för rektorsämbetets restriktiva inställning när det gällde ledighet för forskning och A.G:s tjänstledighet beviljades med villkoret att studier skulle bedrivas i enlighet med företedd avhandlingsplan. I mars 1989 begärde universitetsledningen att få närmare besked om hur studierna skulle bedrivas för att föra avhandlingsarbetet vidare. A.G. gav in en avhandlingsplan daterad den 14 juni 1989 med uppgift om att bearbetning av manus och synpunkter skulle ske september - november 1989 och offentligt försvar äga rum i mars 1990. Universitetet beviljade tjänstledigheten med villkoret att studierna skulle bedrivas i enlighet med avhandlingsplanen. I september 1990 beviljades ytterligare en tjänstledighet efter ansökan med bifogat brev från B.S. enligt vilket bearbetning av A.G:s projekt genomförts och ansökan om forskningsmedel skulle sändas inom en månad. Inför bedömningen skickade C.K. ett brev till prefekten S.B. där han uppgav att han inte kunde se någon möjlighet att bevilja A.G. tjänstledighet i fortsättningen, om inte en seriös tidsplan snart kom fram och genomfördes nöjaktigt. Trots den långa tjänstledighetstiden för forskning m.m. har universitetet inte kunnat finna något dokumenterat resultat av A.G. från denna period, vilket universitetet finner anmärkningsvärt.
 När A.G. återkom i tjänst 1991 var S.B. prefekt. Han förde diskussioner med A.G. om återinträdet. De träffade en överenskommelse om att A.G. skall ägna sig åt forskning, där han skulle uppdatera sig teoretiskt och utveckla projektförslag till grund för ansökningar om extern finansiering, samt att A.G. försiktigt skulle "matchas in" i undervisningen i grundutbildningen på systemvetenskapliga linjen.
 Under perioden juli 1991- juni 1993 uteblev den forskningsmässiga produktionen helt och grundutbildningsinsatserna ledde till stora konflikter med såväl linjestudierektor som studenter. Konflikterna blev så svåra att de togs upp i fakultetens beslutande organ, vilket är mycket ovanligt. Orsakerna till konflikterna var dels A.G:s ovilja eller oförmåga att följa den fastställda studieplanen för att i stället fokusera på sina egna favoritområden, dels A.G:s provokativa uppträdande i klassrummet som störde många studenter. Studenternas kritik framgår av den kursutvärdering som gjordes och visar bland annat att undervisningen upplevdes som odisponerad och oplanerad samt att det socialpsykologiska experimentet som genomfördes upplevdes som mycket påträngande.
 Med hänsyn till A.G:s misslyckanden i grundutbildningen avstod S.B. från att ålägga A.G. undervisning under sin resterande prefekttid. Istället uppdrog S.B. åt A.G. efter överenskommelse med denne, att svara för institutionernas interna och externa information, utöver nya insatser på forskningsområdet. A.G. fick till uppgift att föreslå ramar/medel för verksamheten och samla in information. Trots flera påstötningar från S.B. fullgjorde A.G. inte uppgiften. Inte heller visade Arne G något resultat i forskningsdelen.
 Perioden juli 1993 - maj 1998 var universitetslektor J.D. prefekt för den ekonomiska institutionen. J.D. informerade sig vid sitt tillträde som prefekt inför höstterminen 1993 genom bland annat samtal med S.B. om förhållandena vid institutionen. Vid dessa samtal diskuterades även ämnesområdet Industriell organisation och A.G:s situation. Företrädarna för ämnesområdet framförde till J.D. att de av kvalitetsskäl inte ansåg sig kunna använda A.G. inom ämnesområdet. Försök att hitta andra ämnesområdes- eller institutionsplaceringar för A.G. inom universitetet gjordes men misslyckades.
 J.D. inledde samtal med A.G. för att diskutera dennes arbetsuppgifter. A.G. berättade då om ett antal möjliga externa projekt som han bedömde som realiserbara. A.G. gavs möjlighet att på arbetstid undersöka möjligheterna att realisera förslagen. Vid uppföljningssamtal våren 1994 visade det sig att inget av A.G:s förslag kunnat genomföras.
 Under läsåret 1994/95 utförde A.G. inom grundutbildningen endast 30 timmars "ströundervisning". Ingen kursutvärdering finns från denna tid.
 Vid ett nytt uppföljningssamtal vid slutet av vårterminen 1995 redovisade A.G. ett antal nya externa projekt som han sade sig kunna realisera. Av dessa genomfördes inget.
 Hösten 1995 tillträdde C.B. som ämnesföreträdare efter B.S.. A.G. gjorde bara två undervisningsinsatser höstterminen 1995, en på grundkursen inom Industriell organisation och en på Masterskursen. På grundkursen fick Arne G mycket negativ utvärdering av studenterna. På Masterskursen genomförde Arne G ingen kursutvärdering, trots att det åligger varje lärare, varför skriftligt underlag saknas om studenternas uppfattning.
 Under vårterminen 1996 utförde Arne G inga synliga arbetsuppgifter och fick heller inga externa medel till projekt. Trots Arne Gs mycket bristfälliga insatser vädjade Christian Berggren till prefekten att Arne G, som undantagits från generella löneförhöjningar, skulle få löneförhöjning i samband med lönerevisionen. Christian Berggren hoppades att detta skulle motivera Arne G. Arne G fick löneförhöjning. Christian Berggren skickade också i juni 1996 Arne G på en kvalificerad vidareutbildning vid Sigtuna stiftelsen för drygt 12 000 kr.
 Jörgen Dahlgren hade inför läsåret 1996/97 stora förhoppningar på att Christian Berggrens tillträde och den positiva attityd som denne hade visat till Arne G skulle ge positiva resultat i Arne Gs insatser. Arne G fick till uppgift att undervisa två grupper i grundkurs i Industriell organisation och en grupp i kursen Corporate organization hösten 1996. Studenterna framförde muntligen kritik mot Arne G. Härutöver höll Arne G en föreläsning i ledarskap i november 1996. Vid denna var Christian Berggren närvarande och han bedömde kvaliteten på föreläsningen som undermålig. Arne G fick också negativ studentkritik för föreläsningen.
 Under hösten 1996 genomgick ett antal chefer, däribland Christian Berggren, en endagsutbildning i att genomföra medarbetarsamtal. Christian Berggren höll sedan samtal med samtliga lärare i ämnet. Arne G motsatte sig dock detta och han krävde att prefekten skulle gå ut och upplysa alla anställda om att samtalen var frivilliga.
 I januari och februari 1997 skulle Arne G utforma en informationsbroschyr om ämnet Industriell organisation. Materialet kom trots upprepade påminnelser inte fram förrän i absolut sista stund och visade sig då vara behäftat med så mycket fel att upplagan fick makuleras.
 I mars 1997 hölls ett medarbetarsamtal mellan Christian Berggren och Arne G. I ett skriftligt underlag till samtalet påtalade Christian Berggren mycket tydligt för Arne G dennes brister. Christian Berggren framställde flera krav på Arne G och hans arbetsinsatser vad gällde undervisning, forskning, administration och arbetsmoral. Arne G framförde i brev till prefekten den 9 mars 1997 att han inte ville samarbeta med Christian Berggren. Christian Berggren underrättade i brev den 24 april 1997 universitetets rektor om Arne Gs undermåliga undervisning, oförmåga i forskningsverksamhet, administrativa oskicklighet och opålitlighet samt vägran att acceptera gällande beslutsformer. Formellt är det institutionsstyrelsen som fattar beslutet om kursansvarig lärare, men ämnesföreträdarens förslag godtas alltid.
 Brevet till rektor resulterade i att rektor den 17 juni 1997 hade ett samtal med Arne G. Arne G var mycket väl medveten om vad samtalet skulle gälla och han hade tillgång till allt material, möjligen med undantag av Christian Berggrens brev till rektor. Vid samtalet lästes dock allt skriftligt underlag, såsom Arne Gs brev till ämnesföreträdare och prefekt, meddelande från ämnesföreträdaren till Arne G och underlag från ämnesföreträdaren angående Arne G, upp för Arne G. Rektor klargjorde det allvarliga i situationen för Arne G samt att ett tydliggörande och en uppföljning av Arne Gs arbetsuppgifter skulle ske inför och under höstterminen 1997. Arne G fick också ett erbjudande om avgångsvederlag om tre årslöner, vilket han tackade nej till. Rektor förklarade även för Arne G att, om inte en avsevärd förbättring inträdde, riskerade Arne G att frågan om uppsägning av personliga skäl kunde komma att prövas av universitetets personalansvarsnämnd.
 I enlighet med rektors beslut förelade Christian Berggren Arne G skriftligen utförliga riktlinjer för arbetsuppgifterna hösten 1997, innebärande bl.a. undervisning i grundkursen. I ett brev den 2 september 1997 till Yrkesinspektionen avsade sig Arne G "undervisningen i grundkursen i avvaktan på beslut om vilka spelregler som gäller för statliga myndigheter". Brevet uppfattade universitetet som en obstruktion eller arbetsvägran från Arne G. Arne G blev sjukskriven från den 8 september till och med den 30 november 1997.
 Den 27 november 1997 genomfördes samtal mellan företrädare för universitetet och Arne Gs centrala fackliga företrädare, Per Bollmark. Syftet med samtalet var att utifrån de riktlinjer och krav som Christian Berggren presenterade för Arne G i augusti modifiera dessa med hänsyn till Arne Gs sjukledighet samt att komplettera dem med arbetsuppgifter för våren 1998. Samtalet resulterade i att Arne G skulle ges ytterligare stöd i form av en pedagogisk mentor och en vetenskaplig mentor. Till pedagogisk mentor utsågs universitetslektor Rune Olsson. På grund av den låsning som uppstått i relationen mellan Arne G och Christian Berggren uppdrogs det åt prefekten att utse en vetenskaplig mentor. Per Bollmark presenterade de modifierade riktlinjerna för Arne G.
 Inför ett planeringssamtal i början av december 1997 och som resultat av samtalet med Per Bollmark upprättade Christian Berggren skriftliga riktlinjer för Arne Gs arbete. Arne G fick ett antal uppgifter. Tre uppgifter som skulle redovisas för Christian Berggren senast den 10 december 1997 var att dels upprätta en rapport över icke redovisad arbetstid, dels lämna in en utvärdering av kursen Corporate organization hösten 1996, dels lämna in en första s.k. abstract på en halv till en sida över sin forskningsplanering.
