type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 27.4.2013
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 C 123/24
 Προσφυγή της 13ης Μαρτίου 2013 — Hangzhou Zhejiang University Sunny Energy Science and Technology κατά Επιτροπής
 (Υπόθεση T-144/13)
 2013/C 123/41
 Γλώσσα διαδικασίας: η γαλλική
 Διάδικοι
 Προσφεύγουσα: Hangzhou Zhejiang University Sunny Energy Science and Technology Co. Ltd (Hangzhou, Κίνα) (εκπρόσωποι: Β. Ακριτίδης και Y. Melin, δικηγόροι)
 Καθής: Ευρωπαϊκή Επιτροπή
 Αιτήματα της προσφεύγουσας
 Η προσφεύγουσα ζητεί από το Γενικό Δικαστήριο:
 —
 να ακυρώσει, κατ’ εφαρμογήν του άρθρου 263 της Συνθήκης για τη λειτουργία της Ευρωπαϊκής Ένωσης, την απόφαση της Ευρωπαϊκής Επιτροπής που γνωστοποιήθηκε με έγγραφο της 3ης Ιανουαρίου 2013, αριθ. H4/JN/Ref.t13.000011, με την οποία ενημερώνει την προσφεύγουσα ότι δεν θα εξετάσει το αίτημα της προσφεύγουσας να αναγνωριστεί ως επιχείρηση ασκούσα τις δραστηριότητές της σε οικονομία αγοράς, το οποίο υποβλήθηκε βάσει του άρθρου 2, παράγραφος 7, στοιχείο β', του κανονισμού του Συμβουλίου 1225/2009, στο πλαίσιο της διαδικασίας αντιντάμπινγκ που αφορά τις εισαγωγές φωτοβολταϊκών συστοιχιών κρυσταλλικού πυριτίου και βασικών συστατικών στοιχείων τους καταγωγής Λαϊκής Δημοκρατίας της Κίνας, που κινήθηκε στις 6 Σεπτεμβρίου 2012 (AD 590)·
 —
 να δεχθεί την αδυναμία εφαρμογής, όσον αφορά την προσφεύγουσα στο πλαίσιο της παρούσας προσφυγής, δυνάμει του άρθρου 277 της Συνθήκης για τη λειτουργία της Ευρωπαϊκής Ένωσης, του κανονισμού (ΕΕ) 1168/2012 του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου της 12ης Δεκεμβρίου 2012 για την τροποποίηση του κανονισμού (ΕΚ) 1225/2009 του Συμβουλίου, για την άμυνα κατά των εισαγωγών που αποτελούν αντικείμενο ντάμπινγκ εκ μέρους χωρών μη μελών της Ευρωπαϊκής Κοινότητας (ΕΕ L 344, σ. 1)
 —
 και, κατά συνέπεια, να καταδικάσει την Επιτροπή και τους ενδεχόμενους παρεμβαίνοντες στα δικαστικά έξοδα.
 Λόγοι ακυρώσεως και κύρια επιχειρήματα
 Προς στήριξη της προσφυγής η προσφεύγουσα επικαλείται έναν μόνο λόγο, όμοιο προς εκείνον που προβάλλεται στο πλαίσιο της υποθέσεως T-143/13, Zhejiang Heda Solar Technology κατά Επιτροπής.


text:
 22.12.2007
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 315/5
 Sentencia del Tribunal de Justicia (Sala Primera) de 18 de octubre de 2007 — Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc in liquidazione, Livio Danielis, Domenico D'Alessandro/Comisión de las Comunidades Europeas
 (Asunto C-62/05 P) (1)
 («Recurso de casación - Reglamento (CEE) no 1430/79 - Condonación de derechos de importación - Cargamento de cigarrillos con destino a España - Fraude cometido en una operación de tránsito comunitario»)
 (2007/C 315/07)
 Lengua de procedimiento: italiano
 Partes
 Recurrentes: Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc in liquidazione, Livio Danielis, Domenico D'Alessandro (representante: G. Leone, abogado)
 Otra parte en el procedimiento: Comisión de las Comunidades Europeas (representantes: X. Lewis, agente, y G. Bambara, abogado)
 Objeto
 Recurso de casación interpuesto contra la sentencia del Tribunal de Primera Instancia (Sala Quinta) de 14 de diciembre de 2004, Nordspedizionieri di Danielis Livio y otros/Comisión, (T-332/02), en la que se desestima el recurso de anulación de la decisión de la Comisión REM 14/01, de 28 de junio de 2002, que indicaba a las autoridades italianas que no procedía la condonación de los derechos de importación exigidos por una carga de cigarrillos con destino a España, debido a que un fraude cometido por terceros en una operación de tránsito comunitario no constituye una situación especial que justifique la condonación de tales derechos
 Fallo
 1)
 Desestimar el recurso de casación.
 2)
 Condenar en costas a Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, en liquidación, y a los Sres. Danielis y D'Alessandro.
 (1) DO C 82 de 2.4.2005.