 Vid ett samtal mellan Christian Berggren och Arne G den 9 december 1997 påminde Christian Berggren om uppgifterna. Christian Berggren uppgav att en vägran från Arne G att fullgöra dessa uppgifter skulle betraktas som en arbetsvägran. Arne G förklarade då att han arbetsvägrade. Detta nya fall av arbetsvägran rapporterade Christian Berggren till universitetsledningen.
 Arne G undervisade två klasser på årskurs två i Industriell organisation under tiden den 19 januari - 24 februari 1998. Jörgen Dahlgren infann sig oanmäld vid ett undervisningstillfälle den 4 februari 1998 och har redovisat allvarlig kritik mot Arne Gs sätt att sköta undervisningen och kontakterna med studenterna. Inför nästa undervisningsomgång, som skulle hållas under februari - mars 1998, meddelade Jörgen Dahlgren i förväg Arne G att han skulle infinna sig för att avlyssna en viss lektion. Arne G meddelade då Jörgen Dahlgren att han inte avsåg att undervisa den perioden utan sjukskriva sig, vilket han sedan också gjorde. Undervisningen i de två kurserna fick tas över av Rune Olsson och Mike Danilovic. Det rådde då en mycket upprörd, stundtals hätsk stämning i klasserna. Vissa larmrapporter från studenterna hade kommit redan under undervisningstiden. Under mars 1998 framkom vid ett krismöte påkallat av studenterna och genom studentutvärderingar från kurserna oerhört negativ och allvarlig kritik. Studenterna konkretiserade kritiken för att Arne G avvikit från kursinnehåll på följande sätt: ingen genomgång av praktikfall, mycket bristfällig genomgång av litteratur och grundläggande teori, ingen genomgång av undersökningsmetod, rapportskrivning och handledning av uppsatsarbetet efter studiebesöket, utdelat material saknade koppling till kursens kärnområden och planerat kursinnehåll. Den allvarligaste kritiken riktades mot Arne Gs konfrontationspedagogik, där han "hängde ut" individer och grupper utan att ge någon positiv upplösning. Arne G uppmanande till trakasserier och utfrysning av vissa studenter. Studenterna hade framfört "stormande" kritik mot Arne G vid ett av hans undervisningstillfällen utan att han framfört detta till arbetsledningen. Kursutvärderingarna var den utlösande faktorn till uppsägningen. Enligt universitetets mening kan man inte påstå att man inte kan hålla grundkurs i Industriell organisation i årskurs 2 när man hållit den i årskurs 3. Dessutom hade Rune Olsson "minutplanerat" undervisningen åt Arne G och hade han hållit sig till den planeringen hade han klarat undervisningen.
 Universitetet gör gällande att Arne G även gjort sig skyldig till annan misskötsamhet bl.a. genom att han i stor omfattning använt universitetets kopieringsmaskin för privat bruk och även använt telefonen i stor omfattning. En utredningen visar att Arne Gs telefonkostnader, trots att han arbetat 50 procent, uppgår till mer än 200 procent högre belopp än sina heltidsarbetande kolleger. Likaså har Arne G gjort sig skyldig till vilseledande vad gäller sjukskrivning. Han underlät att meddela universitetet ändring av sin sjukskrivning från 100 till 75 procent i september - oktober 1997. Vilseledandet ledde till ett löneavdrag eftersom han under perioden underlåtit att inställa sig till ett möte med Christian Berggren. Under sin sjukskrivning i november 1997 uppehöll sig Arne G på arbetsplatsen, vilket ledde till att universitetet förbjöd honom att vistas där under sjukledighet.
 I beskedet om grunderna för uppsägningen angavs följande.
 - Du uppvisar stor brist på vetenskaplig förmåga och dessvärre också ointresse för vetenskaplig aktivitet, både inom ramen för Din forskarutbildning och som möjlig medarbetare i projekt som leds av vetenskapligt kompetent forskare.
 - Du uppvisar pedagogisk oskicklighet som är väl belyst i prefektens skrivelse och genom företagna kursvärderingar, varvid universitetsledningen särskilt vill betona dels vad som kan karakteriseras som respektlös och oetisk behandling av enskilda studenter, dels visad oförmåga/ovilja att genomföra undervisningen i enlighet med gällande kursplan.
 - Du uppvisar oförmåga att genomföra även väl avgränsade administrativa arbetsuppgifter på ett sådant sätt att resultatet blir användbart.
 - Du inordnar Dig inte i institutionens administrativa rutiner och åtlyder inte föreskrifter från prefekten.
 Universitetet gör gällande att samtliga i målet åberopade sakomständigheter kan hänföras till vad som angavs i beskedet samt att de utgör saklig grund för uppsägning.
 Universitetet har gjort en seriös omplaceringsutredning och kommit fram till att det på grund av de allvarliga bristerna i Arne Gs arbete inte har funnits möjlighet att erbjuda honom något annat arbete. Tjänsten som projektledare för utveckling av länkar mellan universitetet och samhälle/näringsliv, med placering vid centrum för kompetensutveckling, har Arne G inte tillräckliga kvalifikationer för. Tyngdpunkten vid anställningen av en projektledare lades vid personliga egenskaper. I tjänsten ingår att representera universitetet utåt. Det finns ingen möjlighet att ge Arne G en sådan tjänst.
 Avstängningen beslutades framförallt för att skydda arbetets behöriga gång och de övriga anställdas arbetsmiljö. Det fanns en överhängande risk för att Arne G skulle sprida oro på arbetsplatsen och störa kollegerna om han tilläts vara kvar under uppsägningstiden. Det skulle bli en ohållbar arbetsmiljösituation för ett flertal kolleger, vilket skulle påverka deras möjlighet att utföra sitt arbete. Därigenom skulle undervisningen skadas och därmed även studenternas utbildning. Risken för att Christian Berggren skulle bli särskilt utsatt av Arne G och inte vilja stanna kvar vid universitetet var uppenbar.
 Som ett par exempel på Arne Gs agerande på arbetsplatsen kan nämnas följande. Arne G har allt sedan början av 1997 ställt ett flertal orimliga krav på arbetsmiljöombudet på institutionen, Lena Sjöholm och bidragit till att skapa en ohållbar, stressfylld arbetssituation för henne. Till kraven har hört att hon skulle avgå för att ersättas av honom. Det har visat sig att Arne G fortsatt att ställa orimliga krav på henne under uppsägningstiden. Mycket stor stress och oro har Arne G skapat för sekreteraren inom ämnesområdet, Eva Samuelsson. Hon har kontaktat sina arbetsledare i anledning härav. Bland annat har Arne G försökt få henne att tro att Christian Berggren avsåg att få henne förflyttad.
 Beaktats har också att Arne G regelmässigt använder institutionens resurser för privata syften bl.a. privat kopiering i stor omfattning av bl.a. skrivelser som han delar ut via institutionens postfack till vissa anställda. Även hans utnyttjande av institutionens telefoner i en orimlig omfattning har beaktats. Arne G hade till och med telefonkostnader under sin sjukskrivningsperiod.
 Universitetet gör när det gäller avstängningen i första hand gällande att den inte strider mot anställningsskyddslagen på den grunden att de skäl som åberopats som grund för avstängningen är andra än de som åberopats som grund för uppsägningen och att det därmed föreligger en fri avstängningsrätt utifrån arbetsledningsrätten. I andra hand gör universitetet gällande att det förelegat särskilda skäl för avstängningen.
 De grunder som universitetet angett i beskedet om grunderna för uppsägningen utgör ramen för vad som kan åberopas i målet. Påståendena om arbetsvägran och felaktigt angiven sjukskrivning faller utanför den ramen.
 I det anställningsavtal som ingicks 1976 finns inget som visar att ett villkor för anställningen var att Arne G skulle avlägga en doktorsexamen. Det finns dessutom andra universitetslektorer som anställdes vid samma tid och som ännu inte har doktorerat. Förbundet menar också att Arne G har utfört forskning under anställningstiden.
 Av 4 kap. 6 § högskoleförordningen framgår att högskolan kan besluta om att forskning skall bedrivas under anställningen. Något sådant beslut föreligger inte. Arne G har inte ålagts arbetsuppgifter inom forskning förrän i augusti 1997, då det begärdes att underlag för en licentiatavhandling skulle läggas fram.
 Beträffande undervisningsinsatsen vitsordar förbundet att Arne G var lite "ringrostig" efter åtta års tjänstledighet och att han 1992 erhöll vissa anmärkningar i en viss undervisningssituation där han inte följde fastlagd studieplan. Hans undervisningsinsatser genomgick dock en stadig förbättring och av en kursutvärdering gjord i december 1991 framgick att Arne G även fick positiv kritik. Det framfördes heller inte någon negativ kritik mot Arne Gs undervisning hösten 1996. Kursutvärderingarna i mars 1998 gjordes efter mötet den 2 mars mellan studenter från kurserna och Christian Berggren och Jörgen Dahlgren. I detta läge var ledningens inställning till Arne G uppenbar, vilket kan ha påverkat eleverna vid kursutvärderingarna. Dessutom innehåller dessa endast svar från 27 elever trots att kurserna hade 70 elever och av de 27 svaren är 17 anonyma. Dessa utvärderingar har mot denna bakgrund inget egentligt bevisvärde. Arne G har inte heller getts möjlighet att bemöta utvärderingarna. Förbundet bestrider således att det föreligger saklig grund för uppsägning på grund av Arne Gs undervisningsinsatser.
 Under början av 1998 var Arne G utsatt för Christian Berggrens trakasserier. Denne utsåg sig själv till huvudhandledare för Arne G, trots att B.S. var utsedd av institutionsstyrelsen som handledare och trots att universitetsledningen sagt att det inte var lämpligt att Christian Berggren var handledare för Arne G.
 Den påstådda bristen när det gällt administrativa åligganden består tydligen i att en informationsbroschyr inte blivit korrekturläst. Detta kan knappast utgöra saklig grund för uppsägning.
 Det är tveksamt om Arbetsdomstolen skall beakta vad som anförts om telefonkostnaderna, då detta inte berörts när universitetet angett vilka omständigheter som uppsägningen grundas på. Av underlaget framgår inte vilka personer som var frånvarande från institutionen t.ex. på grund av semester när jämförelserna av telefonkostnaderna gjordes. Dessutom ingick det i Arne Gs arbetsuppgifter att bearbeta externa kontakter. Underlaget för de påstådda höga telefonkostnader saknar därför värde.
 Förbundet menar att Arne G har tillräckliga kvalifikationer för anställningen som projektledare.
 Förbundet bestrider att avstängningsbeslutet föranletts av andra skäl än de som låg till grund för uppsägningen. Förbundet bestrider även att särskilda skäl för avstängning förelegat.
 Arne G, som är medlem i ST, fick 1976 en tillsvidareanställning som lektor på halvtid vid Linköpings universitet. Universitetet sade den 12 maj 1998 upp Arne G av personliga skäl. Samma dag avstängdes han från tjänstgöring. ST har väckt talan och gjort gällande att saklig grund för uppsägningen inte förelegat och att uppsägningen därför strider mot 7 § anställningsskyddslagen samt att avstängningen skett i strid mot avstängningsförbudet i 34 § andra stycket anställningsskyddslagen. Universitetet har gjort gällande att Arne G under lång tid gjort sig skyldig till upprepade och allvarliga försummelser och att saklig grund för uppsägning därför förelegat samt att avstängningen inte står i strid mot anställningsskyddslagens regler.
 Målet har avgjorts efter huvudförhandling vid vilken såväl skriftlig som muntlig bevisning förebringats. På förbundets begäran har Arne G hörts under sanningsförsäkran, samt vittnesförhör hållits med B.S., Rune Vigblad, Björn Elsässer och Mike Danilovic. På begäran av universitetet har vittnesförhör hållits med Staffan Brege, Jörgen Dahlgren, Christian Berggren, Henrik Sandréus och Rune Olsson. Vidare har på universitetets begäran förhör upplysningsvis hållits med Curt Karlsson och Randi Hellgren. Båda parter har åberopat omfattande skriftlig bevisning.
 Universitetet har till stöd för att uppsägningen är sakligt grundad sammanfattningsvis åberopat följande. Arne G har under lång tid brustit i alla de delar som ingår i hans anställning, nämligen forskning, undervisning och administrativt arbete. Arne G har trots att han varit tjänstledig under långa perioder för att ägna sig åt forskning inte redovisat några forskningsresultat. I undervisningen har Arne G avvikit från kursplanerna och använt sig av en "konfrontationspedagogik". På grund därav har studenterna riktat allvarlig befogad kritik mot honom. Han har inte på ett godtagbart sätt fullgjort de övriga arbetsuppgifter som ålagts honom. Arne G har också vid anställningstillfället genom förespeglingar om att han inom en snar framtid skulle framlägga en doktorsavhandling vilselett universitetet. Arne G har vidare arbetsvägrat vid några tillfällen, i stor utsträckning använt universitetets kopieringsutrustning för privat ändamål, ådragit universitetet omotiverat höga kostnader för telefonsamtal samt vilselett universitetet i fråga om sjukskrivningsgraden vid ett tillfälle. Universitetet har gjort en seriös omplaceringsutredning och kommit fram till att det på grund av bristerna i Arne Gs arbete inte varit möjligt att bereda honom annat arbete.
 ST har gjort gällande i huvudsak följande. Det var inget villkor för anställningen att Arne G skulle avlägga en doktorsexamen eller ägna sig åt forskning i viss bestämd utsträckning. Arne G har dessutom utfört forskning under anställningstiden. Han har inte ådagalagt sådana brister i fråga om forskning, undervisning och administration att saklig grund för uppsägning föreligger. Uppsägningen vidtogs dessutom utan att Arne G beretts tid och möjligheter att förbättra sina arbetsinsatser. Universitetet har inte fullgjort sina skyldigheter i omplaceringshänseende, eftersom Arne G borde ha erbjudits en projektledartjänst som han har tillräckliga kvalifikationer för. Vissa av de omständigheter som i målet åberopas mot Arne G, arbetsvägran och vilseledande i samband med en sjukskrivning, togs inte upp i det besked om grunderna för uppsägningen som universitetet lämnat och kan inte läggas till grund för bedömningen. Uppsägningen har berott på Christian Berggrens antipati mot Arne G.
 Arbetsdomstolen finner anledning att först gå in på universitetets påstående att Arne G vilselett universitetet vid anställningsavtalets ingående genom att uppge att en disputation var nära förestående. Enligt universitetet fick Arne G anställningen på den grunden att han hunnit långt i sitt avhandlingsarbete och att hans doktorsexamen därför var nära förestående. Universitetet har emellertid också uppgett att det förelåg en brist på behöriga lärare vid den tiden. Förbundets inställning är att det inte var något villkor för anställningen att Arne G inom en snar framtid skulle avlägga en doktorsexamen.
 Utredningen i målet ger inte något stöd för att det skulle ha varit något uttryckligt villkor för anställningen att Arne G inom någon kortare tid avlade doktorsexamen. Av utredningen, främst Arne Gs och Curt Karlssons uppgifter kan däremot dras den slutsatsen att det var bristen på behöriga lärare som gjorde att Arne G anställdes. Det finns inte heller något som motsäger förbundets uppgift om att det vid anställningens ingående var underförstått att Arne G skulle forska på sin fritid och att undervisning var tänkt att vara det väsentligaste inslaget i anställningen. Någon närmare utredning om vilka planer Arne G hade för sitt avhandlingsarbete vid tidpunkten för anställningen har inte förebringats. Arne G har dock själv uppgett att anledningen till att avhandlingen inte blev klar 1976 var att han hade en stor arbetsbörda och att arbetsrättsreformen då gjorde att han ägnade sig åt annat. Enligt Arbetsdomstolens mening kan man mot denna bakgrund inte sluta sig till att Arne G vid anställningstillfället skulle ha vilselett universitetet. Visserligen kan universitetet och måhända även Arne G vid anställningstillfället ha haft förhoppningar om att han inom kort skulle kunna avlägga en doktorsexamen. Att dessa sedan inte infriats är en annan sak som inte medför att Arne G kan anses ha vilselett universitetet vid anställningstillfället.
 När det i övrigt gäller forskningsinsatserna från Arne Gs sida har universitetet gjort gällande att han inte under 22 års anställningstid kunnat uppvisa något resultat från sin forskning och på så sätt brustit i sina åligganden.
 Förbundet har i denna del gjort gällande följande. Det finns andra lektorer som anställdes ungefär samtidigt som Arne G och som inte heller avlagt doktorsexamen. Arne G ålades inte några arbetsuppgifter inom forskning förrän i augusti 1997 då det begärdes att ett underlag för en licentiatavhandling skulle läggas fram. Han har också bedrivit viss forskning under tjänstledighetstiden och även därefter. Under 1980-talet producerade han en bok med titeln "Postgirot i Stockholm". Därefter har han ingått i ett projekt som resulterat i en bok, som publicerades 1992 och som han är en av flera författare till. Han har ägnat sig åt forskning som i mars 1994 resulterade i en rapport om kommunal förändring och demokratisk kontroll. Arne G har inte åsidosatt några åligganden i fråga om forskning.
 Av utredningen har inte annat framkommit än att det, såsom förbundet påstått, vid universitetet finns fler lektorer som ännu inte disputerat efter mer än tjugo års anställning. Såvitt framkommit har universitetet inte reagerat mot detta under alla dessa år vare sig i Arne Gs fall eller i andra. Mot denna bakgrund kan enligt Arbetsdomstolens mening den omständigheten att Arne G inte avlagt doktorsexamen under sin anställningstid inte i sig betraktas som ett brott mot anställningsavtalet.
 Förbundet har som nämnts gjort gällande att Arne G faktiskt har bedrivit forskning som resulterat i vissa skrifter. Universitetets inställning är att dessa inte kan betecknas som vetenskapliga arbeten. Den inställningen vinner åtminstone beträffande rapporten från 1994 om kommunal förändring och demokratisk kontroll stöd av vad främst Jörgen Dahlgren och Christian Berggren uppgett.
 Enligt Arbetsdomstolens mening står det mot denna bakgrund klart att Arne G i vart fall inte redovisat några forskningsresultat som universitetet varit berett att godta som vetenskapliga arbeten. Det har inte påståtts från förbundets sida att Arne G skulle ha bedrivit någon forskning under senare år, trots att han enligt vad utredningen visar getts tid för forskning. Av hans egna uppgifter framgår att han under åren 1991-97 inte har bedrivit något avhandlingsarbete, trots att universitetet i vart fall under senare tid krävde det av honom. Någon förklaring till detta har han inte kunnat lämna.
 Sammanfattningsvis kan såvitt gäller forskning konstateras att Arne G inte har ägnat sig åt forskning på sätt som universitetet krävt av honom.
 Arbetsdomstolen övergår härefter till vad universitetet har lagt Arne G till last när det gäller hans undervisning.
 Genom Staffan Breges uppgifter är utrett att Arne Gs undervisningsinsatser redan under det första året efter hans återinträde i tjänst 1991 ledde till konflikter med studenter och linjestudierektor, att Arne G då fick stark kritik för avvikelser från kursplanen och provokationer mot studenter samt att kritiken gjorde att han helt befriades från undervisning. Arne G har för egen del uppgett att han fick kritik för upplägget av kursen men att han inte fick redovisat för sig att det berodde på brister i undervisningen att han inte fick fortsätta att undervisa.
 Beträffande sitt undervisningssätt har Arne G uppgett bl.a. följande. Han har utvecklat en undervisningsmetod som bygger på ords ursprung och betydelse och innebär att man ifrågasätter värdegemenskapen. Undervisningen är indelad i två faser. Den första fasen, nedbrytningsfasen, är störande för eleverna och upplevs som mycket provocerande, vilket också är meningen. Den skall följas av en uppbyggnadsfas. Metoden är kontroversiell och det är meningen att den skall vara så.
 Av utredningen framgår att nästa tillfälle då Arne G undervisade var under läsåret 1994/95 men då hade han endast enstaka timmar, "ströundervisning". Någon utredning om utfallet av detta har inte förebringats.
 Hösten 1996 undervisade Arne G tre grupper och höll en föreläsning. Från de tre kurserna finns inga skriftliga utvärderingar från studenterna. Christian Berggren har uppgett följande i detta sammanhang. Studenterna gav muntligen allvarligt negativa omdömen om Arne G. Christian Berggren ansåg det viktigt att diskutera pedagogiken och tog upp bl.a. detta vid ett samtal med Arne G i mars 1997. Han krävde då bl.a. att Arne G skulle lägga fram en arbetsplan för hur undervisningen skulle fungera bättre under den kommande höstterminen. Han hade förväntat sig ett svar från Arne G men fick inget. Arne G skrev i stället till prefekten och framförde att han inte ville arbeta med Christian Berggren. Den föreläsning som Arne G höll var svårbegriplig.
 Arne G har uppgett att det vid samtalet i mars 1997 sades att det förelåg missnöje med hans insatser sedan länge men enligt hans uppfattning hade det inte tidigare förelegat något missnöje.