type: wikipedia

text:
 1918 (MCMXVIII) a fost un an obișnuit al calendarului gregorian, care a început într-o zi de marți.
 Evenimente
 Ianuarie
 4 ianuarie: A apărut, la Paris, a doua serie a publicației săptămânale „La Roumanie” (până la 12 iunie 1919).
 7-9 ianuarie: Primul Război Mondial. Bătălia de la Galați.
 8 ianuarie: Președintele american, Woodrow Wilson, formulează Cele 14 puncte.
 13 ianuarie-26 ianuarie: Guvernul Rusiei întrerupe relațiile diplomatice cu România. În legătură cu tezaurul României, sovietul comisarilor poporului al RSFS Ruse declară: "Tezaurul României, aflat în păstrare la Moscova, se declară intangibil pentru oligarhia română. Puterea sovietică își asumă răspunderea de a păstra acest tezaur pe care îl va preda în mâinile poporului român".
 20-25 ianuarie: Primul Război Mondial. Lupta de la Tighina.
 24 ianuarie: Republica Democratică Moldovenească își declară independența față de Rusia.
 26 ianuarie-8 februarie: Demisia guvernului I.I.C. Brătianu–Take Ionescu. Noul guvern va fi condus de generalul Alexandru Averescu.
 28 ianuarie: URSS: S-a înființat Armata Roșie a muncitorilor și țăranilor. Primul conducător a fost Lev Troțki. A fost activă până în anul 1946. După 1946 s-a numit Armata sovietică.
 Februarie
 1 februarie-14 februarie: Rusia adoptă calendarul gregorian. Ca o consecință, aniversarea Revoluției din Octombrie, de acum încolo, va fi pe 7 noiembrie.
 16 februarie: Lituania își declară independența față de Uniunea Sovietică și față de Germania.
 24 februarie: Estonia își declară independența față de Rusia.
 Martie
 3 martie: Primul Război Mondial. Tratatul de la Brest-Litovsk. Tratat de pace semnat de către Puterile Centrale și Rusia, punând capăt ostilităților desfășurate în Primul Război Mondial.
 7 martie: Finlanda formează o alianță cu Germania.
 12 martie: Noua conducere bolșevică reinstalează capitala Rusiei la Moscova (de la Sankt Petersburg).
 13 martie: Matsushita Electric Industrial Co., Ltd (din 2008 redenumit Panasonic după numele celei mai cunoscute mărci a companiei). Producător japonez important de echipament electric și de aparate electrocasnice fondat de Matsushita Konosuke cu sediul la Kadoma, Japonia.
 27 martie-9 aprilie: Unirea Basarabiei (noul stat independent Republica Democratică Moldovenească) cu România.
 Aprilie
 15 aprilie: Bojdeuca din Iași, a lui Ion Creangă, a fost declarată muzeu, devenind prima casă memorială din România.
 24 aprilie: Tratatul de pace de la București, dintre România, pe de o parte și Germania, Austro-Ungaria, Bulgaria și Turcia, pe de altă parte. Pacea, înrobitoare pentru țara noastră, nu a fost niciodată ratificată de către Regele Ferdinand, tratatul devenind nul.
 Mai
 7 mai: România, fiind separată de aliații din vest, este forțată să semneze tratatul de pace de la București cu Puterile Centrale.
 23 mai: Peste 60 de personalități marcante românești, aflate la Paris, au semnat un protest împotriva tratatului impus României de Puterile Centrale.
 Iunie
 1 iunie: Primul Război Mondial: Pe Frontul de Vest începe Bătălia din pădurea Belleau. Se va finaliza la 26 iunie cu victoria Aliaților.
 12 iunie: Marele Duce Mihail Alexandrovici al Rusiei este executat în suburbiile orașului Perm, devenind primul Romanov ucis de bolșevici.
 Iulie
 15-18 iulie: Primul Război Mondial. A doua bătălie de pe râul Marna. Ultimul mare atac german din Primul Război Mondial.
 17 iulie: Din ordinul Partidului bolșevic și îndeplinit de CEKA, Țarul Nicolae al II-lea Rusiei, soția lui, Alexandra Feodorovna, și copii lor: Olga, Tatiana, Maria, Anastasia și Alexei, sunt uciși în Casa Ipatiev din Ekaterinburg, Rusia.
 17 iulie: Vasul britanic, RMS Carpathia, este torpilat și scufundat în largul coastei de est a Irlandei de submarinul german, U-55. 218 oameni din cei 223 aflați la bord sunt salvați.
 August
 30 august: La Moscova, a avut loc atentatul Faniei Kaplan asupra lui Lenin, însă acesta supraviețuiește. În aceeași zi, la Petrograd, șeful CEKA este asasinat.
 Septembrie
 9 septembrie: Constituirea, din inițiativa lui Constantin Parhon, a Societății de neurologie, psihiatrie și psihologie din Iași (din 1921 și de endocrinologie).
 25 septembrie: La Berlin se semnează protocolul prin care Dobrogea este cedată în întregime Bulgariei.
 Octombrie
 3 octombrie: Polonia își declară independența față de Rusia.
 18 octombrie: Înființarea Societății simfonice "George Enescu" din Iași.
 27 octombrie: Guvernul român a adresat trupelor Puterilor Centrale un ultimatum de 24 de ore, prin care le-a cerut să părăsească teritoriul Transilvaniei și Banatului.
 28 octombrie: Cehoslovacia își câștigă independența față de Austro-Ungaria.
 28 octombrie: Crearea Tineretului Comunist în Rusia.
 31 octombrie: Timișoara este proclamată Republica bănățeană.
 Noiembrie
 9 noiembrie: Împăratul Wilhelm al II-lea abdică și alege să trăiască în exil în Olanda.
 11 noiembrie: Sfârșitul Primului Război Mondial la ora 11, în a 11-a zi a lunii a 11-a din anul 1918.
 11 noiembrie: Tratatul de pace de la Compiègne dintre Germania și Franța.
 11 noiembrie: Împăratul Carol I al Austriei abdică.
 12 noiembrie: Austria devine republică.
 13-14 noiembrie: Ministrul Oszkár Jászi negociază cu reprezentanții Consiliul Național Român Central la Arad înființarea unei confederații danubiene. Propunerea este respinsă de reprezentanții românilor transilvăneni, care cer ruperea totală de Ungaria.
 14 noiembrie: Cehoslovacia devine republică.
 15 noiembrie: Armata sârbă intră în Timișoara.
 16 noiembrie: Ungaria își declară independența față de Austria.
 15 noiembrie-28 noiembrie: Unirea Bucovinei cu România.
 17 noiembrie: Apare la București, săptămânal sau bisăptămânal "Socialismul", organul Partidului Socialist și al Uniunii sindicale.
 18 noiembrie: Regele Ferdinand, Regina Maria și Guvernul (aflați în exil la Iași) se reîntorc triumfal în București. În aceleași momente, la Alba Iulia (unde calendarele arătau 1 decembrie, conform stilului nou adoptat în Austro-Ungaria) se proclamă Unirea Transilvaniei cu România.
 29 noiembrie: Demisia guvernului C. Coandă, formarea cabinetului liberal condus de I.I.C. Brătianu.
 Decembrie
 1 decembrie: Declarația de la Alba Iulia: La Alba Iulia se proclamă Unirea Transilvaniei cu Regatul României. Această zi va deveni Ziua Națională a României în anul 1990.
 3 decembrie: Armatele coloniale franceze sosesc în Timișoara pentru a evita orice posibil conflict între Serbia și România.
 14 decembrie: Pentru prima oară, în Marea Britanie, femeile au drept de vot la alegerile generale.
 16 decembrie: Decret privind exproprierea pământului. Începutul reformei agrare (între 1918-1921 s-au expropriat de la vechii proprietari aproximativ 6 milioane ha de pământ - circa 66% din suprafața funciară - ce au fost împărțite țăranilor, modificându-se astfel structura proprietății în noua Românie).
 Nedatate
 august: „Gripa Spaniolă” omoară peste 25 milioane de oameni în următoarele 6 luni (de trei ori mai mulți decât au murit în timpul războiului).
 A fost fondat studioul de film, Warner Bros, la Hollywood, California, Statele Unite, de către un grup de emigranți evrei (frații Albert, Harry, Jack și Sam Warner) din Polonia.
 Constituția sovietică din 1918.
 Serbia, Muntenegru, Macedonia, Slovenia, Croația, Dalmația, Voivodina, Bosnia și Herțegovina se unesc în "Regatul sârbilor, croaților și slovenilor".
 Nașteri
 Ianuarie
 15 ianuarie: David Kendall, matematician și statistician englez, membru de onoare al Academiei Române (d. 2007)
 20 ianuarie: Ion Frunzetti, antropolog cultural, critic și istoric de artă, scriitor, profesor și traducător român (d. 1985)
 26 ianuarie: Nicolae Ceaușescu, politician și dictator comunist român, primul președinte al României (1967-1989), (d. 1989)
 Februarie
 19 februarie: Walter Biemel, filosof german originar din România (d. 2015)
 Martie
 10 martie: Carl Ludwig de Habsburg-Lorena, fiul împăratului Carol I al Austriei (d. 2007)
 Aprilie
 9 aprilie: Ervin Abádi, scriitor, redactor și grafician maghiar de origine evreiască (d. 1979)
 18 aprilie: André Bazin, critic și teoretician de film francez (d. 1958)
 Mai
 4 mai: Kakuei Tanaka, politician japonez, prim-ministru al Japoniei (1972-1974), (d. 1993)
 11 mai: Richard Feynman, fizician evreu-american, laureat al Premiului Nobel pentru fizică (1965), (d. 1988)
 12 mai: Julius Rosenberg, spion american. A furnizat secrete armatei sovietice (d. 1953)
 Iunie
 14 iunie: T.M. Aluko (n. Timothy Mofolorunso Aluko), scriitor nigerian (d. 2010)
 Iulie
 14 iulie: Ingmar Bergman (n. Ernst Ingmar Bergman), regizor și scenarist suedez de film (d. 2007)
 15 iulie: Bertram Neville Brockhouse, fizician canadian, laureat al Premiului Nobel (d. 2003)
 18 iulie: Nelson Mandela (n. Nelson Rolihlahla Mandela), om politic sud-african, președinte al Africii de Sud (1994-1999), laureat al Premiului Nobel pentru pace (1993), (d. 2013)
 August
 25 august: Leonard Bernstein, pianist, dirijor și compozitor american de etnie evreiască (d. 1990)
 Septembrie
 3 septembrie: Ada Zevin (Ada Mironovna Zevina), artist plastic din R. Moldova de etnie evreiască (d. 2005)
 8 septembrie: Derek Barton, chimist britanic, laureat al Premiului Nobel (d. 1998)
 Octombrie
 17 octombrie: Rita Hayworth (n. Margarita Carmen Cansino), actriță americană de film (d. 1987)
 Noiembrie
 7 noiembrie: Billy Graham, evanghelist creștin, pastor american de orientare baptistă (d. 2018)
 27 noiembrie: Boris Paton, fizician ucrainean, membru de onoare al Academiei de Științe a Moldovei (d. 2020)
 Decembrie
 11 decembrie: Aleksandr Isaievici Soljenițîn, scriitor, dramaturg, romancier, istoric, activist și dizident anticomunist rus, laureat al Premiului Nobel pentru literatură (1970), (d. 2008)
 14 decembrie: Radu Beligan, actor român de film, radio, teatru și televiziune, membru de onoare al Academiei Române (d. 2016)
 21 decembrie: Kurt Waldheim, om politic austriac, secretar general al ONU (1972-1981), (d. 2007)
 23 decembrie: Helmut Schmidt, politician german, cancelar al Germaniei de Vest (1974-1982), (d. 2015)
 Decese
 6 februarie: Gustav Klimt, 55 ani, pictor austriac (n. 1862)
 10 februarie: Abdul-Hamid al II-lea, 75 ani, sultan otoman (n. 1842)
 23 februarie: Adolphus Frederic al VI-lea, Mare Duce de Mecklenburg (n. Adolf Friedrich Georg Ernst Albert Eduard), 35 ani (n. 1882)
 26 februarie: Pietro Blaserna, 82 de ani, matematician și fizician italian, membru de onoare al Academiei Române (n. 1836)
 25 martie: Claude Debussy, 55 ani, compozitor francez (n. 1862)
 20 aprilie: Karl Ferdinand Braun, 67 ani, fizician și inventator german, laureat al Premiului Nobel (1909), (n. 1850)
 21 aprilie: Manfred von Richthofen, 25 ani, pilot german (n. 1892)
 22 aprilie: Frederic al II-lea, Duce de Anhalt (n. naștere Leopold Friedrich Eduard Karl Alexander), 61 ani (n. 1856)
 29 aprilie: Barbu Ștefănescu Delavrancea, 60 ani, scriitor, orator și avocat român (n. 1858)
 3 mai: Prințesa Marie Anne de Saxa-Altenburg, 54 ani (n. 1864)
 9 mai: George Coșbuc, 51 ani, poet, scriitor, critic literar, publicist și traducător român (n. 1866)
 4 iunie: Aristizza Romanescu, 63 ani, actriță română (n. 1854)
 12 iunie: Prințesa Ana a Prusiei (n. Maria Anna Friederike), 82 ani (n. 1836)
 12 iunie: Marele Duce Mihail Alexandrovici al Rusiei, 39 ani (asasinat), (n. 1878)
 17 iulie: Țarul Nicolae al II-lea al Rusiei, 50 ani (asasinat), (n. 1868)
 17 iulie: Țarina Alexandra Feodorovna a Rusiei (n. Viktoria Alix Helena Luise Beatrice), 46 ani (asasinată), (n. 1872)
 17 iulie: Marea Ducesă Olga Nicolaevna a Rusiei, 22 ani (asasinată), (n. 1895)
 17 iulie: Marea Ducesă Tatiana a Rusiei, 21 ani (asasinată), (n. 1897)
 17 iulie: Marea Ducesă Maria a Rusiei, 19 ani (asasinată), (n. 1899)
 17 iulie: Marea Ducesă Anastasia a Rusiei, 17 ani (asasinată), (n. 1901)
 17 iulie: Țareviciul Alexei al Rusiei (n. Alexei Nicolaevici Romanov), 13 ani (asasinat), (n. 1904)
 18 iulie: Marea Ducesă Elisabeta Fiodorovna (n. Elisabeth Alexandra Louise Alice), 53 ani (asasinată), (n. 1864)
 18 iulie: Marele Duce Serghei Mihailovici al Rusiei, 48 ani (asasinat), (n. 1869)
 18 iulie: Prințul Ioan Constantinovici al Rusiei (n. Ioan Constantinovici Romanov), 32 ani (asasinat), (n. 1886)
 18 iulie: Prințul Constantin Constantinovici al Rusiei, 27 ani (asasinat), (n. 1891)
 18 iulie: Prințul Igor Constantinovici al Rusiei, 27 ani (asasinat), (n. 1894)
 25 iulie: Árpád Abonyi (Csiba), 52 ani, scriitor, poet și jurnalist maghiar (n. 1865)
 4 septembrie: Fania Kaplan (n. Fania Roitman), 28 ani, revoluționară rusă (n. 1888)
 10 septembrie: Antal Acsay, 56 ani, scriitor, istoric și critic literar maghiar (n. 1861)
 13 septembrie: Eduard, Duce de Anhalt (n. Eduard Georg Wilhelm Maximilian von Anhalt), 57 ani (n. 1861)
 28 septembrie: Eduard von Keyserling, 63 ani, scriitor german (n. 1855)
 14 octombrie: Ducesa Maria de Mecklenburg (n. Victoria Marie Auguste Luise Antoinette Karoline Leopoldine von Mecklenburg-Strelitz), 70 ani (n. 1878)
 9 noiembrie: Guillaume Apollinaire (n. Wilhelm Albert Włodzimierz Apollinaris de Wąż-Kostrowicky), 38 ani, poet francez (n. 1880)
 Premii Nobel
 Fizică: Max Planck (Germania)
 Chimie: Fritz Haber (Germania)
 Medicină - Premiul în bani a fost alocat Fondului Special aferent acestei categorii
 Literatură - Premiul în bani a fost alocat Fondului Special aferent acestei categorii
 Pace: Premiul în bani a fost alocat Fondului Special aferent acestei categorii
 Vezi și
 Listă de conducători de stat din 1918
 Legături externe
 1918