 Nästa gång Arne G undervisade var under perioden den 19 - 24 januari 1998. Jörgen Dahlgren har om detta uppgett bl.a. följande. Eftersom den kritik som riktats mot Arne G kunde vara orättvis gick han själv oanmäld och avlyssnade en lektion för att skaffa sig en egen uppfattning. Lektionen kom inte igång i rätt tid och avslutades i förtid. Det var rörigt och Arne G tog upp abstrakta frågor som studenterna inte var intresserade av. När studenterna skulle förbereda ett företagsbesök sade en av dem att det var första gången de fick en begriplig uppgift. Arne G hamnade i meningsutbyte med en student. Det slutade med att Arne G sade att vi förstår inte varandra och nu slutar vi. Arne G följde inte underlaget för kursen utan spårade in på arbetsrättsliga frågor såsom möjligheterna att säga upp arbetstagare. När Jörgen Dahlgren sade till Arne G att han skulle infinna sig för att lyssna på en lektion till i nästa undervisningsomgång svarade Arne G att han inte skulle undervisa utan sjukskriva sig. I de utvärderingar som sedan inkom återkom den tidigare kritiken mot att Arne G trakasserade studenter och inte följde kursplanen.
 Nästa undervisningsomgång för Arne G var planerad till tiden den 25 februari - 24 mars 1998 och Arne G påbörjade den.
 Christian Berggren har i detta sammanhang uppgett bl.a. följande. Redan i februari under pågående kurs tog studenterna kontakt och framförde missnöje med undervisningen. På kvällstid hölls ett krismöte där han, studierektor Öystein Fredriksen och kursansvarige Rune Olsson mötte studentrepresentanter. Studenterna var förgrymmade. De uppgav att Arne G inte följde kursplanen och tog upp ovidkommade saker från sin konsultverksamhet, att hans uppträdande var oetiskt samt att mobbning och trakasserier förekom. Undervisningen fick övertas av Mike Danilovic och Rune Olsson.
 Rune Olsson har uppgett bl.a. följande. Arne G följde inte kursplanen vid undervisningen i januari 1998 och hela klassen var i uppror. Rune Olsson kan inte förstå hur Arne G under några få undervisningstimmar kunde skapa en så dålig stämning som den som rådde. Vid krismötet framkom att studenterna var djupt upprörda och kränkta. Han blev själv upprörd. Det var fråga om en grundkurs och vid en sådan får det inte finnas en antydan till dålig planering eller att läraren "kör sitt eget race". Samtliga elever i Arne Gs klasser står bakom kritiken mot denne.
 Henrik Sandréus har uppgett bl.a. följande. Han var klassrepresentant för en av de berörda klasserna. Studenterna fann Arne Gs undervisning totalt värdelös och bestämde sig för att kontakta Christian Berggren. Alla studenter i de berörda klasserna hade samma uppfattning. Det allvarligaste var att Arne G skapade osämja bland studenterna. Han uppmanade dem att peka finger åt eller att stirra på en person. Han följde inte heller kursplanen. Studenterna är beroende av att genomföra sin utbildning så att de blir berättigade till studiemedel.
 De nu nämnda personernas uppgifter om Arne Gs undervisning i början av 1998 finns det enligt Arbetsdomstolens mening inte anledning att betvivla. Uppgifterna vinner dessutom stöd av de sammanställningar m.m. av berörda studenters uppfattningar som åberopats i målet.
 Sammanfattningsvis visar utredningen att Arne G vid de tillfällen han undervisat avvikit från planerna för undervisningen och uppträtt på ett för studenterna mycket stötande sätt. Vad Arne G gjort framstår som mycket allvarligt för både studenterna och universitetet. Studenterna har givetvis rätt att kräva den undervisning som är avsedd och som är en förutsättning för att de skall få avsedda kunskaper och även för att de skall kunna erhålla studiemedel. De skall inte heller behöva bli utsatta för kränkande behandling. Universitetets möjligheter att dra till sig studenter minskar givetvis om studenterna inte får adekvat undervisning på ett korrekt sätt.
 Förbundet har gjort gällande att uppsägningen vidtagits utan att Arne G beretts tid och möjlighet att förbättra sina arbetsinsatser. Det måste dock sedan länge ha stått klart för Arne G att universitetet krävde att han skulle bedriva forskning samt att universitet och studenterna var missnöjda med hans undervisning. Ändå underlät han att bedriva forskning och att ändra sin undervisning. När det gäller undervisningen visar utredningen inte bara att universitetet krävt en förändring utan också att särskilda åtgärder vidtogs inför undervisningen i början av 1998. Arne G fick stöd av en pedagogisk mentor, Rune Olsson, som planerade undervisningen. Jörgen Dahlgren har uttryckt det så att man kan inte ha det bättre förspänt som lärare än vad Arne G hade vid det tillfället. Arne G gavs alltså goda möjligheter att förbättra sin undervisning men ändå följde han inte planen och agerade mot studenterna på samma sätt som han tidigare hårt kritiserats för. Arne G har därigenom otvivelaktigt, som universitetet gjort gällande, visat en oförmåga eller ovilja att bedriva undervisningen på ett riktigt sätt. Tilläggas bör att det inte framkommit något som tyder på att uppsägningen eller Christian Berggrens olika åtgärder, såsom förbundet gjort gällande, berott på att Christian Berggren hyst antipati mot Arne G.
 Arbetsdomstolen kommer vid en samlad bedömning av det hittills anförda till slutsatsen att de brister som Arne G visat i fråga om forskning och framförallt den ovilja eller oförmåga han visat när det gäller undervisningen är sådana omständigheter som visar att han inte är lämplig för fortsatt anställning som universitetslektor, en anställning i vilken de viktigaste arbetsuppgifterna är just forskning och undervisning. Domstolen har därmed inte anledning att i detta sammanhang uppehålla sig vid de övriga omständigheter som universitetet åberopat i målet till stöd för att uppsägningen skall anses sakligt grundad.
 Förbundet har emellertid också gjort gällande att universitetet inte fullgjort sin omplaceringsskyldighet, eftersom Arne G hade kunnat erbjudas en tjänst som projektledare för utveckling av länkar mellan universitetet och samhälle/näringsliv med placering vid centrum för kompetensutveckling. Universitetet har gjort gällande att Arne G inte haft tillräckliga kvalifikationer för den tjänsten.
 Det är ostridigt mellan parterna att Arne G uppfyllde de formella kraven för tjänsten. Däremot menar universitetet att Arne G inte har de personliga egenskaper som tjänsten kräver och som universitetet lade stor vikt vid. Tjänsten kräver enligt universitetet både en stor social förmåga, eftersom den innebär umgänge med bl.a. studenter, och en stor kommunikativ förmåga, eftersom innehavaren skall representera universitetet utåt, egenskaper som Arne G enligt universitetets mening inte besitter.
 Randi Hellgren har uppgett bl.a. följande. Den av förbundet åberopade lediga tjänsten fanns med under den omplaceringsutredning som gjordes. Tjänsten krävde en viss personlig läggning eftersom den innefattar marknadsföring av universitetet. Arne G har haft men misslyckats med två arbetsuppgifter med sådant inslag. Tjänsten innefattar även kontakt med studenterna och kräver därför hög social kompetens. Det var fråga om att starta en ny verksamhet. Arne G ansågs sakna kvalifikationer på grund av sina personliga egenskaper och att han misslyckats med sina administrativa arbetsuppgifter.
 Enligt Arbetsdomstolens mening finns det inte anledning att ifrågasätta universitetets bedömning i denna del. Det framstår nämligen som klart att Arne G inte besitter de personliga egenskaper som universitetet med fog kan kräva av innehavaren av den aktuella tjänsten. Den bedömningen gör Arbetsdomstolen inte med hänsyn endast till Arne Gs tidigare förhållande till arbetsledningen och till studenter utan också med hänsyn till att utredningen visar att han av andra personer upplevs som annorlunda och besvärlig, bl.a. därför att han för långa diskussioner om olika ords ursprung och, som Mike Danilovic uttryckt det "talar i gåtor eller metaforer". Beaktas skall även att Arne G endast haft två uppdrag av administrativ karaktär och att detta inte fallit väl ut. Staffan Brege uppdrog, sedan Arne G fråntagits undervisningen, åt denne att svara för institutionens interna och externa information och att då särskilt komma med vissa förslag och samla in information. Arne G fick senare i uppdrag att utforma en informationsbroschyr. Av utredningen framgår att det första uppdraget inte utfördes och att det andra inte gav ett användbart resultat.
 Arbetsdomstolens slutsats av det nu anförda blir att universitetet inte har åsidosatt sina skyldigheter i omplaceringshänseende.
 Arbetsdomstolen kommer sålunda fram till att universitetet haft saklig grund för uppsägning av Arne G. Yrkandena om ogiltigförklaring av uppsägningen och om skadestånd för brott mot 7 § anställningsskyddslagen skall alltså avslås.
 Strider avstängningen mot anställningsskyddslagen?
 Arne G avstängdes från sitt arbete samma dag som han sades upp från sin anställning. Universitetet har gjort gällande att grunden för avstängningsbeslutet var skydd för arbetets behöriga gång och de övriga anställdas arbetsmiljö. Universitetet har främst pekat på den överhängande risken för att Arne G skulle sprida oro på arbetsplatsen och störa kollegerna om han tilläts vara kvar. Arbetsmiljösituationen skulle bli ohållbar och påverka kollegernas möjlighet att utföra sitt arbete, vilket i sin tur skulle skada undervisningen. I beslutet har universitetet också vägt in att Arne G regelmässigt använder institutionens resurser för privata syften. Universitetet har gjort gällande i första hand att avstängningen skett på grund av andra omständigheter än de som föranlett uppsägningen och i andra hand att det funnits särskilda skäl för avstängningen.
 Förbundet har bestritt att avstängningsbeslutet föranletts av andra skäl än de som låg till grund för uppsägningen och även bestritt att särskilda skäl för avstängning förelegat.
 Av utredningen i målet, främst de uppgifter som Jörgen Dahlgren och Rune Olsson lämnat, har framgår bl.a. följande. Arne G gick runt bland de anställda och diskuterade sin situation och delade ut olika handlingar i ärendet. Diskussionerna, som kunde bli långvariga, mynnade ut i att Arne G krävde att de övriga anställda skulle ta ställning för eller emot Arne G respektive Christian Berggren. Arne G kom även med påståenden om att en kollega och en assistent stod i tur att bli avskedade.
 Förbundet har inte bestritt dessa uppgifter och de har inte heller kommenterats av Arne G.