type: legislation

text:
 13.5.2020
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 L 150/134
 UITVOERINGSVERORDENING (EU) 2020/642 VAN DE COMMISSIE
 van 12 mei 2020
 tot goedkeuring van de basisstof L-cysteïne overeenkomstig Verordening (EG) nr. 1107/2009 van het Europees Parlement en de Raad betreffende het op de markt brengen van gewasbeschermingsmiddelen, en tot wijziging van de bijlage bij Uitvoeringsverordening (EU) nr. 540/2011 van de Commissie
 (Voor de EER relevante tekst)
 DE EUROPESE COMMISSIE,
 Gezien het Verdrag betreffende de werking van de Europese Unie,
 Gezien Verordening (EG) nr. 1107/2009 van het Europees Parlement en de Raad van 21 oktober 2009 betreffende het op de markt brengen van gewasbeschermingsmiddelen en tot intrekking van de Richtlijnen 79/117/EEG en 91/414/EEG van de Raad (1), en met name artikel 23, lid 5, in samenhang met artikel 13, lid 2,
 Overwegende hetgeen volgt:
 (1)
 Op 9 februari 2018 heeft de Commissie een aanvraag van Soleo-EcoSolutions ontvangen voor de goedkeuring van L‐cysteïne als basisstof. De aanvraag ging vergezeld van de in artikel 23, lid 3, tweede alinea, voorgeschreven informatie.
 (2)
 De Commissie heeft de Europese Autoriteit voor voedselveiligheid (EFSA) gevraagd wetenschappelijke bijstand te verlenen. Op 29 januari 2019 heeft de EFSA een technisch verslag over L‐cysteïne (2) bij de Commissie ingediend. De Commissie heeft het evaluatieverslag (3) en een ontwerp van deze verordening op 17 juli 2019 aan het Permanent Comité voor planten, dieren, levensmiddelen en diervoeders voorgelegd.
 (3)
 Uit de door de aanvrager verstrekte informatie blijkt dat L‐cysteïne voldoet aan de criteria van een voedingsmiddel zoals gedefinieerd in artikel 2 van Verordening (EG) nr. 178/2002 van het Europees Parlement en de Raad (4). Bovendien wordt de stof niet voornamelijk gebruikt om gewassen te beschermen, maar is zij daarvoor toch nuttig in een product dat bestaat uit de stof. Bijgevolg moet de stof als basisstof worden beschouwd.
 (4)
 Uit de verrichte onderzoeken is gebleken dat mag worden verwacht dat L‐cysteïne in het algemeen zal voldoen aan de voorschriften van artikel 23 van Verordening (EG) nr. 1107/2009, met name voor de toepassingen die zijn onderzocht en in het evaluatieverslag van de Commissie zijn opgenomen. Daarom moet L‐cysteïne worden goedgekeurd als basisstof.
 (5)
 Overeenkomstig artikel 13, lid 2, in samenhang met artikel 6 van Verordening (EG) nr. 1107/2009 en in het licht van de huidige wetenschappelijke en technische kennis moeten aan de goedkeuring echter bepaalde voorwaarden worden verbonden, die zijn opgenomen in bijlage I bij deze verordening.
 (6)
 Overeenkomstig artikel 13, lid 4, van Verordening (EG) nr. 1107/2009 moet de bijlage bij Uitvoeringsverordening (EU) nr. 540/2011 van de Commissie (5) dienovereenkomstig worden gewijzigd.
 (7)
 De in deze verordening vervatte maatregelen zijn in overeenstemming met het advies van het Permanent Comité voor planten, dieren, levensmiddelen en diervoeders,
 HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING VASTGESTELD:
 Artikel 1
 Goedkeuring van een basisstof
 De stof L‐cysteïne wordt als basisstof goedgekeurd overeenkomstig bijlage I.
 Artikel 2
 Wijzigingen van Uitvoeringsverordening (EU) nr. 540/2011
 Uitvoeringsverordening (EU) nr. 540/2011 wordt gewijzigd overeenkomstig bijlage II bij deze verordening.
 Artikel 3
 Inwerkingtreding
 Deze verordening treedt in werking op de twintigste dag na die van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepasselijk in elke lidstaat.
 Gedaan te Brussel, 12 mei 2020.
 Voor de Commissie
 De voorzitter
 Ursula VON DER LEYEN
 (1) PB L 309 van 24.11.2009, blz. 1.
 (2) EFSA (Europese Autoriteit voor voedselveiligheid), 2019. Technical report: Outcome of the consultation with Member States and EFSA on the basic substance application for L‐cysteine for use in plant protection as insecticide. EFSA supporting publication 2019: EN-1562. 46 blz. doi:10.2903/sp.efsa.2019.EN-1562.
 (3) Definitief evaluatieverslag voor de basisstof L‐cysteïne, dat tijdens de vergadering van het Permanent Comité voor planten, dieren, levensmiddelen en diervoeders van 24 maart 2020 is afgerond met het oog op de goedkeuring van L‐cysteïne als basisstof overeenkomstig Verordening (EG) nr. 1107/2009 (SANTE/11056/2019).
 (4) Verordening (EG) nr. 178/2002 van het Europees Parlement en de Raad van 28 januari 2002 tot vaststelling van de algemene beginselen en voorschriften van de levensmiddelenwetgeving, tot oprichting van een Europese Autoriteit voor voedselveiligheid en tot vaststelling van procedures voor voedselveiligheidsaangelegenheden (PB L 31 van 1.2.2002, blz. 1).
 (5) Uitvoeringsverordening (EU) nr. 540/2011 van de Commissie van 25 mei 2011 tot uitvoering van Verordening (EG) nr. 1107/2009 van het Europees Parlement en de Raad wat de lijst van goedgekeurde werkzame stoffen betreft (PB L 153 van 11.6.2011, blz. 1).
 BIJLAGE I
 Benaming, identificatienummers
 IUPAC-benaming
 Zuiverheid (1)
 Datum van goedkeuring
 Specifieke bepalingen
 L-cysteïne (E 920)
 CAS-nr.: 52-89-1
 Einecs-nr.: 200-157-7
 (L-cysteïnehydrochloride)
 CAS-nr.: 7048-04-6
 Einecs-nr.: 615-117-8
 (L-cysteïnehydrochloride-monohydraat)
 L-cysteïnehydrochloride (1:1)
 Min. 98,0 % L-cysteïnehydrochloride (van de watervrije stof)
 Levensmiddelenkwaliteit overeenkomstig Verordening (EU) nr. 231/2012 van de Commissie (2).
 max. 1,5 mg/kg As
 max. 5 mg/kg Pb
 2.6.2020
 L‐cysteïne (E 920) wordt als mengsel met matrix (bloem, levensmiddelenkwaliteit) gebruikt bij een concentratie van maximaal 8 % (van L‐cysteïnehydrochloride, op watervrije basis) overeenkomstig de specifieke voorwaarden in de conclusies van het evaluatieverslag over L‐cysteïne (SANTE/11056/2019), en met name de aanhangsels I en II.
 (1) Het evaluatieverslag bevat nadere gegevens over de identiteit, de specificatie en de wijze van gebruik van de basisstof.
 (2) Verordening (EU) nr. 231/2012 van de Commissie van 9 maart 2012 tot vaststelling van de specificaties van de in de bijlagen II en III bij Verordening (EG) nr. 1333/2008 van het Europees Parlement en de Raad opgenomen levensmiddelenadditieven (PB L 83 van 22.3.2012, blz. 1).
 BIJLAGE II
 Aan deel C van de bijlage bij Uitvoeringsverordening (EU) nr. 540/2011 wordt de volgende vermelding toegevoegd:
 Nummer
 Benaming, identificatienummers
 IUPAC-benaming
 Zuiverheid (1)
 Datum van goedkeuring
 Specifieke bepalingen
 “21
 L-cysteïne (E 920)
 CAS-nr.: 52-89-1
 Einecs-nr.: 200-157-7
 (L-cysteïnehydrochloride)
 CAS-nr.: 7048-04-6
 Einecs-nr.: 615-117-8
 (L-cysteïnehydrochloride-monohydraat)
 L-cysteïnehydrochloride (1:1)
 Min. 98,0 % L-cysteïnehydrochloride (van de watervrije stof)
 Levensmiddelenkwaliteit overeenkomstig Verordening (EU) nr. 231/2012 van de Commissie.
 max. 1,5 mg/kg As
 max. 5 mg/kg Pb
 2.6.2020
 L‐cysteïne (E 920) wordt als mengsel met matrix (bloem, levensmiddelenkwaliteit) gebruikt bij een concentratie van maximaal 8 % (van L‐cysteïnehydrochloride, op watervrije basis) overeenkomstig de specifieke voorwaarden in de conclusies van het evaluatieverslag over L‐cysteïne (SANTE/11056/2019), en met name de aanhangsels I en II.”
 (1) Het evaluatieverslag bevat nadere gegevens over de identiteit, de specificatie en de wijze van gebruik van de basisstof.


type: contracts

text:
 28.7.2011
 EN
 Official Journal of the European Union
 L 196/34
 DECISION OF THE EEA JOINT COMMITTEE
 No 53/2011
 of 20 May 2011
 amending Annex XIII (Transport) to the EEA Agreement
 THE EEA JOINT COMMITTEE,
 Having regard to the Agreement on the European Economic Area, as amended by the Protocol adjusting the Agreement on the European Economic Area, hereinafter referred to as ‘the Agreement’, and in particular Article 98 thereof,
 Whereas:
 (1)
 Annex XIII to the Agreement was amended by Decision of the EEA Joint Committee No 38/2011 of 1 April 2011 (1).
 (2)
 Commission Decision 2006/861/EC of 28 July 2006 concerning the technical specification of interoperability relating to the subsystem ‘rolling stock – freight wagons’ of the trans-European conventional rail system (2) is to be incorporated into the Agreement,
 HAS DECIDED AS FOLLOWS:
 Article 1
 The following point shall be inserted after point 37k (Commission Decision 2006/920/EC) of Annex XIII to the Agreement:
 ‘37l.
 32006 D 0861: Commission Decision 2006/861/EC of 28 July 2006 concerning the technical specification of interoperability relating to the subsystem ‘rolling stock – freight wagons’ of the trans-European conventional rail system (OJ L 344, 8.12.2006, p. 1).’.
 Article 2
 The text of Decision 2006/861/EC in the Icelandic and Norwegian languages, to be published in the EEA Supplement to the Official Journal of the European Union, shall be authentic.
 Article 3
 This Decision shall enter into force on 21 May 2011, provided that all the notifications under Article 103(1) of the Agreement have been made to the EEA Joint Committee (3).
 Article 4
 This Decision shall be published in the EEA Section of, and in the EEA Supplement to, the Official Journal of the European Union.
 Done at Brussels, 20 May 2011.
 For the EEA Joint Committee
 The Acting President
 Gianluca GRIPPA
 (1) OJ L 171, 30.6.2011, p. 39.
 (2) OJ L 344, 8.12.2006, p. 1.
 (3) No constitutional requirements indicated.


text:
 20.12.2008
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 C 327/14
 2008 m. spalio 6 d.Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje F. Gielen, kita šalis — Staatsecretaris van Financiën
 (Byla C-440/08)
 (2008/C 327/24)
 Proceso kalba: olandų
 Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
 Hoge Raad der Nederlanden
 Šalys pagrindinėje byloje
 Ieškovė: F. Gielen
 Kita šalis: Staatsecretaris van Financiën
 Prejudicinis klausimas
 Ar EB 43 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis netrukdo taikyti valstybės narės mokesčių teisės nuostatos kitos valstybės narės piliečio (užsienio mokesčių mokėtojo) iš pirmoje valstybėje narėje veikiančios įmonės dalies gautam pelnui, jei ši nuostata, aiškinant ją tam tikru būdu, savaime lemia EB 43 straipsniui prieštaraujantį nevienodą vietos ir užsienio mokesčių mokėtojų vertinimą, tačiau suinteresuotasis mokesčių mokėtojas turėjo galimybę pasirinkti vietos mokesčių mokėtojams taikomą vertinimą, kuria jis nepasinaudojo asmeniniais sumetimais?