 Mot denna bakgrund utgår Arbetsdomstolen vid sin bedömning från universitetets beskrivning av Arne Gs beteende. Vid bedömningen av vilken vikt som bör fästas vid detta bör man enligt Arbetsdomstolens mening också beakta situationen i övrigt. Arne G har inte ägnat sig åt forskning och han har inte kunnat användas i undervisningen. Detta betyder att han genom avstängningsbeslutet egentligen inte fråntas några av de väsentliga arbetsuppgifterna i anställningen utan endast rätten att vistas på arbetsplatsen. Enligt Arbetsdomstolens mening utgör hans beteende på arbetsplatsen under sådana omständigheter i vart fall särskilda skäl för avstängning. Arbetsdomstolen har med hänsyn till den nu gjorda bedömningen, som leder till att förbundets yrkande även i denna del skall avslås, inte anledning att gå in på vad parterna i övrigt anfört i avstängningsfrågan.
 Vid den utgång målet fått skall Statstjänstemannaförbundet utge ersättning till universitetet för rättegångskostnader. Förbundet har överlämnat till Arbetsdomstolen att bedöma skäligheten av yrkat ombudsarvode och därvid hävdat att målet, genom universitetets processföring, fått större omfattning än som varit nödvändigt. Det sätt som universitetet förde processen på ledde enligt förbundet till att två muntliga förberedelser måste hållas, vilket inte varit nödvändigt. Universitetet har bestritt att processföringen lett till några onödiga kostnader.
 Enligt Arbetsdomstolens mening borde universitetet under förberedelsen tidigare än som skett kunnat precisera vad som lades Arne G till last men därav kan man inte omedelbart sluta sig till att det är universitetets processföring som ensamt gjort det nödvändigt med en andra muntlig förberedelse; även målets art och omfattning och omständigheterna i övrigt måste beaktas. Arbetsdomstolen kan mot den bakgrunden inte finna att det på grund av vad förbundet anfört i denna del finns anledning att nedsätta det yrkade ombudsarvodet.
 1. Statstjänstemannaförbundets yrkanden avslås.
 2. Statstjänstemannaförbundet skall utge ersättning till Staten genom Linköpings universitet för rättegångskostnader med etthundranittiotretusensjuhundrasjuttionio (193 779) kr, varav 135 000 kr avser ombudsarvode, jämte ränta på det förstnämnda beloppet enligt 6 § räntelagen från dagen för denna dom tills full betalning sker.
 Dom 1999-08-18, målnummer A-155-1998
 Ledamöter: Hans Tocklin, Anna Middelman (hovrättsassessor; tillfällig ersättare), Olle Claesson (f.d. avdelningsdirektör i Arbetsmarknadsstyrelsen; tillfällig ersättare), Anders Sandgren, Ola Bengtson, Maud Jansson och Jon-Erik Eriksson. Enhälligt.
 A-155-1998


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 16.1.2017
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 14/49
 Beroep ingesteld op 10 november 2016 — De Geoffroy e.a./Parlement
 (Zaak T-788/16)
 (2017/C 014/59)
 Procestaal: Frans
 Partijen
 Verzoekende partijen: Dominique De Geoffroy (Brussel, België) en 14 anderen (vertegenwoordigers: N. de Montigny en J.-N. Louis, advocaten)
 Verwerende partij: Europees Parlement
 Conclusies
 De verzoekende partijen verzoeken het Gerecht:
 —
 te verklaren en vast te stellen,
 —
 de op 21 maart 2016 bekendgemaakte Guidelines betreffende verlof van het Parlement („Guidelines on leave”) worden nietig verklaard;
 —
 het besluit van 13 juni 2016 houdende weigering om Stéphane Grosjean een gevraagd verlof toe te kennen wordt nietig verklaard;
 —
 het besluit van 12 april 2016 houdende inwilliging van het verzoek om verlof van Françoise Joostens, maar met opneming van de gevraagde verlofdagen in het quotum van 3,5 dagen, wordt nietig verklaard;
 —
 het besluit van 2 juni 2016 houdende weigering om Françoise Joostens een gevraagd verlof toe te kennen wordt nietig verklaard;
 —
 in elk geval, de verwerende partij wordt verwezen in de kosten.
 Middelen en voornaamste argumenten
 Ter ondersteuning van hun beroep voeren de verzoekende partijen zes middelen aan.
 1.
 Eerste middel, ontleend aan het volledig ontbreken van motivering door de verwerende partij, gezien het ontbreken van antwoord op de klachten die de verzoekende partijen hebben ingediend tegen de op 21 maart 2016 bekendgemaakte Guidelines betreffende het verlof van het Parlement (hierna: „betrokken Guidelines”).
 2.
 Tweede middel, ontleend aan een exceptie van onwettigheid, bestaande in de vaststelling van de Guidelines door het Parlement, wegens schending van het Ambtenarenstatuut en van de door de interne regels betreffende het beheer van verlof toegekende rechten, alsmede schending van de verworven rechten van de verzoekende partijen.
 —
 de twee verzoekende partijen die de drie betwiste individuele besluiten hebben ontvangen, respectievelijk van 2 juni 2016, 13 juni 2016 en 12 april 2016, waarvan de eerste twee besluiten het door hen gevraagde verlof weigerden en het laatste het verzoek om verlof van één van hen inwilligde, maar de gevraagde verlofdagen opnam in het quotum van 3,5 dagen, zijn van mening dat voor de nietigverklaring van die individuele besluiten hetzelfde middel kan worden aangevoerd.
 3.
 Derde middel, ontleend aan het feit dat het Parlement bij de vaststelling van de Guidelines niet zijn personeelsleden heeft geraadpleegd, hetgeen neerkomt op een schending van artikel 27 van het Handvest van de grondrechten van de Europese Unie.
 4.
 Vierde middel, ontleend aan het ontbreken van een afweging tussen de belangen van de instelling en die van de tolken, hetgeen in strijd is met het evenredigheidsbeginsel, aan misbruik van recht, een kennelijk onjuiste beoordeling, schending van het beginsel van behoorlijk bestuur en niet-nakoming van de zorgplicht, waaraan de verwerende partij zich door de vaststelling van de betrokken Guidelines schuldig zou hebben gemaakt.
 5.
 Vijfde middel, ontleend aan het feit dat door de vaststelling van de bestreden Guidelines tolken en andere ambtenaren en functionarissen verschillend worden behandeld.
 6.
 Zesde middel, ontleend aan schending van het gelijkheidsbeginsel en het verbod van discriminatie, schending van het beginsel van rechtszekerheid en van de voorzienbaarheid, wat de in die Guidelines voorziene uitzonderingen en bijzondere gevallen betreft.


type: other

text:
11.7.2016/3070 HFD:2016:110 - Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden - FINLEX ®
 Du är här: Finlex › Rättspraxis › Högsta förvaltningsdomstolen › Årsboksavgöranden: 2016 › 11.7.2016/3070 HFD:2016:110
 3170/3/14
 För ett barn hade enligt föräldrarnas önskan som släktnamn oriktigt registrerats moderns tudelade släktnamn, som bildats genom att modern bar sitt tidigare släktnamn före familjens gemensamma släktnamn. Eftersom namnet stred mot namnlagen var registreringen uppenbart oriktig. Släktnamnet hade kunnat rättas också utan föräldrarnas samtycke. Då magistraten hade inlett rättelseförfarandet mera än fem år efter registreringen kunde släktnamnet ändå inte ändras genom rättelse av sakfel enligt 50 § i förvaltningslagen. Omröstning 3 - 2.
 Namnlagen 2 § 1‒4 mom., samt 7 § 1 och 3 mom.
 Lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster 4 § 1 mom., 13 § 1 mom. och 21 § 1 mom.
 Förvaltningslagen 50 § och 52 § 1 mom.
 Åbo förvaltningsdomstol 5.9.2014 nr 14/0483/2
 Magistraten i Sydvästra Finland, enheten i Åbo (härefter magistraten) har med sitt beslut 16.10.2013, till den del det nu är fråga om, korrigerat F S-T:s släktnamn till T.
 Magistraten har i motiveringarna till sitt beslut konstaterat, att F:s mor U S vid vigseln med F:s far R T 13.8.2005 förklarat att hon kommer att använda namnet S före makarnas gemensamma släktnamn T. Familjens gemensamma släktnamn har alltså från vigseln varit T. Hustruns släktnamn S-T kan endast hon personligen använda. I namnlagen förskrivs att om föräldrarna har ett gemensamt släktnamn vid barnets födelse, får barnet alltid föräldrarnas gemensamma släktnamn. Om den ena av föräldrarna personligen använder sitt tidigare släktnamn framför det gemensamma släktnamnet, kan barnet inte få också detta släktnamn. (---)
 Enligt 2 § i namnlagen kan anmälan om barnets släktnamn göras, såsom föräldrarna har gjort, till den församling i evangelisk-lutherska kyrkan där barnet är medlem. Församlingen ska utreda att namnet är lagenligt. Vid anmälan om uppgifter om barn år 2007 har församlingen inte märkt, att barnets släktnamn inte varit möjligt enligt 2 § i namnlagen. Församlingen har felaktigt registrerat barnets släktnamn i befolkningsdatasystemet. Församlingen kan inte korrigera felet i befolkningsregistret, utan det bör göras av magistraten.
 Magistraten har utöver 2 § i namnlagen hänvisat till 7 § i namnlagen, regeringens proposition RP 14/1998 rd och 13 § i lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster.
 Förvaltningsdomstolen har till den del det varit fråga om F S-T:s släktnamn godkänt U S-T:s och R T:s besvär över magistratens beslut.
 Förvaltningsdomstolen har refererat innehållet i de tillämpade rättsnormerna och motiverat sitt beslut till denna del enligt följande:
 R T och U S har gift sig den 13.8.2005. U S har förklarat sig använda namnet S före det gemensamma släktnamnet T.
 R T och U S-T har tre gemensamma barn vilka har olika släktnamn. F:s släktnamn S-T registrerades av Västanfjärds församling. Föräldrarna hade önskat släktnamnet S-T även för E. I besvären har det bifogats en mailkorrespondens 11.‒12.4.2011 mellan R T och magistratens tjänsteinnehavare C. I mailet har C förklarat att endast släktnamnet T är möjligt för E enligt namnlagen och att även F:s efternamn bör rättas till. N S döptes 4.8.2013. Kimitoöns församlingssekreterare G hade vid registrering av namnet märkt att barnen i familjen S-T har olika efternamn. G har 29.8.2013 sänt en redogörelse till magistraten i Åboland. Magistraten har 13.9.2013 skickat föräldrarna ett hörbrev däri föräldrarna har skriftligen svarat 1.10.2013.
 Familjens gemensamma släktnamn har från vigseln 13.8.2005 varit T. Hustruns det vill säga U:s släktnamn S-T är ett namn vilket endast hon kan använda personligen. T är det enda släktnamn som barnen i familjen T kan enligt namnlagen genom födelse få. Släktnamnen S-T och S är således inte lagenliga släktnamn för barnen.
 Magistraterna och Befolkningsregistercentralen bär det huvudsakliga ansvaret för befolkningsdatasystemet. Även i det fall att församlingen har tillställt befolkningsdatasystemet uppgiften om namnet för registrering, har magistraten rätt att avgöra namnets lagenlighet vid registrering. (---)
 (---) För F:s del är det nu inte fråga om registrering av namnet. F:s släktnamn S-T har i sin tid registrerats felaktigt. Magistraten har inte endast på basis av dess ansvar över uppgifterna i befolkningsdatasystemet rätt att ändra F:s släktnamn. Det att F:s släktnamn inte är lagenligt kan inte anses ha orsakats av föräldrar på det sätt som avses i förvaltningslagen. Eftersom förutsättningarna för rättelse av sakfel inte uppfylls, har magistraten inte kunnat rätta F:s släktnamn till T.
 Namnlagen 2 § och 7 §
 Lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster 4 § 1 mom. och 21 § 1 mom.
 Förvaltningslagen 50 §
 Ärendet har avgjorts av förvaltningsdomstolens ledamöter Paula Olenius och Liisa Eriksson. Föredragande Susanna Päivänsäde.
 Magistraten har i sina besvär yrkat att förvaltningsdomstolens beslut upphävs till den del den har ansett att magistraten inte har kunnat korrigera F S-T:s släktnamn till T.
 Magistraten har till stöd för sina yrkanden anfört bland annat följande:
 Enligt namnlagen, som trädde i kraft år 1998, är det församlingarnas uppgift att ta emot anmälningar om barns för- och släktnamn och att anmäla dessa uppgifter till befolkningsdatasystemet för registrering. Enligt regeringens proposition RP 14/1998 rp är församlingen skyldig att utreda om det anmälda släktnamnet överensstämmer med 2 kap. i namnlagen och utan dröjsmål anmäla uppgiften till befolkningsdatasystemet för registrering. Magistraterna ansvarar för det egna områdets befolkningsuppgifter och upprätthållandet av dem. Sålunda hör det i sista hand till magistratens befogenheter att avgöra om ett namn är lagenligt. I praktiken går det till så, att om församlingen registrerar ett felaktigt släktnamn i befolkningsdatasystemet i samband med anmälan om uppgifter om barnet, får församlingen vetskap om detta på Befolkningsregistercentralens fellista. Magistraten får inte i detta skede vetskap om felet, utan församlingen borde anmäla felet till magistraten och begära att det korrigeras, eftersom församlingen inte är behörig att korrigera fel.
 I ifrågavarande fall har Västanfjärds församling inte bett magistraten korrigera felet, trots att församlingen fått vetskap om felet på fellistan för år 2007. Magistraten har fått veta om och meddelat församlingen om felet i samband med familjens andra barns födelse år 2011, och därefter inväntat församlingens åtgärder i ärendet, bland annat hörande av föräldrarna i samband med korrigering av namnet.
 Då familjens tredje barn föddes år 2013 och man fortfarande inte fått något förslag till korrigering av namnet för F, har magistraten i samband med korrigeringen av det tredje barnets namn också korrigerat F:s namn.
 Barnens föräldrar har i samband med dopen för alla sina barn anmält namn som står i konflikt med namnlagen. Församlingen har felaktigt registrerat namnet S-T som släktnamn för F. Också för det andra barnet E har föräldrarna anmält samma släktnamn, men församlingen har inte godkänt det, utan E har fått namnet T, som är familjens gemensamma släktnamn. För det tredje barnet N har felaktigt registrerats namnet S. Församlingen har senare bett magistraten korrigera namnet, då man fått en felanmälan om saken. Sålunda har de namn som föräldrarna felaktigt anmält korrigerats till namn som står i enlighet med namnlagen, för E på initiativ av församlingen och för N och F på initiativ av magistraten.
 U S-T och R T har i sin gemensamma förklaring med anledning av besvären uppgett att de är nöjda med förvaltningsdomstolens avgörande i ärendet. De har anfört bland annat följande:
 Magistraten har tidigare i sitt brev 16.10.2013 skrivit att den först år 2011 fått veta att familjens barn har olika släktnamn i befolkningsdatasystemet. Föräldrarna har aldrig hört att magistraten skulle ha utrett ärendet.
 Att F:s släktnamn ändras kan inte godkännas, eftersom hon är det enda av barnen som vet vilket hennes släktnamn är. Det hade bort ändras redan år 2011 då hon var bara tre år gammal. Hon kan inte vara tvungen att ändra sitt släktnamn och därmed hela sin identitet vid sju års ålder på grund av ett fel registermyndigheten begått.
 Magistraten har i sitt genmäle upprepat sina yrkanden och tillagt bland annat följande:
 Magistraterna i Åbo och Åboland har sammanslagits år 2012. Magistraten i Sydvästra Finland blev behörig och fick kännedom om ifrågavarande fel då. Härförinnan hade magistraten i Åboland uppmanat församlingen att vidta åtgärder. Församlingen har till uppgift att utreda namnets lagenlighet och därefter begära att magistraten korrigerar felet. Fel kan korrigeras först efter att de berörda personerna hörts.
 Fellistorna sänds till den församling som har registrerat informationen i befolkningsdatasystemet, inte till magistraten. I detta fall har församlingen inte skött sin uppgift.
 Genmälet har tillställts U S-T och R T för kännedom.
 Det är i ärendet fråga om, huruvida magistraten med stöd av förvaltningslagen har kunnat korrigera U S-T:s och R T:s dotters, F:s släktnamn från S-T till T.
 Tillämpliga rättsregler och förarbeten
 Enligt 2 § 1 mom. i namnlagen får ett barn vid födelsen det släktnamn som föräldrarna har när barnet föds, om föräldrarna har gemensamt släktnamn.
 Enligt paragrafens 2 mom. får barnet i det fall att föräldrarna inte har gemensamt släktnamn det släktnamn som föräldrarna anmäler såsom barnets släktnamn och som någondera av föräldrarna har när anmälan görs. Har föräldrarna gemensamt vårdnaden om ett gemensamt minderårigt barn, får barnet dock vid födelsen det släktnamn som dess syskon har.
 Ett barns släktnamn ska enligt paragrafens 3 mom. anmälas till befolkningsdatasystemet inom två månader efter barnets födsel.
 Anmälan om ett barns släktnamn sker enligt paragrafens 4 mom. till den magistrat inom vars verksamhetsområde barnet har sin hemkommun eller folkbokföringskommun. Anmälan kan också göras till den församling i den evangelisk-lutherska kyrkan eller i ortodoxa kyrkosamfundet där barnet är medlem. Församlingen skall utreda att namnet är lagenligt och utan dröjsmål tillställa befolkningsdatasystemet uppgiften om namnet för registrering.
 Enligt 7 § 1 mom. i namnlagen kan de som ämnar ingå äktenskap gemensamt besluta att de skall anta ett gemensamt släktnamn. Som gemensamt släktnamn kan antas det släktnamn som någondera av dem senast hade som ogift. Gemensamt släktnamn skall före vigseln anmälas till vigselförrättaren.
 Enligt paragrafens 3 mom. kan den som ämnar ingå äktenskap och vars släktnamn kommer att ändras till följd av att makarna antar gemensamt släktnamn före vigseln anmäla till vigselförrättaren att han framför det gemensamma släktnamnet personligen kommer att använda det släktnamn som han senast hade som ogift eller det släktnamn som han har vid äktenskapets ingående.
 Enligt 4 § 1 mom. i lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster är det magistraterna och Befolkningsregistercentralen som bär det huvudsakliga ansvaret för befolkningsdatasystemet. Ansvaret för registerföringen fördelas mellan magistraterna och Befolkningsregistercentralen så som det bestäms närmare i denna eller någon annan lag eller med stöd av lag.
 Till de uppgifter om personer som är föremål för registrering som ska registreras i befolkningsdatasystemet hör enligt lagens 13 § 1 mom. 1 punkten fullständigt namn.
 Enligt lagens 21 § 1 mom. ska den magistrat vars verksamhetsområde uppgifterna avser besluta att registeranteckningar om bland annat rättelser som gäller uppgifter om en enskild person ska göras i befolkningsdatasystemet så som bestäms i denna lag.
 I detaljmotiveringarna till 21 § 1 mom. i lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster i regeringens proposition (RP 89/2008 rd) konstateras, att bestämmelsen ger magistraten behörighet att göra enskilda registeranteckningar om uppgifter som hör till dess eget verksamhetsområde. Den magistrat som saken gäller ska ha möjlighet att göra registeranteckningar med stöd av bestämmelsen också när den på något annat sätt än genom den rätt att få uppgifter som avses i 23 och 24 § i den föreslagna lagen fått kännedom om ett behov av bland annat rättelse som gäller uppgifter om ett föremål för registrering. Magistraten ska givetvis i sådana fall alltid säkerställa att uppgiften är aktuell och tillförlitlig, och vid behov se till att de berörda parterna blir hörda och att rättssäkerheten i övrigt tillgodoses i enlighet med bestämmelserna och principerna i förvaltningslagen. Magistratens behörighet ska emellertid vara begränsad till att föra in enskilda registeranteckningar och utreda fel i dem.
 Enligt 50 § i förvaltningslagen kan en myndighet undanröja ett oriktigt beslut som den har fattat och avgöra saken på nytt, om
 Enligt paragrafens 2 mom. får beslutet i situationer som avses i 1 mom. 1 - 3 punkten rättas till en parts fördel eller nackdel. Rättelse till en parts nackdel förutsätter att parten samtycker till rättelsen. Samtycke behövs dock inte, om felet är uppenbart och det har orsakats av partens eget förfarande. I fall som avses i 1 mom. 4 punkten får fel rättas endast till partens fördel.
 I detaljmotiveringarna till förvaltningslagens 50 § 2 mom. i regeringens proposition (RP 29/2008 rd) ska beslut som avses i 1 mom. 1‒3 punkten kunna rättas till partens fördel eller nackdel. Rättelse till partens nackdel förutsätter att parten samtycker till att beslutet rättas. Samtycke ska dock inte behövas, om felet beträffande utredningen, lagtolkningen eller förfarandet är uppenbart och det har berott på partens eget förfarande.