type: other

text:
8 Tdo 1062/2010, Soudní rozhodnutí Nejvyššího soudu - Zákony.cz
 8 Tdo 1062/2010, Soudní rozhodnutí Nejvyššího soudu
 8 Tdo 1062/2010
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 29. září 2010 o dovoláních obviněných D. P., a P. B., proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 20. 4. 2010, sp. zn. 7 To 145/2010, který rozhodl jako soud odvolací v trestní věci vedené u Obvodního soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 37 T 21/2008, t a k t o :
 Podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. se dovolání obviněných D. P. a P. B. o d m í t a j í .
 Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 24. 11. 2009, sp. zn. 37 T 21/2008, byli obvinění D. P. a P. B. (dále jen obvinění , příp. dovolatelé ) uznáni vinnými, že:
 po předchozí dohodě dne 15. 11. 2002 na nájezdu 34 km dálnice D1 ve směru na P. v katastru obce O. v úmyslu vylákat pojistné plnění zinscenovali dopravní nehodu, přičemž vozidlo řízené P. B., zn. Škoda Octavia, úmyslně narazilo do vozidla řízeného D. P., zn. BMW 525, následně D. P. oznámil pojistnou událost dne 8. 1. 2003 České podnikatelské pojišťovně a. s., totožné pojišťovně byla pojistná událost oznámena dne 3. 12. 2002 majitelkou vozidla Škoda Octavia, A. B. a zároveň dne 21. 11. 2002 uplatnila nárok u Kooperativa pojišťovny a. s. na základě uzavřeného havarijního pojištění na vozidlo Škoda Octavia, na základě těchto oznámení Česká podnikatelská pojišťovna a. s. vyplatila za poškození vozidla z titulu zákonného pojištění škody způsobené provozem motorového vozidla BMW 525, částku 193.095,- Kč a Kooperativa pojišťovna a.s. se sídlem P., T., vyplatila na základě havarijní pojistky za poškození vozidla Škoda Octavia, částku 161.026,- Kč .
 Takto zjištěné jednání obou obviněných soud právně kvalifikoval jako trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 trestního zákona (zákon č. 140/1961 Sb., ve znění pozdějších předpisů, dále jen tr. zák. ) ve spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák. Obviněnému D. P. za to uložil podle § 250a odst. 3 tr. zák. za použití § 35 odst. 2 tr. zák. souhrnný trest odnětí svobody v trvání patnácti měsíců, jehož výkon podle § 58 odst. 1 tr. zák. a § 59 odst. 1 tr. zák. podmíněně odložil na zkušební dobu v trvání tří let; přitom současně zrušil výrok o trestu z rozsudku Okresního soudu Praha-západ ze dne 30. 3. 2009, sp. zn. 14 T 47/2008 ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Praze ze dne 23. 9. 2009, sp. zn. 9 To 348/2009, jakož i všechna další rozhodnutí obsahově na tento výrok navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Obviněnému P. B. za to uložil podle § 250a odst. 3 tr. zák. trest odnětí svobody v trvání deseti měsíců, jehož výkon podle § 58 odst. 1 tr. zák. a § 59 odst. 1 tr. zák. podmíněně odložil na zkušební dobu v trvání osmnácti měsíců. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. oběma obviněným uložil povinnost společně a nerozdílně zaplatit poškozené České podnikatelské pojišťovně, a. s., se sídlem P., B., na náhradě škody částku 193.095,- Kč, a poškozené Kooperativa pojišťovna, a. s., se sídlem P., T., na náhradě škody částku 161.026,- Kč. Podle § 229 odst. 2 tr. ř. poškozenou Českou podnikatelskou pojišťovnu, a. s., se sídlem P., B., odkázal se zbytkem jejího nároku na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Proti tomuto rozsudku podali oba obvinění odvolání, o nichž Městský soud v Praze rozhodl usnesením ze dne 20. 4. 2010, sp. zn. 7 To 145/2010, tak, že je podle § 256 tr. ř. zamítl.
 Obvinění ani s takovýmto rozhodnutím odvolacího soudu nesouhlasili a prostřednictvím obhájce JUDr. Luďka Trundy podali proti němu dovolání. Jakkoliv šlo o společné podání, které opřeli o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. a posléze doplnili dalším společným podáním ze dne 19. 7. 2010 (doručeným soudu prvního stupně dne 20. 7. 2010), je třeba usuzovat, že jde o dvě dovolání.
 Dovolatelé připomněli, že jejich trestní stíhání bylo zahájeno usnesením Policie ČR, Okresní ředitelství, B., SKPV, čts: ORBN-1507/TČ-80-2007, ze dne 19. 7. 2007 pro trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. spáchaný ve formě spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák., kterého se měli dopustit (jak je uvedeno ve skutkové větě) tak, že tedy uvedli policii nepravdivé informace o průběhu dopravní nehody a při uplatnění nároku u ČPP, a. s. na plnění z pojistné smlouvy uvedením těchto nepravdivých údajů vznikl neoprávněný nárok na plnění z pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a tím ČPP, a. s. se sídlem B., P., vznikla škoda ve výši 313.800,- Kč. . V této souvislosti podotkli, že formulace uvedli policii nepravdivé informace je značně zavádějící, neboť policie postupuje v rámci šetření nehod samostatně a jejím úkolem je zjistit skutečný stav bez ohledu na tvrzení účastníků nehody.
 Obvinění dále uvedli, že dne 19. 11. 2007 podala státní zástupkyně Okresního státního zastupitelství v Benešově na ně obžalobu pro spáchání trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. [u obviněného P. B. spáchaného ve formě pomoci k trestnému činu podle § 10 odst. 1 písm. c) tr. zák.], kterého se měli dopustit tak, že uvedli policii, s úmyslem vyplacení neoprávněného pojistného plnění z pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorového vozidla, nepravdivé údaje o dopravní nehodě kdy takto byla způsobena České podnikatelské pojišťovně, a. s., se sídlem B., P. škoda ve výši 313.800,- Kč , tedy obv. P. při uplatnění nároku na plnění z pojistné smlouvy uvedl nepravdivé údaje a způsobil tak na cizím majetku škodu nikoliv malou a obv. B. poskytl pomoc k spáchání tr. činu. .
 Dovolatelé jsou přesvědčeni, že z formulace skutkové věty a popisu jejich jednání je patrné, že obžaloba pouze převzala skutková tvrzení z usnesení o zahájení trestního stíhání. Mimo to je v samotném odůvodnění obžaloby uvedeno, že pojistné plnění bylo plněno z titulu pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorového vozidla, tzn. nikoliv z pojištění smluvního. Podle konstantní judikatury může být subjektem tohoto trestného činu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. pouze účastník pojistné smlouvy, což ani jeden z nich nebyl. Jednání osoby, která není účastníkem právního vztahu z pojistné smlouvy, může být podle okolností posouzeno jen jako účastenství na trestném činu pojistného podvodu podle § 10 odst. 1 tr. zák. a násl. Co se potom týká uplatnění nároku na plnění z takové smlouvy, jakožto dalšího znaku skutkové podstaty trestného činu podle § 250a odst. 1 tr. zák., obvinění považují za zásadní skutečnost, že ani jeden z nich nárok neuplatnil , pouze obviněný D. P. jakožto poškozený vyplnil oznámení škodné události poškozeným, což byla jeho povinnost uložená mu zákonem, a obviněný P. B. vyplnil oznámení škodní události z pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla. V této souvislosti z důvodů procesní jistoty obvinění považovali za nutné poukázat na to, že uplatněním nároku na plnění z pojistné smlouvy se rozumí úkon osoby, která má vůči pojišťovně právo na plnění, a to úkon, jímž tato osoba projevuje vůli směřující k tomu, aby jí bylo plnění poskytnuto. Z toho a contrario vyplývá, že jednání osoby, která nemá toto postavení, nemůže být považováno za uplatnění nároku na plnění z pojistné smlouvy (odkázali přitom na usnesení Nejvyššího soudu 7 Tdo 835/2005 ).
 Obvinění v návaznosti na to uvedli, že co se uplatnění nároku týče, koupě vozidla Škoda Octavia (které při vzniku pojistné události řídil obviněný P. B.) byla hrazena formou smlouvy o finančním leasingu uzavřené se Škofin, s. r. o. Dále, jak vyplývá z listinných důkazů založených ve spise, zejména ze závěrečné zprávy České podnikatelské pojišťovny, a. s., ze dne 25. 3. 2003, byla škoda na vozidle obviněného D. P. hrazena z povinného ručení A. B. sjednaného u ČPP, a. s., a škoda na vozidle řízeném obviněným P. B. z havarijního pojištění sjednaného u Kooperativa, a. s. Obě shora uvedené smlouvy o pojištění ve spise přitom absentují, tudíž nelze dovodit, kdo je sjednával zda A. B. či zprostředkovatel leasingu.
 Dovolatelé rovněž poukázali na to, že nalézací soud rozsudkem ze dne 24. 11. 2009, sp. zn. 37 T 21/2008, rozhodl, že jsou vinni trestným činem pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák. spáchaným ve formě spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák., neboť po předchozí dohodě dne 15. 11. 2002 na nájezdu 34 km dálnice D1 ve směru na P. v katastru obce O. v úmyslu vylákat pojistné plnění zinscenovali dopravní nehodu, přičemž vozidlo řízené P. B., zn. Škoda Octavia úmyslně narazilo do vozidla řízeného D. P., zn. BMW 525 , tedy společným jednáním úmyslně vyvolali pojistnou událost a tímto činem způsobili na cizím majetku škodu nikoliv malou . Z takovéto formulace skutkové věty je podle nich zřejmé, že soud ponechal skutková tvrzení (obžaloby) de facto beze změny, pouze bez řádného odůvodnění změnil právní kvalifikaci. Protože však jde o dvě samostatné skutkové podstaty, byť vzhledem ke shodnému objektu zařazené do jednoho ustanovení zvláštní části trestního zákona, nelze podmínky stanovené v jedné z nich uplatňovat při použití druhé z nich. Úmyslným vyvoláním pojistné události je totiž takové jednání pachatele, kterým úmyslně způsobí konkrétní skutečnost, ze které vzniká povinnost pojistitele poskytnout plnění. Naproti tomu § 250a odst. 1 tr. zák. dopadá (mimo jiné) na případy, kdy pachatel při uplatnění nároku na plnění z pojistné smlouvy uvede nepravdivé nebo hrubě zkreslené údaje nebo podstatné údaje zamlčí.
 Zmíněná změna v právní kvalifikaci podle dovolatelů nekoresponduje ani s obsahem zpracovaných znaleckých posudků, když znalec v oponentním znaleckém posudku znaleckého ústavu MBL Crash Expert, s. r. o., dospěl k závěru, že deklarovaný střet je reálný a technicky přijatelný, a také ze závěru revizního znaleckého posudku společnosti Dekra Automobil, a. s., vyplývá, že ke střetu vozidel a jejich postřetovému pohybu mohlo dojít a patrně i došlo. Jestliže podle závěrů těchto znaleckých posudků k nehodě dojít mohlo, dovolatelé jsou přesvědčeni, že jejich jednání není možné subsumovat pod skutkovou podstatu trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák. (i s ohledem na zásadu in dubio pro reo), neboť nebyla prokázána subjektivní stránka jednání. Obviněný D. P. vedle toho poukázal na to, že pojistné plnění mu bylo vyplaceno z titulu povinného ručení, tzn. z titulu zákonného pojištění, které vzniká a trvá na základě skutečnosti stanovené právním předpisem bez projevu vůle účastníků.
 Obvinění jsou názoru, že v situaci, kdy s ohledem na shora uvedené považují za prokázanou existenci nehody, resp. kdy její vznik nebyl znalci jednoznačně vyvrácen (tzn. prokázáno úmyslné vyvolání pojistné události), nemohou být v souladu se zásadou in dubio pro reo uznáni trestně odpovědnými ze spáchání trestného činu podle § 250a odst. 2 tr. zák., a s ohledem na nedostatek speciálních vlastností (účastník pojistné smlouvy) ani odpovědnými ze spáchání trestného činu podle § 250a odst. 1 tr. zák.
 Podle dovolatelů je problematickou také otázka vzniku a výše škody. Za situace, kdy nebyl vyvrácen vznik nehody, je nutné vzít v potaz argumenty uvedené již v podaném odvolání a opírající se mj. o usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 8. 2002, sp. zn. 7 Tdo 580/2002, kdy škodou je částka, která se rovná rozdílu mezi skutečně poskytnutým pojistným plněním a pojistným plněním odpovídajícím skutečně vzniklé škodě. Za škodu tedy nelze bez dalšího považovat celou výši poskytnutého pojistného plnění, je-li v tomto případě zřejmé, že k pojistné události došlo a že nárok na pojistné plnění vznikl, byť v nižší částce, než byla vyplacena. V posudku znaleckého ústavu Dekra, a. s., jsou uvedena poškození, která nemohla při nehodě vzniknout na vozidle BMW obviněného D. P. Jak vyplývá z protokolu o dopravní nehodě, tato poškození (která podle názoru znalce vzniknout nemohla) v tomto protokolu uvedena nebyla, resp. obviněný D. P. je sám o sobě neuvedl. Tato poškození byla určena až na základě zápisu o poškození motorového vozidla, který byl sepsán po prohlídce v autoopravně v P. dne 3. 12. 2002. Tento dokument je podepsán majitelem autoopravny panem Š., ani jeden z obviněných u prohlídky nebyl. Pakliže došlo k úmyslnému navýšení škody, nebylo toto způsobeno jednáním obviněných.
 Obvinění rovněž namítali, že nebyla dodržena totožnost skutku ve smyslu následku popsaného v usnesení o zahájení trestního stíhání, v žalobním návrhu a v rozhodnutí soudu, když se rozchází jak způsobená výše škody, tak subjekty, kterým tato škoda měla být způsobena. Zdůraznili, že respektování totožnosti skutku má význam nejen pro dodržení obžalovací zásady a pro stanovení mezí soudního rozhodování, ale správné vymezení skutku a zachování jeho totožnosti má zejména za účel zajištění fungování práva na obhajobu, což v tomto konkrétním případě nebylo dodrženo.
 V závěru svého podání obvinění navrhli, aby Nejvyšší soud z důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. zrušil usnesení Městského soudu v Praze ze dne 20. 4. 2010, sp. zn. 7 To 145/2010, jakož i rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 24. 11. 2009, sp. zn. 37 T 21/2008, a věc přikázal Obvodnímu soudu pro Prahu 4 k novému projednání a rozhodnutí.
 K podanému dovolání se ve smyslu § 265h odst. 2 tr. ř. vyjádřil státní zástupce činný u Nejvyššího státního zastupitelství v Brně (dále jen státní zástupce ) a uvedl, že prakticky všechny výše uvedené námitky dovolatelé uplatnili již ve svých odvoláních proti rozsudku nalézacího soudu a odvolací soud se jimi zabýval. Pokud jde o otázku totožnosti projednávaného skutku (oproti tomu, jak byl skutek právně kvalifikován v obžalobě), lze se ztotožnit s argumentací odvolacího soudu, že projednávaný skutek doznal změn pokud jde o vyjádření následků a subjektů poškozených, avšak ze srovnání popisu skutku v obžalobě a rozsudku nalézacího soudu lze dovodit, že byla zachována shoda minimálně v jednání obviněným vytýkaném, což podle ustálené judikatury i odborné literatury k zachování totožnosti skutku postačuje. Státní zástupce konstatoval, že skutek tak, jak byl popsán v obžalobě (předtím v usnesení o zahájení trestního stíhání) i v rozsudku nalézacího soudu je z hlediska jednání coby znaku objektivní stránky pod ustanovení § 250a odst. 2 tr. zák. nepochybně podřaditelný, když v jednotlivých variantách je vždy vyjádřeno i fingování dopravní nehody v úmyslu vylákat pojistné plnění ze strany obviněných.
 K tvrzením obviněných, že ani nemohli být pachateli trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1 tr. zák., považoval státní zástupce (poněkud nad rámec dovolací argumentace, neboť nalézací soud právně kvalifikoval jednání obviněných jako pojistný podvod podle § 250a odst. 2, odst. 3 tr. zák.) za vhodné upozornit na to, že zejména z jazykového výkladu citovaného ustanovení nelze dojít k závěru, že jmenovaného trestného činu se může dopustit jen ten, kdo je smluvní stranou pojistné smlouvy. Zejména při uplatnění nároků z pojistných smluv je plnění pojistitelem závislé na informacích nejen od pojistníka, ale i od dalších subjektů. Pokud by měl zákonodárce záměr omezit pachatelství tohoto trestného činu jen na pojistníka či pojistitele jako subjekty pojistné smlouvy, nepochybně by tak učinil jejich přesným pojmenováním v rámci uvedené skutkové podstaty. Ostatně ani rozhodovací praxe Nejvyššího soudu nestaví na nutnosti, aby pachatel trestného činu pojistného podvodu byl stranou pojistné smlouvy, které se trestný čin dotýká (v tomto směru odkázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 5 Tdo 299/2007 a sp. zn. 6 Tdo 1150/2009).
 K další argumentaci dovolatelů, v níž polemizují se skutkovými zjištěními nalézacího soudu, zda předmětná dopravní nehoda byla fingovaná, státní zástupce uvedl, že lze odkázat především na úvahy odvolacího soudu, který akceptoval skutková zjištění soudu prvního stupně, když na základě rozboru znaleckých posudků dospěl k tomu, že nehoda skutečně fingovaná byla. Státní zástupce je přesvědčen, že argumentace odvolacího soudu se jeví jako logická a nevyvolávající pochybnosti (odkázal přitom na str. 3 odůvodnění usnesení odvolacího soudu).
 Státní zástupce rovněž uvedl, že pokud dovolatelé poukazovali na to, že v případě vozidla BWM, které řídil obviněný D. P., nebylo prokázáno, že by některý z obviněných ve vztahu k pojišťovně uvedl konkrétní poškození, která na vozidle vznikla před předmětnou dopravní nehodou, nutno podotknout, že byla-li předmětná dopravní nehoda fingovaná pouze za účelem podvodného vylákání pojistných plnění, a byla-li obě vozidla poškozena před touto nehodou (což se zejména ze znaleckého posudku spol. DEKRA Automobil, a. s., podává), stěží lze dospět k jinému závěru, než k tomu, že nehoda byla obviněnými fingovaná již s tím, že bude uplatňován (třeba i další osobou) nárok na náhradu škody, a to jak té, která vznikla při nehodě coby vedlejší efekt fingování nehody, tak té, která vznikla na vozidlech před nehodou; jinak by totiž jednání obviněných nedávalo ekonomický smysl.
 Podle státního zástupce nelze jako relevantní a důvodnou považovat ani námitku obviněných vztahující se k vyčíslení škody způsobené trestným činem. Má totiž za to, že odvolací soud, když zpochybnil aplikovatelnost závěrů Nejvyššího soudu obsažených v jeho usneseních sp. zn. 7 Tdo 580/2002 a sp. zn. 6 Tdo 335/2009, nepochybil. Přiléhavější na projednávaný skutek se mu však jeví právní názor vyjádřený v usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 9. 2002, sp. zn. 5 Tdo 614/2002, v němž soud v souvislosti s posouzením skutku právně kvalifikovaného jako pokus trestného činu pojistného podvodu podle § 8 odst. 1 tr. zák. k § 250a odst. 2, 5 tr. zák. vyjádřil názor, že je-li vznik pojistné události od počátku fingován a je-li na tomto podkladě uplatněno pojistné plnění v určité výši, není již podstatné, v jaké skutečné výši by jinak nebýt úmyslného vyvolání pojistné události vznikl nárok na pojistné plnění.
 Státní zástupce je přesvědčen, že dokazování ve věci bylo nalézacím soudem provedeno v dostatečném rozsahu, skutkové závěry vyjádřené ve výrokové části jeho rozsudku jsou v souladu s provedenými důkazy a odpovídají jim i právní závěry soudů obou stupňů. Rozpor (a už vůbec ne extrémní) neshledal ani mezi provedenými důkazy a zjištěným skutkovým stavem vyjádřeným ve skutkové větě rozsudku nalézacího soudu, který byl potvrzen soudem odvolacím. Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. proto v dané věci není dán.
 V závěru svého vyjádření státní zástupce navrhl, aby Nejvyšší soud dovolání obviněných podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněná a učinil tak v neveřejném zasedání [§ 265r odst. 1 písm. a) tr. ř.]; v případě, že Nejvyšší soud dospěje k závěru, že je třeba učinit rozhodnutí jiné [neuvedené v ustanoveních § 265r odst. 1 písm. a), b) tr. ř.], vyslovil souhlas s tím, aby i takové rozhodnutí učinil v neveřejném zasedání [§ 265r odst. 1 písm. c) tr. ř.].
 Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 265c tr. ř.) shledal, že v této trestní věci je dovolání přípustné § 265a odst. 2 písm. a) tr. ř., bylo podáno osobami oprávněnými § 265d odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. ř., v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit (§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.), a splňuje i obligatorní náležitosti obsahu dovolání uvedené v § 265f odst. 1 tr. ř.
 Vzhledem k tomu, že dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., musel Nejvyšší soud dále posoudit otázku, zda obviněnými uplatněný dovolací důvod lze považovat za důvod uvedený v citovaném ustanovení zákona, jehož existence je zároveň podmínkou provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem. Současně je třeba dodat, že z hlediska § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. nepostačuje pouhé formální uvedení některého z důvodů vymezených v § 265b odst. 1 písm. a) až l ) tr. ř. odkazem na toto zákonné ustanovení, ale tento důvod musí být také skutečně v podaném dovolání tvrzen a odůvodněn konkrétními vadami, které jsou dovolatelem spatřovány v právním posouzení skutku, jenž je vymezen ve výroku napadeného rozhodnutí.
 Z tohoto pohledu některé námitky obviněných, které ve svých mimořádných opravných prostředcích uplatnili a o něž existenci citovaného dovolacího důvodu opřeli, nemohou obstát. Šlo především o ty výhrady, které směřovaly převážně do způsobu hodnocení jednotlivých důkazů (především hodnocení závěrů znaleckých posudků ve věci vypracovaných) ze strany soudů obou stupňů.
 Z povahy takto vytýkaných vad je mimo jakoukoliv pochybnost, že ačkoli dovolatelé v tomto směru ve svém společném podání formálně deklarovali dovolací důvod podle § 265b odst. l písm. g) tr. ř., po stránce věcné uplatnili námitky skutkové, resp. procesní, jejichž prostřednictvím se primárně domáhali odlišného způsobu hodnocení provedených důkazů, než jak učinily soudy obou stupňů, a v důsledku toho rovněž změny skutkových zjištění ve svůj prospěch; teprve z takto tvrzených nedostatků (tedy až sekundárně) dovozovali údajně nesprávné právní posouzení skutku, jímž byli uznáni vinnými.
 Lze tak shrnout, že obviněnými takto vytýkané vady měly výlučně povahu vad skutkových, resp. procesních, nikoli hmotně právních, a že dovolatelé neuplatnili žádnou konkrétní námitku, již by bylo možno považovat z hlediska uplatněného důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. za relevantní. Protože námitky skutkové žádný z důvodů dovolání podle § 265b tr. ř. nezakládají, neexistuje ve vztahu k nim ani zákonná povinnost Nejvyššího soudu dovolání přezkoumat (srov. též usnesení Ústavního soudu ze dne 7. 1. 2004, sp. zn. II. ÚS 651/02, ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. III. ÚS 78/05 aj.).
 Za relevantně uplatněnou výhradu nelze považovat ani tvrzení obviněných, že soudy nepostupovaly v souladu se zásadou in dubio pro reo . Také tato námitka totiž směřuje výlučně do skutkových zjištění a hodnocení provedených důkazů. Je tomu tak proto, že pravidlo in dubio pro reo vyplývá ze zásady presumpce neviny zakotvené v čl. 40 odst. 2 Listiny základních práv a svobod a § 2 odst. 2 tr. ř. a má tedy vztah pouze ke zjištění skutkového stavu věci na základě provedeného dokazování, a to bez důvodných pochybností (§ 2 odst. 5 tr. ř.), kdy platí v pochybnostech ve prospěch obviněného . Je tudíž zjevné, že toto pravidlo se týká právě jen otázek skutkových, nikoliv otázky právního posouzení skutku či otázky jiného hmotně právního posouzení.
 Pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. nelze podřadit ani tvrzení obviněných, že při rozhodování soudů nebyla zachována totožnost skutku, jímž byli uznáni vinnými (při srovnání se skutkem popsaným v usnesení o zahájení trestního stíhání, posléze se skutkem popsaným v obžalobě, a konečně se skutkem popsaným ve výroku odsuzujícího rozsudku). Institut totožnosti skutku totiž není institutem trestního práva hmotného, nýbrž institutem trestního práva procesního, neboť je upraven v ustanovení § 220 tr. ř.
 I přesto Nejvyšší soud pro úplnost dodává, že při řešení této problematiky je třeba rozlišovat pojmy skutek a popis skutku . Skutek je to, co se ve vnějším světě objektivně stalo. Naproti tomu popis skutku je slovní formou, jejímž prostřednictvím se skutek odráží ve vyjadřovacích projevech lidské komunikace. Pro rozhodnutí orgánů činných v trestním řízení je významný samotný skutek a nikoli jeho popis, protože trestní stíhání se vede ohledně skutku a nikoli ohledně popisu skutku.
 Z obžalovací zásady rozvedené v ustanovení § 220 odst. 1 tr. ř. a § 220 odst. 3 tr. ř. vyplývá, že vázanost soudu obžalobou se týká pouze toho, o jakém skutku soud rozhoduje. Popisem skutku ve smyslu slovního vyjádření ani právní kvalifikací skutku v obžalobě soud není vázán, když povinnost soudu rozhodnout o žalovaném skutku neznamená povinnost převzít z obžaloby či návrhu na potrestání zcela popis skutku, jak se dovolatel mylně domnívá. Požadavek ustanovení § 220 odst. 1 tr. ř., že soud může rozhodnout jen o skutku uvedeném v žalobním návrhu, totiž neznamená, že musí jít o naprostou shodu žalobního návrhu s výrokem rozsudku, neboť některé skutečnosti uvedené v žalobním návrhu mohou odpadnout a naproti tomu některé opět mohou přibýt, přičemž skutek, který je předmětem trestního řízení, projednává soud v celé šíři. Lze proto přihlížet i ke změnám skutkového stavu, k nimž došlo při projednávání věci před soudem. Protože podstatu skutku lze spatřovat především v jednání a v následku, který jím byl způsoben, bude totožnost skutku zachována, bude-li zachována alespoň totožnost jednání nebo totožnost následku. Přitom nemusí být jednání nebo následek popsány se všemi skutkovými okolnostmi shodně, postačí shoda částečná (k tomu srov. rozhodnutí publikovaná pod č. 1/1996-I., č. 9/1972, č. 52/1979, č. 17/1993 Sb. rozh. trest. aj.).