 Med situationer där en part själv genom sitt eget förfarande har orsakat felaktigheten i beslutet avses enligt detaljmotiveringarna till 50 § 2 mom. i dess ursprungliga form i regeringens proposition (RP 72/2002 rd) närmast de situationer där det är fråga om att en part har gjort sig skyldig till svikligt förfarande eller till allvarlig försummelse. Bestämmelsen förutsätter dock inte ovillkorligen att partens förfarande skall vara uppsåtligt, utan rättelsen ska kunna ske också när felet beror på att en part har gett felaktiga uppgifter av misstag eller av oaktsamhet.
 Enligt 52 § 1 mom. i förvaltningslagen behandlar en myndighet ett rättelseärende på eget initiativ eller på en parts yrkande. Initiativet skall tas eller yrkandet på rättelse av ett fel framställas inom fem år från det att beslutet fattades.
 Lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster innehåller också vissa bestämmelser om rättelseyrkande och ändringssökande. I detaljmotiveringarna till lagens 75 §, som gäller rättelseyrkande, konstateras i regeringens proposition (RP 89/2008 rd) likväl, att om det är fråga om ett ärende som gäller sökande av ändring i det materiellrättsliga innehållet i ett beslut som ligger till grund för en registeranteckning, ska ärendet avgöras i enlighet med de särskilda bestämmelser som gäller ärendet i fråga. Till exempel namnlagen innehåller egna bestämmelser om ändringssökande. Enligt lagens 76 § är ändringssökande genom besvär begränsat till beslut som gäller rättelseyrkande.
 I en nyligen avgiven regeringsproposition med förslag till ändring av bland annat lagen om befolkningsdatasystemet och Befokningsregistercentralens certifikattjänster (RP 78/2016 rd) konstateras, att bestämmelserna om rättelseyrkande i denna lag har ansetts svårtolkade. I propositionen föreslås ändringar i lagen bland annat i syfte att skapa klarhet i i föreskrifterna om begäran om omprövning, ändringssökande och rättelse av uppgifter som registrerats i befolkningsdatasystemet. Också de föreslagna bestämmelserna om ändringssökande ska enligt propositionen tillämpas enbart på beslut som fattas med stöd av Lagen om befolkningsdatasystemet och Befokningsregistercentralens certifikattjänster. Som exempel på förvaltningsbeslut som i nuläget fattas med stöd av denna lag nämns bland annat beslut om ändring av personbeteckning, beslut om spärrmarkering och beslut om utlämnande av vissa uppgifter. Namnregistreringar nämns inte i detta sammanhang. Enligt propositionen är de ändrade bestämmelserna inte avsedda att gälla uppgifter som ska registreras med stöd av annan lagstiftning. Sådana uppgifter är till exempel registreringar med stöd av namnlagen, som innehåller egna föreskrifter om ändringssökande. Registreringen av en uppgift i befolkningsdatasystemet kan i dessa fall inte anses vara självständiga förvaltningsbeslut för vilka det ska finnas separata möjligheter till ändringssökande.
 Utöver den utredning om fakta i ärendet som framgår av förvaltningsdomstolens beslutsmotiveringar ovan konstaterar högsta förvaltningsdomstolen att F enligt handlingarna är född 1.7.2007 och att magistraten i enlighet med anmälan som gjordes av Västanfjärds församling har registrerat hennes namn i den form som hennes föräldrar U S-T och R T har önskat 25.8.2007. Föräldrarna har av magistraten uppmärksammats på att F:s släktnamn har registrerats felaktigt och bör rättas per mail 11.4.2011. Magistraten har dock inte vidtagit andra åtgärder i ärendet i detta skede. F:s föräldrar har beretts tillfälle att bli hörda med anledning av korrigeringen av hennes släktnamn först med ett brev från magistraten som är daterat 13.9.2013. Föräldrarna har i ärendets alla behandlingsskeden vidhållit att F:s släktnamn ska kunna vara S-T.
 Högsta förvaltningsdomstolen konstaterar att det på de grunder som framgår av förvaltningsdomstolens beslut är uppenbart, att F:s släktnamn i den form det registrerats strider mot bestämmelserna i namnlagen. I stället för S-T borde F:s släktnamn enligt 2 § 1 mom. i namnlagen vara T, som enligt lagens 7 § 3 mom. är F:s föräldrars gemensamma släktnamn. Att hennes släktnamn 25.8.2007 registrerats i formen S-T har således grundat sig på uppenbart oriktig tillämpning av 2 § 1 mom. och 7 § 3 mom. i namnlagen på det sätt som avses i 50 § 1 mom. 2 punkten i förvaltningslagen.
 Så som ovan framgår regleras korrigering av släktnamn som registrerats i befolkningsdatasystemet inte i lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster. Enligt lagens 21 § 1 mom. har magistraten likväl en allmän behörighet att besluta om rättelser som gäller uppgifter om en enskild person. Magistraten ska härvid se till att rättssäkerheten tillgodoses i enlighet med bestämmelserna i förvaltningslagen. Följaktligen har magistraten kunnat fatta sitt beslut på grundval av 50 § i förvaltningslagen.
 Eftersom F:s föräldrar både för sin egen och för F:s del konsekvent motsatt sig att F:s släktnamn korrigeras ska rättelsen i ljuset av 50 § 2 mom. i förvaltningslagen anses ha skett till deras nackdel. Rättelsen har således förutsatt antingen samtycke eller att felet har varit uppenbart och att det har orsakats av deras eget förfarande.
 Trots att det är F:s föräldrars uttryckliga vilja att F ska heta S-T i släktnamn ger namnlagen inte någon som helst möjlighet till detta. Att hennes släktnamn registrerats i denna form ska således anses vara ett uppenbart fel. Eftersom rättelse enligt 50 § i förvaltningslagen enligt regeringens proposition RP 72/2002 rd kan ske också när felet beror på att en part har gett felaktiga uppgifter av misstag eller av oaktsamhet anser högsta förvaltningsdomstolen, i motsats till vad förvaltningsdomstolen yttrat, att det har funnits förutsättningar för att rätta F:s släktnamn också utan föräldrarnas samtycke.
 En ytterligare förutsättning för rättelse av F:s släktnamn är enligt 52 § 1 mom. i förvaltningslagen att initiativet till rättelsen tagits inom fem år från det att hennes namn registrerats 25.8.2007. Varken paragrafen i sig eller förarbetena ger ledning i fråga om vilka konkreta åtgärder som krävs för att ett initiativ till rättelse ska anses ha tagits. I detta fall har F:s föräldrar informellt upplysts om att F:s släktnamn registrerats i fel form och bör rättas 11.4.2011, men den tidigaste åtgärden i syfte att verkställa en rättelse som kommer fram i handlingarna är det brev med vilket föräldrarna formellt beretts tillfälle att bli hörda. Brevet är daterat 13.9.2013, det vill säga mera än fem år efter att F:s namn registrerats. Magistraten har således inlett förfarandet för sent för att kunna ändra F:s släktnamn genom rättelse av sakfel enligt 50 § i förvaltningslagen.
 Av dessa skäl och med beaktande i övrigt av de skäl och bestämmelser som förvaltningsdomstolen har anfört till stöd för sitt beslut, yrkandena i högsta förvaltningsdomstolen och utredningen i ärendet finns det inte skäl till ett annat slut i ärendet än det som framgår av förvaltningsdomstolens beslut.
 Ärendet har avgjorts av president Pekka Vihervuori samt förvaltningsråden Alice Guimaraes-Purokoski, Mikko Pikkujämsä, Vesa-Pekka Nuotio och Antti Pekkala. Ärendets föredragande Kristina Björkvall.
 Förvaltningsrådet Vesa-Pekka Nuotios röstningsanförande, i vilket förvaltningsrådet Mikko Pikkujämsä instämde, var följande:
 "Jag upphäver förvaltningsdomstolens beslut och sätter i kraft slutet i magistratens beslut.
 F har vid födelsen 1.7.2007 enligt 2 § 1 mom. i namnlagen direkt fått släktnamnet T. Hennes släktnamn har trots detta felaktigt antecknats i registret som S-T. I ärendet ska i första hand avgöras huruvida magistraten har kunnat korrigera den felaktiga registeranteckningen utan tillämpning av bestämmelsen om rättelse av sakfel i 50 § i förvaltningslagen.
 Utöver de rättsregler som majoriteten tillämpat beaktar jag 6 § i förvaltningslagen, enligt vilken myndigheterna ska bemöta dem som uträttar ärenden hos förvaltningen jämlikt och använda sina befogenheter enbart för syften som är godtagbara enligt lag. Myndigheternas åtgärder ska vara opartiska och stå i rätt proportion till sitt syfte. Åtgärderna ska skydda förväntningar som är berättigade enligt rättsordningen.
 Ett förvaltningsbeslut erhåller enligt vedertagen uppfattning i vissa fall rättskraft, vilket innebär att beslutet är bestående och bindande för framtiden. Det att beslutet på grund av sin rättskraft är bestående innebär att en myndighet inte mera ensidigt kan ändra sitt ursprungliga beslut om inte en uttrycklig bestämmelse ger myndigheten behörighet till detta.
 Detta slag av bestående verkan har av hävd främst förknippats med beslut som fattats till sakägarens fördel, det vill säga med vilka en förmån eller rättighet beviljats. Däremot får ett förvaltningsbeslut som innebär att en ansökan förkastas ingen sådan rättskraft som skulle stå i vägen för att en likadan ansökan avgörs med ett nytt förvaltningsbeslut, vilket har konstaterats i rättspraxis till exempel i avgörandet HFD 2016:48.
 En registeranteckning om det släktnamn som en person fått vid födelsen kan inte anses vara varken till fördel eller nackdel för sakägaren. En sådan registeranteckning innehåller över huvudtaget inte något sådant avgörande som skulle vara grundat på lagtillämpning på det sätt som är utmärkande för förvaltningsbeslut, utan anteckningen är till sin natur närmast konstaterande och den utgör ingen rättsgrund. I rättslitteraturen har av hävd ansetts att denna typ av förvaltningshandlingar inte erhåller rättskraft, och samtidigt har konstaterats att till exempel en oriktig anteckning i befolkningsboken aldrig erhåller sådan beständighet som är kännetecknande för rättskraft (Merikoski, Suomen julkisoikeus pääpiirteittäin II, 2 upplagan, 1964, s. 64).