 Lze proto (ve shodě se stáním zástupcem) shrnout, že totožnost skutku je zachována nejen při naprosté shodě jednání i následku, ale též tehdy, je-li tato shoda ve významných skutečnostech alespoň částečná a v případech, kdy shoda existuje toliko v jednání při rozdílném následku nebo v následku při rozdílném předchozím jednání pachatele. Z tohoto pohledu jednání obviněných popsané ve výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně (srov. shora) nepředstavuje jiný skutek, než ten, který byl uveden nejprve v usnesení o zahájení trestního stíhání a posléze v podané obžalobě.
 Jestliže by až dosud uvedené výhrady obviněných měly být považovány za zpochybnění správnosti a přesvědčivosti odůvodnění usnesení odvolacího soudu, pak Nejvyšší soud připomíná, že dovolání jen proti důvodům rozhodnutí není přípustné (srov. § 265a odst. 4 tr. ř.).
 Je tak mimo jakoukoliv pochybnost, že všechny až doposud zmíněné námitky dovolatelů stojí mimo jimi zvolený dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. Proto pokud by uplatnili pouze tyto výhrady, musel by Nejvyšší soud jejich dovolání odmítnout podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. jako podané z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř.
 Dovolatelé však ve svých mimořádných opravných prostředcích uplatnili také námitky, které jsou pod citovaný dovolací důvod podřaditelné. V tomto směru šlo o námitky o absenci subjektivní stránky obviněného D. P., o námitky zpochybňující závěry soudů o naplnění kvalifikované skutkové podstaty, a to s ohledem na námitky vztahující se k výši způsobené škody, a konečně námitky, že nemohou být uznáni vinnými trestným činem pojistného podvodu ani podle § 250a odst. 2 tr. zák. s ohledem na nedostatek speciálních vlastností (účastník pojistné smlouvy), ani podle § 250a odst. 1 tr. zák.
 Nejvyšší soud však současně shledal, že takovéto výhrady jsou zjevně neopodstatněné.
 K uvedené problematice je zapotřebí (alespoň ve stručnosti a jen v obecné rovině) uvést, že trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák., jímž byli oba dovolatelé uznáni vinnými, se dopustí ten, kdo úmyslně vyvolá pojistnou událost, nebo kdo stav vyvolaný pojistnou událostí udržuje v úmyslu zvýšit vzniklou škodu a způsobí-li tímto činem na cizím majetku škodu nikoliv malou.
 Podle § 89 odst. 11 tr. zák. se škodou nikoliv malou rozumí škoda dosahující částky nejméně 25 000 Kč.
 Z hlediska subjektivní stránky jde o úmyslný trestný čin. Podle § 4 tr. zák. je trestný čin spáchán úmyslně, jestliže pachatel chtěl způsobem v trestním zákoně uvedeným porušit nebo ohrozit zájem chráněný tímto zákonem [úmysl přímý podle § 4 písm. a) tr. zák.], nebo věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že se tak stane, byl s tím srozuměn [úmysl nepřímý podle § 4 písm. b) tr. zák.], přičemž k naplnění subjektivní stránky úmyslného trestného činu postačuje, je-li spáchán alespoň v úmyslu nepřímém.
 Úmyslné vyvolání pojistné události je takové jednání pachatele, kterým úmyslně způsobí konkrétní skutečnost, ze které vzniká povinnost pojistitele poskytnout plnění (např. záměrně havaruje s pojištěným automobilem, proražením hráze rybníka způsobí zatopení pojištěné nemovitosti apod.).
 Trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 2 tr. zák. je dokonán již vyvoláním pojistné události nebo udržováním stavu vyvolaného pojistnou událostí, i když ke škodě na cizím majetku nedošlo (např. pojistné plnění nebylo v důsledku odhalení činu vyplaceno).
 Pachatelem bude zpravidla pojištěný, ale může to být i pojistník nebo osoba zcela jiná, která vyvolá úmyslně pojistnou událost nebo úmyslně udržuje stav jí vyvolaný, ať už v dohodě s pojištěným či bez takové dohody (motivem zde může být např. snaha poškodit pojistitele pojišťovnu).
 Pojištění odpovědnosti provozovatelů vozidel za škodu způsobenou provozem těchto vozidel podle zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla), ve znění pozdějších zákonů, a podle vyhlášky č. 205/1999 Sb., kterou se provádí zákon č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla), je pojištěním smluvním povinným.
 Při aplikaci těchto teoretických východisek na posuzovaný případ je třeba nejprve k námitce obviněného D. P. o absenci subjektivní stránky jeho jednání uvést, že pro posouzení, zda spáchal trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák., či nikoliv, je rozhodující popis skutku ve výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně, případně dále rozvedený v odůvodněních obou uvedených rozhodnutí.
 Z tzv. skutkové věty výroku rozsudku soudu prvního stupně se podává, že oba obvinění po předchozí dohodě dne 15. 11. 2002 v úmyslu vylákat pojistné plnění zinscenovali dopravní nehodu, přičemž vozidlo řízené P. B., úmyslně narazilo do vozidla řízeného D. P., následně D. P. oznámil pojistnou událost .
 Z hlediska hodnocení okolností významných pro posouzení subjektivní stránky jednání jak obviněného D. P., tak obviněného P. B. má význam především to, že v takto zjištěném skutku je naprosto zřetelně vyjádřeno, že oba obvinění jednali v úmyslu vylákat pojistné plnění, což je zcela dostačující pro posouzení všech rozhodných okolností souvisejících s tím, jaký je subjektivní vztah při takovém počínání. Při tomto posuzování je nutné vycházet ze zásady, že zavinění (ať už ve formě úmyslu nebo nedbalosti) vyjadřuje vnitřní vztah pachatele k následku jeho jednání. Subjektivní stránka je takovým psychickým vztahem pachatele, který nelze přímo pozorovat, a na zavinění je proto třeba usuzovat ze všech okolností případu, za kterých ke spáchání trestného činu došlo.
 Z okolností uvedených v rozhodnutích obou soudů i ze spisu samotného lze spolehlivě posoudit jednak to, jaký byl průběh jednání obou obviněných, jednak dospět k závěru shodnému, jaký ve svých rozhodnutí vyslovily soudy obou stupňů, tedy že obvinění (tj. i D. P.) jednali úmyslně. V návaznosti na správné závěry obou nižších soudů je proto možné uzavřít, že tato námitka o absenci subjektivní stránky je zcela neopodstatněná.
 Další námitky obviněných směřovaly proti tomu, že nemohli být uznáni shora uvedeným trestným činem, a to pro nedostatek speciálních vlastností, tj. proto, že nebyli účastníky pojistných smluv. Ani tyto námitky obviněných však nelze považovat za opodstatněné.
 Především je třeba zdůraznit, že argumentace obou dovolatelů (o nedostatku speciálních vlastností, neboť nebyli účastníky pojistných smluv) se vztahovala k trestnému činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. (tj. k trestnému činu, pro nějž proti nim bylo zahájeno trestní stíhání a posléze podána obžaloba). Taková námitka se však zcela míjí s formálními znaky trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák., jímž oba dovolatelé byli uznáni vinnými a u něhož zákon žádné speciální vlastnosti nevyžaduje. Jak již bylo výše uvedeno, pachatelem trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2 tr. zák. bude zpravidla pojištěný, ale může to být i pojistník nebo osoba zcela jiná, která vyvolá úmyslně pojistnou událost nebo úmyslně udržuje stav jí vyvolaný, ať už v dohodě s pojištěným či bez takové dohody.
 Nad rámec již uvedeného považuje Nejvyšší soud za vhodné (a pro větší úplnost) dodat, že námitkám obou obviněných o nedostatku speciálních vlastností by nebylo možno přisvědčit ani ve vztahu k trestnému činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1 tr. zák. Jak správně připomenul již státní zástupce, Nejvyšší soud ve svých rozhodnutích (srov. usnesení ze dne 2. 5. 2007, sp. zn. 5 Tdo 299/2007, a usnesení ze dne 27. 10. 2009, sp. zn. 6 Tdo 1150/2009) dovodil, že není nutností, aby pachatel trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1 tr. zák. byl stranou pojistné smlouvy, které se trestný čin dotýká.
 Další relevantně uplatněnou námitkou dovolatelé napadali závěry soudů vztahující se ke vzniku a výši škody. V souvislosti s ní poukazovali též na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 8. 2002, sp. zn. 7 Tdo 580/2002, z něhož vyvozovali, že v jejich trestní věci nelze bez dalšího považovat za škodu celou výši poskytnutého pojistného plnění, je-li zřejmé, že k pojistné události došlo a že nárok na pojistné plnění vznikl, byť v nižší částce, než byla vyplacena.
 Nejvyšší soud považuje za potřebné k této problematice uvést (opět ve shodě se stáním zástupcem), že pokud obvinění opírali své závěry ohledně výše způsobené škody o citované usnesení Nejvyššího soudu, neučinili tak zcela přiléhavě. V tomto usnesení totiž Nejvyšší soud uvedl, že za škodu nelze bez dalšího považovat celou výši poskytnutého pojistného plnění, je-li zřejmé, že k pojistné události došlo a že nárok na pojistné plnění vznikl, byť v nižší částce, než jakou pachatel vylákal. Z tohoto a contrario plyne, že je-li zřejmé, že k pojistné události nedošlo, nemohl ani vzniknout nárok na pojistné plnění a za škodu je tak nutno považovat celou výši poskytnutého pojistného plnění. Závěr odvolacího soudu (o neaplikovatelnosti tohoto rozhodnutí na posuzovanou věc) je proto v tomto směru (a to i ve vztahu k usnesení Nejvyšší soudu ze dne 24. 6. 2009, sp. zn. 6 To 335/2009, které však obvinění v dovolání, na rozdíl od odvolacího řízení, neuplatnili) naprosto správný.
 Pokud se obvinění ve svých dovoláních domáhali zohlednění skutečnosti, že vozidla byla při nahlášené dopravní nehodě poškozena a část pojistného plnění proto byla vyplacena důvodně, Nejvyšší soud (i tady ve shodě se státním zástupcem) odkazuje na ustálenou judikaturu Nejvyššího soudu, konkrétně na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 9. 2002, sp. zn. 5 Tdo 614/2002 (publikované v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, C. H. BECK, sv. 21/2003, pod č. 495), v němž dospěl k závěru, že jestliže byl vznik pojistné události od počátku fingován a bylo-li na tomto podkladě uplatněno pojistné plnění v určité výši, není již podstatné, v jaké skutečné výši by jinak nebýt úmyslného vyvolání pojistné události vznikl nárok na pojistné plnění. Je tomu tak z toho důvodu, že na pojistné plnění vůbec nevznikl nárok, a tudíž nemá právní význam ani otázka, zda výše podvodně uplatněného pojistného plnění skutečně odpovídá výši škody, která měla být způsobena fingovanou pojistnou událostí na pojištěných hodnotách, resp. zda tyto pojištěné hodnoty odpovídají částce požadovaného pojistného plnění.
 Konečně k námitce obviněných, že si soudy neujasnily podstaty skutku a jeho právní kvalifikaci, což ve svém důsledku mělo vést k omezení jejich práv na obhajobu, neboť jim nemohlo být v průběhu trestního řízení dostatečně jasné, co je jim přesně kladeno za vinu, považuje Nejvyšší soud za vhodné odkázat na závěry odvolacího soudu k této výhradě (str. 4 odůvodnění jeho rozhodnutí) a příslušnou pasáž citovat: Nelze totiž pominout, že ačkoliv se jedná o dvě odlišné skutkové podstaty trestného činu pojistného podvodu v § 250a odst. 1 a § 250a odst. 2 tr. zák., trest, který pachatelům hrozí, je v obou případech stejný, takže se nejedná v ustanovení § 250a odst. 2 tr. zák. o přísnější postih. V tomto smyslu je třeba poukázat na ustanovení § 225 odst. 2 tr. ř., jak shora uvedeno, kdy je nesporné, že uznat obžalovaného vinným trestným činem podle přísnějšího ustanovení zákona, než podle kterého posuzovala skutek obžaloba, může soud jen tehdy, když obžalovaný byl na možnost tohoto přísnějšího posuzování skutku upozorněn podle § 190 odst. 2 tr. ř. a nestalo-li se tak, je třeba obžalovaného na onu možnost upozornit ještě před vynesením rozsudku a žádá-li o to poskytnout mu znovu lhůtu k přípravě obhajoby a hlavní líčení k tomuto účelu odročit. K této situaci však nedošlo, neboť se nejedná o přísnější ustanovení trestního zákona. Nelze pak pominout, že ve smyslu ustanovení § 220 odst. 4 tr. ř. právním posouzením skutku v obžalobě není soud vázán. . S ohledem na tuto přiléhavou argumentaci je zřejmé, že ani tato poslední námitka obviněných není důvodná.
 Z těchto podstatných důvodů Nejvyšší soud odmítl dovolání obviněných jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. Učinil tak v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. v neveřejném zasedání.
 Zdroj: rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 13.4.2011, čj. 8 Tdo 1062/2010, www.nsoud.cz.


text:
 21.12.2015
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 429/8
 Recurs introdus la 26 ianuarie 2015 de Cantina Broglie 1 Srl împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a șaptea) din 27 noiembrie 2014 în cauza T-154/11, Cantina Broglie 1/OAPI
 (Cauza C-34/15 P)
 (2015/C 429/11)
 Limba de procedură: italiana
 Părțile
 Recurentă: Cantina Broglie 1 Srl (reprezentant: A. Rizzoli, avocat)
 Celelalte părți din procedură: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale), Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Verona
 Prin Ordonanța din 15 octombrie 2015, Curtea (Camera a noua) a respins recursul și a dispus ca societatea Cantina Broglie 1 Srl să suporte propriile cheltuieli de judecată.


text:
Šiuo metu yra prisijungę 197 svečiai ir 5 nariai Jūs esate neprisijungęs |
 85 puslapiai 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 | 31 | 32 | 33 | 34 | 35 | 36 | 37 | 38 | 39 | 40 | 41 | 42 | 43 | 44 | 45 | 46 | 47 | 48 | 49 | 50 | 51 | 52 | 53 | 54 | 55 | 56 | 57 | 58 | 59 | 60 | 61 | 62 | 63 | 64 | 65 | 66 | 67 | 68 | 69 | 70 | 71 | 72 | 73 | 74 | 75 | 76 | 77 | 78 | 79 | 80 | 81 | 82 | 83 | 84 | 85
 _akatau, 28 m.
 Nusiųsta: 2017-04-18 18:42
 Tiesa taciau tik tada kai su draugais aptarinejame tiek ju tiek savo skaiciu ))
 Ar tiesa kad pirmo pasimatymo metu esi pagalvojusi kaip jos dabar noretum?
 agnieskaa, 25 m.
 Nusiųsta: 2017-04-18 20:23
 Tiesa. Kartais mano mintys visai nesitvardo
 Ar tiesa, kad emocinį ryšį vertini labiau nei fizinį?
 Nusiųsta: 2017-04-18 20:25
 Pas mane fizinis ryšys neįmanomas be emocinio. Ir tai net ne koks požiūris, tiesiog nesugebu. Visi tai žino, bet man vis tiek taip patinka girti savo demiseksualumą. Ane, meilės
 Ar tiesa, kad gegužė bus šiltesnė?
 Nusiųsta: 2017-04-18 20:36
 Tiesa, gegužė bus šiltesnė
 Ar tiesa, kad mūsų visuomenės požiūrį galima pakeisti?
 Nusiųsta: 2017-04-21 17:19
 Tiesa, bet lėtas procesas.
 Ar tiesa, kad šiandien ryte.... tavo automobilio akumas nerodė jokių gyvybės ženklų?
 Nusiųsta: 2017-04-21 19:08
 Ar tiesa, kad tave šiandien irgi badė adatomis?
 Nusiųsta: 2017-04-21 20:14
 Ar tiesa, kad esi meniskos prigimties?
 Nusiųsta: 2017-04-21 20:25
 Priklauso kaip suvoki sąvoką "meniška prigimtis". Jei vadovaujantis stereotipais (trenktas, moka iš šūdo pilį pastatyti, "sveiko" proto žmonėms atrodantis keistai), tai netiesa, nesu meniškos prigimties.
 Ar tiesa, kad gyvuliški instinktai daugintis yra aukščiau už ištikimybę?
 Nusiųsta: 2017-04-25 10:34
 Gyvunams - tikrai taip. Zmogui - ne vaiku norisi, o p%$^%$. Ir ta istikimybe tokia slidi...
 Ar tiesa, kad egzistuoja vaiduokliai?
 Nusiųsta: 2017-04-25 11:51
 šia tas atvejis kai reikia pabandyti ant savo kailio kad sužinotum Ar tiesa kad nori tikti kad gyvenimas turi prasme ?
 Nusiųsta: 2017-04-25 14:46
 Tiesa ta,kad as zinau,jog gyvenimas turi prasme,tik kiekvienam ji-kitokia.
 Ar tiesa, kad zinai,kas yra laime?
 Nusiųsta: 2017-05-01 21:25
 Ar tiesa, kad turi mėgstamą veiklą nuo kurios dažnai prarandi laiko nuovoką?
 Nusiųsta: 2017-05-02 10:14
 tiesa Ar tiesa kad patinka dominuoti ?
 Nusiųsta: 2017-05-02 17:37
 Dieną-taip, naktį- ne
 Ar tiesa, jog gali išvirti net ir prasčiausius spagečius nesulipusius?
 Nusiųsta: 2017-05-06 20:21
 Tiesa! Esu, kaip reta, puiki spagečių nesulipintoja.
 Ar tiesa, kad mėgsti kalbėtis su savimi, kai esi viena?
 Eiti į puslapį: 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 | 31 | 32 | 33 | 34 | 35 | 36 | 37 | 38 | 39 | 40 | 41 | 42 | 43 | 44 | 45 | 46 | 47 | 48 | 49 | 50 | 51 | 52 | 53 | 54 | 55 | 56 | 57 | 58 | 59 | 60 | 61 | 62 | 63 | 64 | 65 | 66 | 67 | 68 | 69 | 70 | 71 | 72 | 73 | 74 | 75 | 76 | 77 | 78 | 79 | 80 | 81 | 82 | 83 | 84 | 85


text:
Sygedagpengelovens § 7A og udmåling af 2B-erstatning til fleksjobbere ved uberettiget afskedigelse - advokaterne.com
 skrevet af advokat (H) Peter Blenstrup Nielsen
 J.nr.:3013356-PBN / 36
 I september 2016 afskedigede min klient en medarbejder, som var ansat 20 timer ugentligt, og fra arbejdsgiveren modtog en månedsløn på godt kr. 13.000,00, ligesom fleksjobberen fra kommunen fik udbetalt godt kr. 11.000,00, således fleksjobberen havde en samlet månedsløn på kr. 24.000,00.
 I august 2016 sygemeldte fleksjobberen sig, og blev derfor indkaldt til en sygefraværssamtale i starten af september måned.
 Fleksjobberen ønskede ikke at møde til sygefraværssamtalen og søgte derfor rådgivning hos sin fagforening og Aarhus Kommune om, hvordan hun kunne undgå at møde til sygefraværssamtalen, som arbejdsgiveren havde indkaldt til.
 Uanset medarbejderen havde bekræftet tidspunkt for afholdelse af sygefraværssamtalen, udeblev medarbejderen fra mødet og uden at melde afbud.
 Inden dato for sygefraværssamtale havde arbejdsgiveren også mange gange forsøgt at kontakte medarbejderen telefonisk uden held.
 På grund af manglende fremmøde til en aftalt sygefraværssamtale uden afbud, valgte arbejdsgiveren at afskedige den pågældende medarbejder.
 Fleksjobberens fagforening valgte at indbringe sagen for byretten i Aarhus, hvor fagforeningen krævede 3 måneders fuld løn, svarende til kr. 72.000,00.
 I svarskrift for byretten bestred jeg, at beregningsgrundlaget for en erstatning for uberettiget afskedigelse kunne være kr. 72.000,00, idet tilskud på kr. 11.000,00 fra kommunen til fleksjobberen ikke er en del af medarbejderens løn, som udbetales fra arbejdsgiveren.
 Byretten i Aarhus valgte at henviser sagen til Sø- og Handelsretten i København, fordi sagen var principiel.
 Sø- og Handelsretten valgte at tage sagen under behandling og med 5 dommere til hovedforhandling mod normalt 3 dommere.
 For Sø- og Handelsretten valgte fleksjobberens fagforening at nedsætte påstanden fra kr. 72.000,00 til kr. 39.000,00, således at fagforeningen erkendte, at det kommunale tilskud på kr. 11.000,00 pr. måned ikke kunne indgå i beregningsgrundlaget for en erstatning for urimelig afskedigelse.
 Med andre ord anerkendte fleksjobberens fagforening, at beregningsgrundlaget for en uberettiget afskedigelse alene er den løn, som direkte udbetales fra arbejdsgiveren.
 For Sø- og Handelsretten gjorde fleksjobberen gældende, at afskedigelsen var uberettiget, og en erstatning for uberettiget afskedigelse skulle ske på et forhøjet grundlag, svarende til 3 måneders løn.
 Når erstatning for uberettiget afskedigelse skal udmåles, er lønmodtagerens anciennitet af stor betydning, og i nærværende sag ville en normal erstatning være på 6 ugers løn.
 Sø- og Handelsretten havde derfor 2 vigtige spørgsmål at tage stilling til, nemlig var afskedigelsen sagligt begrundet, og hvis ja, skulle Sø- og Handelsretten så ændre retspraksis for udmåling af erstatning for uberettiget afskedigelse.
 Sagen blev hovedforhandlet i Sø- og Handelsretten og 3 ud af 5 dommere valgte at frifinde arbejdsgiveren i dom, afsagt den 14. november 2017 (*1).
 Fleksjobberens fagforening valgte at anke sagen til Højesteret.
 I forberedelse af sagen for Højesteret var begge parter enige om, at spørgsmålet om udmåling af erstatning for uberettiget afskedigelse var principielt, idet skulle fleksjobberen ved en eventuel erstatning kompenseres for det lavere beregningsgrundlag, i og med tilskud fra kommunen til fleksjobberen ikke indgår i beregningsgrundlaget.
 Udgangspunktet er, at domme henvist fra byretten til Sø- og Handelsretten kan ankes frit til Højesteret, og også normalt tages under behandling af Højesteret.
 Højesteret kan afvise at tage en anket sag fra Sø- og Handelsretten under behandling, hvorefter sagen i stedet henvises til Østre eller Vestre Landsret, som skal tage sagen under behandling, idet der i dansk ret gælder et 2-instans princip.
 I Ugeskrift for Retsvæsen i 2016 (*2) er redegjort for ankepraksis for Sø- og Handelsretten til Højesteret, og på daværende tidspunkt var 7 ud af 7 ankede ansættelsessager taget under behandling i Højesteret.
 I en kendelse af 12. februar 2018 (*3) afviste Højesteret at tage nærværende sag under behandling, og dermed også at bryde praksis om, at Højesteret normalt accepterer at behandle ansættelsessager fra Sø- og Handelsretten.
 At Højesteret har afvist at tage ansættelsessager under behandling fra Sø- og Handelsretten er også sket ved kendelse af 9. april 2018 (*4) i en anden retssag.
 Højesterets kendelse af 12. december 2018 i nærværende sag rejser naturligvis spørgsmålet, hvorfor Højesteret ikke tog nærværende sag under behandling, angående grundlaget for beregning af en eventuel erstatning for uberettiget afskedigelse.
 Jeg opfatter Højesteretskendelse af 12. februar 2018 således, at Højesteret ikke ville bryde al retspraksis for udmåling af en eventuel 2B-erstatning angående uberettiget afskedigelse af fleksjobbere.
 Havde Højesteret ønsket at ændre retspraksis for udmåling af 2B-erstatning er jeg ikke i tvivl om, at Højesteret havde taget sagen under behandling.
 Nærværende sag blev, efter Højesterets afvisning af sagen, i stedet anket af fleksjobberens fagforening til Vestre Landsret, som tog sagen under behandling.
 For landsretten var yderligere bevisførelse, idet fleksjobberens læge blev afhørt som vidne.
 Landsretten kom til et andet resultat end Sø- og Handelsretten, nemlig at afskedigelsen af fleksjobberen var urimelig og begrundelsen var, at uanset fleksjobberen nægtede at besvare telefoniske henvendelser fra arbejdsgiveren, blev det af landsretten tillagt betydning, at sygefraværssamtalen ikke var blevet tilbudt telefonisk.
 Arbejdsgiveren havde i stedet tilbudt at komme på fleksjobberens private bopæl for at afholde sygefraværssamtalen.
 Videre tillagde landsretten det betydning, at fleksjobberen ikke i selve indkaldelsen til sygefraværssamtalen var blevet advaret om, at en udeblivelse kunne få ansættelsesretlige konsekvenser.
 Det kan undre, at landsretten ser bort fra, at fleksjobberen blot bliver væk fra samtalen uden at melde afbud og havde søgt rådgivning om, hvordan hun kunne undgå at skulle deltage i sygefraværssamtalen.
 På baggrund af, at landsretten fandt afskedigelsen urimelig, blev erstatning for urimelig afskedigelse fastsat til 6 ugers løn og beregnet af den løn, som blev udbetalt fra arbejdsgiveren.
 For en godtgørelse efter funktionærlovens § 2B på 6 ugers løn til fleksjobberen, beregnet af løn udbetalt fra arbejdsgiver må siges at være i overensstemmelse med gældende retspraksis.
 Konklusionen er derfor, at det rent faktisk er blevet billigere at afskedige en fleksjobber i forhold til andre medarbejdere, fordi den del af lønnen, som udbetales fra kommunen direkte til fleksjobberen, ikke indgår i beregningsgrundlaget for en eventuel godtgørelse efter funktionærlovens § 2B, ligesom domstolene nu, med landsrettens dom af 3. oktober 2018, har afvist, at udbetaling af 2B-erstatning til fleksjobbere skal ske på et andet grundlag end for andre lønmodtagere.
 I nærværende sag sparede arbejdsgiveren således kr. 16.500,00 i 2B-erstatning, fordi kommunens andel af fleksjobberens løn ikke skulle indgå i beregningsgrundlaget.
 Under sagen blev det af fleksjobberens advokat gjort et diskriminationssynspunkt gældende, nemlig at fleksjobberen stilles ringere i forhold til andre lønmodtagere, men dette argument var nemt at afvise, idet forringelsen af beregningsgrundlaget skyldes en lovændring, vedtaget af Folketinget.
 Arbejdsgiveren havde ikke foretaget diskrimination, ligesom man ikke kan stille en arbejdsgiver til ansvar for, hvilke love Folketinget vedtager.
 Ligeledes er det ikke domstolenes opgave at forholde sig til, om en lovændring er retfærdig eller ej, idet retfærdighed er et politisk spørgsmål, som hører under Folketinget.
 *1 – U2018.945S
 *2 – U2016B.379
 *3 – U2018.1729
 *4 – U2018.2211