 Jag anser att registeranteckningen inte heller i detta fall har erhållit rättskraft. Någon uttrycklig behörighetsgrund såsom bestämmelsen om rättelse av sakfel i 50 § i förvaltningslagen har således inte behövts för att korrigera felet. Den allmänna bestämmelsen i 21 § i lagen om befolkningsdatasystemet och Befolkningsregistercentralens certifikattjänster som ger behörighet att besluta om uppgifter har i sig utgjort en tillräcklig rättsgrund för magistraten att korrigera registeranteckningen. Jag anser att förvaltningsdomstolen har bedömt förutsättningarna för rättelse av registeranteckningen oriktigt då bedömningen har skett i ljuset av huruvida kriterierna för tillämpning av 50 § i förvaltningslagen har uppfyllts.
 Så som det framgår av förarbetena till ovan nämnda 21 §, som också majoriteten hänvisat till, ska magistraten vid tillämpningen av bestämmelsen alltid försäkra sig om att de berörda parternas rättsskydd säkerställs i enlighet med bestämmelserna och principerna i förvaltningslagen. Därför hade magistraten i detta fall särskilt med beaktande av sista meningen i 6 § i förvaltningslagen och barnets fördel bort bedöma, huruvida registeranteckningen kan korrigeras utan att F:s enligt rättsordningen berättigade förväntningar i fråga om det registrerade släktnamnets beständighet kränks. Magistraten har av beslutsmotiveringarna att döma likväl inte företagit någon sådan granskning. För att bedöma huruvida utgången i magistratens beslut av detta skäl är lagstridig fäster jag uppmärksamhet vid följande omständigheter.
 Liksom majoriteten har konstaterat har det vid registreringen av F:s släktnamn begåtts ett uppenbart fel. Det är inte befogat att särskilt skydda förväntningar som gäller en uppenbart oriktig registerantecknings beständighet. Det att felet varit uppenbart har talat för att anteckningen ska korrigeras.
 I ärendet har utretts att magistraten fått kännedom om den oriktiga släktnamnsregistreringen senast år 2011 då F:s bror E:s släktnamn registrerades. Eftersom magistraten samtidigt har uppmärksammat F:s far R T på att F:s släktnamn behöver korrigeras ska det faktum att magistraten inte på tjänstens vägnar ännu då har korrigerat registeranteckningen inte ges sådan betydelse, att en berättigad förväntning i fråga om registeranteckningens beständighet därmed skulle ha befästs.
 F hade fyllt sex år då magistraten 16.10.2013 beslutade att korrigera hennes släktnamn. Den tid som förflutit medan S-T varit antecknat som hennes släktnamn i registret kan anses ha varit så lång att tidens gång har talat för att avstå från att korrigera anteckningen. Det har hunnit få betydelse för F:s identitet att hon har uppfattat S-T som sitt släktnamn. Å andra sidan är det att beakta att F vid denna tidpunkt fortfarande var ett barn under skolåldern, för vars identitet släktnamnet inte ska anses ha lika stor betydelse som till exempel förnamnet.
 I samband med en bedömning av behovet av revidering av namnlagen har man ansett att det finns skäl att överväga om användning av tudelade släktnamn borde tillåtas i Finland. Samtidigt har likväl konstaterats, att om man tillåter släktnamn som bildats genom att kombinera två släktnamn, behövs det för att reglera deras användning och förhindra uppkomsten av olägenheter på grund av långa släktnamnskedjor bestämmelser om huruvida släktnamnen ska åtskiljas av bindestreck eller inte, vilken del av släktnamnet som överförs till följande släktled och om hur tudelade släktnamn behandlas vid ingående av äktenskap (Arviomuistio nimilain uudistamistarpeesta, Justitieministeriets publikation 11/2016, s. 20). Ifall man nu, innan en eventuell lagändring genomförs, tillåter att F:s tudelade släktnamn står kvar i registret förblir det öppet hur släktnamnet i hennes fall överförs och hur det ska behandlas om hon eventuellt ingår äktenskap. Innan en eventuell lagändring genomförs kan F också förorsakas andra olägenheter på grund av att hon i strid med finskt namnskick har ett tudelat släktnamn. Dessa omständigheter talar för att registeranteckningen korrigeras.
 Jag fäster större vikt vid de ovan nämnda skäl som talar för att registeranteckningen korrigeras än vid dem som talar emot en korrigering. Jag anser att korrigeringen av registeranteckningen inte har kränkt F:s enligt rättsordningen berättigade förväntningar. Min slutsats är därför att förvaltningsdomstolens beslut ska upphävas och slutet i magistratens beslut sättas i kraft."


type: wikipedia

text:
Kwaśna buczyna górska (Luzulo nemorosae-Fagetum syn. Luzulo luzuloides-Fagetum) – ubogie florystycznie zbiorowisko roślinne, w typie siedliskowym lasu mieszanego świeżego lub wilgotnego, z dominacją buka zwyczajnego w drzewostanie, z domieszką: jawora, świerka, czasem jodły.
 Kwaśna buczyna górska jest głównym zbiorowiskiem roślinnym na glebach typu rankeru lub oligotroficznego pokrywających ubogie z natury podłoże skał bezwęglanowych. Występuje w piętrze leśnym regla dolnego gór Europy Środkowej. Runo jest florystycznie ubogie ze znacznym udziałem roślin acidofilnych, ma najczęściej postać trawiasto-mszystą, z dominacją trzcinnika lub krzewinkową z dominacją borówki czernicy. Charakterystyczną cechą jest obfite występowanie kosmatki gajowej oraz udział gatunków górskich, takich jak np.: starzec Fuchsa czy przenęt purpurowy.
 Pod względem lokalno-siedliskowym zespół kwaśnej buczyny zróżnicowany jest na trzy jednostki w randze podzespołu:
 podzespół suchy – występuje na skalistych szczytach i grzbietach górskich o płytkiej i ubogiej glebie, w miejscach o suchym mikroklimacie, wystawionym na działanie wiatrów. Odznacza się mniej dorodnym, niższym drzewostanem. Runo jest słabo wykształcone, składa się z niewielu acidofilnych gatunków, głównie kosmatki gajowej, borówki czarnej i trzcinnika leśnego. Postać tę wyróżnia występowanie chrobotków oraz obfity udział borówki czernicy,
 podzespół typowy – bez gatunków wyróżniających, zasiedlający gleby świeże,
 podzespół paprociowy – rozwijający się w wilgotnych zagłębieniach terenowych oraz na stokach północnych z dominującą wietlicą alpejską i wietlicą samiczą, nerecznicą szerokolistną i zachyłką trójkątną.
 Buczyna


text:
Nagymon () falu Romániában, Szilágy megyében.
 Fekvése
 Zilahtól északra, a Szilágy-patak bal partján, Tövisháton, Menyő, Vérvölgy és Nagymonújfalu közt fekvő település.
 Története
 Nagymon (Mon) Árpád-kori település, azonban területe már ősidők óta lakott hely volt. Pogányvár nevű határrászében egykor földvár állt. Az 1800-as években itt végzett ásatásokkor területéről égetett föld, csont- és kődarabok kerültek elő.
 Neve először a Váradi regestrumban tűnt fel Mon néven, egy per kapcsán 1205-1235 között. 1378-ban Mony, 1454-ben Nagman, Naghmon, 1492-ben Nagh-Mon, 1639-ben Nagimon néven írták.
 1369-ből már ismerjük birtokosai nevét is: ekkor a Kusalyi Jakcs család volt Mon birtokosa.
 1475-ben V. László király a középszolnoki Naghmon birtokot, mely előzőleg Menyői Péteré volt Kwesi Simonnak adta.
 1549-ben több birtokosa is volt; Kusalyi Jakcs Ferenc, Ramocsa Imre, Pázmány Péter és Deésházi László között oszlott meg.
 1639 előtt Nagymon birtokosa Nagydobai Spáczai János volt, azonban birtokát hűtlensége miatt elvesztette, Rákóczi György fejedelem a birtokot főlovászmesterének Serédi István krasznavármegyei főispánnak adományozta.
 1797-ben végzett összeíráskor Nagymon saját telken levő adómentes nemesei Tömösvári Jónás, Vécsei Sándor, Kerekes Péter voltak.
 1805-ben adómentes nemesek voltak a településen: Szipoly Bálint, essenyei Áron, Vécsei Sándor, Adi Bálint és János, Oláh Péter, Ferenc, Mihály, András és József, Bányai György, Balogh István, Téglás Ferenc, Márton János, Alszegi Ferenc és Mihály, Kovács György, ifjú Osvát András, Gecző István, Mészáros József, Osváth Péter, Balog Péter, Ungvári Bálint és András, Téglás András, Balog János és András, Bakó János és idősb Osváth András.
 1847-ben végzett összeíráskor Nagymonnak 373 görögkatolikus lakosa volt.
 1890-ben 259 lakosa volt, melyből 249 magyar, 10 román, ebből 4 római katolikus, 10 görögkatolikus, 4 evangélikus, 222 református, 19 izraelita. A házak száma ekkor 52 volt.
 Nagymon a trianoni békeszerződés előtt Szilágy vármegye Zsibói járásához tartozott.
 Nevezetességek
 Református temploma - gótikus stílusban épült, egyik harangját a XV. században öntötték.
 A településen struccfarm és eper ültetvény található.
 Híres szülöttei
 Márton Gyula (1916. december 27.–Kolozsvár, 1976. április 4.) romániai magyar nyelvész, egyetemi tanár.
 Jegyzetek
 Források
 Szilágy megye települései
 Szilágy vármegye települései


text:
 1.2.2016
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 38/60
 Определение на Общия съд от 2 декември 2015 г. — Lidl Stiftung/СХВП — toom Baumarkt (Super-Samstag)
 (Дело T-213/15) (1)
 ((Марка на Общността - Искане за обявяване на недействителност - Оттегляне на искането за обявяване на недействителност - Липса на основание за произнасяне))
 (2016/C 038/81)
 Език на производството: немски
 Страни
 Жалбоподател: Lidl Stiftung & Co. KG (Некарсулм, Германия) (представители: M. Wolter и A. Berger, адвокати)
 Ответник: Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (представител: H.P. Kunz)
 Друга страна в производството пред апелативния състав на СХВП, встъпила в производството пред Общия съд: toom Baumarkt GmbH (Кьолн, Германия) (представители: M. Kinkeldey, S. Brandstätter и J. Rosenhäger, адвокати)
 Предмет
 Жалба срещу решението на пети апелативен състав на СХВП от 16 февруари 2015 г. (преписка R 657/2014-5), постановено в производство за обявяване на недействителност със страни toom Baumarkt GmbH и Lidl Stiftung & Co. KG.
 Диспозитив
 1)
 Липсва основание за произнасяне по жалбата.
 2)
 Осъжда Lidl Stiftung & Co. KG да заплати съдебните разноски.
 (1) ОВ C 205, 22.6.2015 г.