text:
Mimotonidae hija familja estinta ta' mammiferi (il-lagomorfi), fil-klassi Mammalia, fis-sottoklassi Theria, fl-infraklassi Eutheria (il-plaċentati), fl-ordni [[Lagomorpha ma' erba' familji oħra (Mimolagidae u Prolagidae estinti u Ochotonidae u Leporidae rappreżentati b'bosta speċi ħajjin).
 Lista tal-ġeneri u tal-ispeċi fil-familja Mimotonidae
 Familja Mimotonidae (estinta)
 Ġeneru Anatolmylus (Averianov, 1994) (estint)
 Anatolmylus rozhdestvenskii (Averianov, 1994) (estint)
 Ġeneru Gomphos (estint)
 Gomphos elkema (estinta)
 Ġeneru Hypsimylus (Zhai, 1977) (estint)
 Hypsimylus beijingensis (Zhai, 1977) (estinta)
 Hypsimylus yihesubuensis (Meng & Hu, 2004) (estinta)
 Ġeneru Mimotona (Li, 1977) (estint)
 Mimotona lii (Dashzeveg & Russell, 1988) (estinta)
 Mimotona robusta (Li, 1977) (estinta)
 Mimotona wana (Li, 1977) (estinta)
 Referenzi
 Id-Databażi Palebijoloġika
 Lagomorpha


text:
Uitspraak WOZ-afbakening op basis van sekse?
 De kop “Hof corrigeert objectafbakening islamitisch centrum” van het Taks-live kennisplatform trok de laatste weken de aandacht. Ook bij mij was dit het geval. Het artikel trok niet mijn aandacht omdat het ging om een islamitisch centrum maar omdat het lijkt alsof er een nieuwe criterium was bedacht voor het afbakenen van een object: de sekse van de gebruiker. ‘Hoe bedoelt u,’ denkt u misschien.
 Welnu, gerechtshof Den Haag heeft in haar uitspraak van 7 december 2016 (ECLI:NL:GHDHA:2016:3776) gemeend een tot islamitisch centrum voormalig schoolgebouw te moeten opdelen in een drietal WOZ-objecten. Daarbij is eerst gekeken naar de gebouwde eigendommen en vervolgens is gekeken of er gedeelten van het eigendom, gelet op hun indeling, waren bestemd om als afzonderlijk geheel te worden gebruikt.
 Gerechtshof Den Haag concludeerde dat de in het voormalig schoolgebouw aanwezige woonruimte een WOZ-object vormde. Immers kende die de imam ter beschikking staande woonruimte een eigen kookgelegenheid, een wasgelegenheid en een toilet, afsluitbaar van de rest van het voormalig schoolgebouw. Gezien de jurisprudentie betreffende de WOZ-afbakening (zie bijvoorbeeld ECLI:NL:HR:2004:AR3500 , ECLI:NL:GHSGR:2005:AT6307 of ECLI:NL:HR:2010:BM6698) valt er weinig op die conclusie af te geven.
 De andere WOZ-objecten werden volgens Gerechtshof Den Haag gevormd door – jawel – een mannenafdeling en een vrouwenafdeling. Beide afdelingen waren volgens gerechtshof Den Haag gelet op hun indeling bestemd om als een afzonderlijk geheel te worden gebruikt en beide afdelingen konden voorzien in de gebruiksbehoeften van de gebruikers zonder dat deze gebruikers waren aangewezen op buiten het gedeelte in het gebouwde eigendom aanwezige voorzieningen. Tot zover lijkt er geen vuiltje aan de lucht. De afbakening is correct gelet op artikel 16, aanhef en onderdelen a en c, van de Wet WOZ. Maar wat te denken van de samenstelregel?
 Gebouwde en ongebouwde eigendommen vormen, wanneer deze bij dezelfde belastingplichtige in gebruik zijn en naar de omstandigheden beoordeeld bij elkaar horen, één samenstel. Die complexbepaling is ook van toepassing op zelfstandige gedeelten. Wanneer dergelijke gedeelten die naar hun indeling zijn bestemd om elk als afzonderlijk geheel te worden gebruikt toch gezamenlijk als één geheel worden gebruikt, dan vormen die gedeelten samen één object op grond van artikel 16, aanhef onderdeel d. Naar die complexbepaling lijkt Gerechtshof Den Haag helemaal niet te hebben gekeken ofschoon de heffingsambtenaar daar expliciet op heeft gewezen. Het zal toch niet zo zijn dat Gerechtshof Den Haag van mening is dat de mannen en de vrouwen als verschillende belastingplichtigen kunnen worden aangemerkt? Een afbakening op basis van sekse?
 Belastingplichtig is er in mijn optiek namelijk maar één, en wel de stichting die het voormalig schoolgebouw in gebruik heeft genomen en de drie WOZ-objecten als één geheel exploiteert in de vorm van een islamitisch centrum. Nu ken ik het voormalig schoolgebouw niet en moet ik het doen met de omschrijving daarvan, maar naar omstandigheden beoordeeld lijkt mij hier toch sprake van een samenstel en dus één enkel WOZ-object. Jammer dat Gerechtshof Den Haag die laatste stap in de afbakening niet heeft bekeken. Ik neem maar aan dat het een vergissing betreft. Toch?
 Over Arijan:
 Arijan is binnen SMQ werkzaam als jurist. Hij houdt zich op dagelijkse basis met het geven van advies, stelt uitspraken op of voert verweer tijdens rechtszittingen. Inhoudelijk kan dit uiteenlopen van zeer toegepast recht tot het uitpluizen van complexe vraagstukken.


text:
 7.3.2009
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 55/50
 Recurso interposto em 21 de Janeiro de 2009 — Biocaps/Comissão
 (Processo T-24/09)
 (2009/C 55/89)
 Língua do processo: francês
 Partes
 Recorrente: Biocaps (Orsay, França) (Representantes: Y.-R. Guillou, H. Speyart e T. Verstraeten, advogados)
 Recorrida: Comissão das Comunidades Europeias
 Pedidos da recorrente
 —
 anulação da decisão controvertida; e
 —
 condenação da Comissão nas suas próprias despesas e nas da recorrente.
 Fundamentos e principais argumentos
 A recorrente, entidade jurídica responsável pela exploração do Laboratoire Champagnat Desmoulins Philippakis, pede a anulação da Decisão C(2008) 6524 da Comissão, de 29 de Outubro de 2008, pela qual a Comissão ordenou, nos termos do artigo 20.o, n.o 4, do Regulamento n.o 1/2003 (1), ao referido laboratório, e a todas as entidades directa ou indirectamente controladas por ele que se submetessem a uma inspecção sobre a sua participação e/ou execução de eventuais acordos ou práticas concertadas contrários às disposições do artigo 81.o CE e/ou artigo 82.o CE.
 Este comportamento manifestou-se, designadamente, sob a forma de decisões que visavam impedir farmacêuticos e/ou pessoas colectivas de acederem ao mercado dos serviços de análises de biologia médica, restringir a sua actividade no mercado ou exclui-los desse mercado.
 Em apoio do seu recurso, a recorrente alega um só fundamento relativo à violação do princípio de que as decisões das instituições comunitárias devem ser dirigidas a entidades dotadas de personalidade jurídica, uma vez que o destinatário da decisão controvertida já não existia no momento da adopção da decisão.
 (1) Regulamento (CE) n.o 1/2003 do Conselho, de 16 de Dezembro de 2002, relativo à execução das regras de concorrência estabelecidas nos artigos 81.o e 82.o do Tratado (JO 2003, L 1, p. 1).


text:
 11/Sv. 090
 HR
 Službeni list Europske unije
 292
 22006D0112(01)
 L 333/30
 SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
 22.09.2006.
 ODLUKA ZAJEDNIČKOG ODBORA EGP-A
 br. 112/2006
 od 22. rujna 2006.
 o izmjeni Priloga II. (Tehnički propisi, norme, testiranje i certificiranje) Sporazumu o EGP-u
 ZAJEDNIČKI ODBOR EGP-A,
 uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru, kako je izmijenjen Protokolom o prilagodbi Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, dalje u tekstu „Sporazum”, a posebno njegov članak 98.,
 budući da:
 (1)
 Prilog II. Sporazumu izmijenjen je Odlukom Zajedničkog odbora EGP-a br. 79/2006 od 7. srpnja 2006. (1)
 (2)
 Direktivu Komisije 2006/9/EZ od 23. siječnja 2006. o izmjeni Direktive Vijeća 90/642/EEZ u pogledu maksimalnih razina ostataka dikvata koje se njome utvrđuju (2) treba se unijeti u Sporazum.
 (3)
 Direktivu Komisije 2006/30/EZ od 13. ožujka 2006. o izmjeni priloga direktivama Vijeća 86/362/EEZ, 86/363/EEZ i 90/642/EEZ u pogledu maksimalnih razina ostataka za skupinu benomil (3) treba unijeti u Sporazum.
 (4)
 Direktivu Komisije 2006/33/EZ od 20. ožujka 2006. o izmjeni Direktive 95/45/EZ u pogledu bojila sunset yellow FCF (E 110) i titanovog dioksida (E 171) (4) treba unijeti u Sporazum.
 (5)
 Direktivu Komisije 2006/34/EZ od 21. ožujka 2006. o izmjeni Priloga Direktivi 2001/15/EZ u vezi s uključivanjem određenih tvari (5) treba unijeti u Sporazum.
 (6)
 Odluku Komisije 2006/252/EZ od 27. ožujka 2006. o izmjeni Odluke 1999/217/EZ u pogledu registra aromatičnih tvari koje se rabe u ili na hrani (6) treba unijeti u Sporazum.
 (7)
 Direktivu Komisije 2006/37/EZ od 30. ožujka 2006. o izmjeni Priloga II. Direktivi 2002/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća u odnosu na uključivanje određenih tvari (7) treba unijeti u Sporazum,
 ODLUČIO JE:
 Članak 1.
 Poglavlje XII. Priloga II. Sporazumu mijenja se kako je određeno u Prilogu ovoj Odluci.
 Članak 2.
 Tekstovi direktiva 2006/9/EZ, 2006/30/EZ, 2006/33/EZ, 2006/34/EZ i 2006/37/EZ te Odluke 2006/252/EZ na islandskom i norveškom jeziku, koji se objavljuju u Dodatku o EGP-u Službenom listu Europske Unije, vjerodostojni su.
 Članak 3.
 Ova Odluka stupa na snagu 23. rujna 2006., pod uvjetom da su Zajedničkom odboru EGP-a predložene sve notifikacije na temelju članka 103. stavka 1. Sporazuma (8).
 Članak 4.
 Ova se Odluka objavljuje u odjeljku o EGP-u i Dodatku o EGP-u Službenom listu Europske Unije.
 Sastavljeno u Bruxellesu 22. rujna 2006.
 Za Zajednički odbor EGP-a
 Predsjednica
 Oda HELEN SLETNES
 (1) SL L 289, 19.10.2006., str. 10.
 (2) SL L 22, 26.1.2006., str. 24.
 (3) SL L 75, 14.3.2006., str. 7.
 (4) SL L 82, 21.3.2006., str. 10.
 (5) SL L 83, 22.3.2006., str. 14.
 (6) SL L 91, 29.3.2006., str. 48.
 (7) SL L 94, 1.4.2006., str. 32.
 (8) Ustavni zahtjevi nisu navedeni.
 PRILOG
 Poglavlje XII. Priloga II. Sporazumu mijenja se kako slijedi:
 1.
 U točku 38. (Direktiva Vijeća 86/362/EEZ) i točku 39. (Direktiva Vijeća 86/363/EEZ) dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 32006 L 0030: Direktiva Komisije 2006/30/EZ od 13. ožujka 2006. (SL L 75, 14.3.2006., str. 7.).”
 2.
 U točku 46b. (Direktiva Komisije 95/45/EZ) dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 32006 L 0033: Direktiva Komisije 2006/33/EZ od 20. ožujka 2006. (SL L 82, 21.3.2006., str. 10.).”
 3.
 U točku 54. (Direktiva Vijeća 90/642/EEZ) dodaju se sljedeće alineje:
 „—
 32006 L 0009: Direktiva Komisije 2006/9/EZ od 23. siječnja 2006. (SL L 22, 26.1.2006., str. 24.),
 —
 32006 L 0030: Direktiva Komisije 2006/30/EZ od 13. ožujka 2006. (SL L 75, 14.3.2006., str. 7.).”
 4.
 U točku 54v. (Odluka Komisije 1999/217/EZ) dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 32006 D 0252: Odluka Komisije 2006/252/EZ od 27. ožujka 2006. (SL L 91, 29.3.2006., str. 48.).”
 5.
 U točku 54zi. (Direktiva Komisije 2001/15/EZ) dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 32006 L 0034: Direktiva Komisije 2006/34/EZ od 21. ožujka 2006. (SL L 83, 22.3.2006., str. 14.).”
 6.
 U točku 54zzi. (Direktiva 2002/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća) dodaje se sljedeće:
 „, kako je izmijenjeno:
 —
 32006 L 0037: Direktivom Komisije 2006/37/EZ od 30. ožujka 2006. (SL L 94, 1.4.2006., str. 32.).”