text:
 COMISIÓN EUROPEA
 Bruselas, 8.12.2020
 COM(2020) 659 final/2
 2020/0296(NLE)
 COM(2020) 659 final of 16.10.2020 downgraded on 8.12.2020.
 Propuesta de
 DECISIÓN DEL CONSEJO
 sobre la posición que debe adoptarse, en nombre de la Unión Europea, en la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas de la Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes, enmendada por el Protocolo de 1972, y el Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971
 EXPOSICIÓN DE MOTIVOS
 1.Objeto de la propuesta
 Esta propuesta se refiere a la Decisión sobre la posición que debe adoptarse, en nombre de la Unión, en la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas de la Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes de las Naciones Unidas, enmendada por el Protocolo de 1972, y del Convenio de las Naciones Unidas sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971. Está previsto que la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes se celebre los días 3 y 4 de diciembre de 2020.
 2.Contexto de la propuesta
 2.1. Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes de las Naciones Unidas, enmendada por el Protocolo de 1972, y Convenio de las Naciones Unidas sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971
 La Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes de las Naciones Unidas, enmendada por el Protocolo de 1972 (en lo sucesivo, «Convención sobre Estupefacientes»)
 1
 , tiene como objeto luchar contra el uso indebido de estupefacientes mediante la acción internacional coordinada. Existen dos formas de intervención y fiscalización que interactúan. En primer lugar, se intenta limitar la posesión, uso, comercio, distribución, importación, exportación, fabricación y producción de estupefacientes exclusivamente para fines médicos y científicos. En segundo lugar, se lucha contra el tráfico ilícito de estupefacientes a través de la cooperación internacional para disuadir a los narcotraficantes.
 El Convenio de las Naciones Unidas sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971 (en lo sucesivo, «Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas»)
 2
 establece un sistema de fiscalización internacional de las sustancias sicotrópicas. Este Convenio respondió a la diversificación y la expansión del espectro de drogas e introdujo controles sobre una serie de drogas sintéticas en función de su potencial adictivo, por una parte, y su valor terapéutico, por otra.
 Todos los Estados miembros de la UE son partes en la Convención y en el Convenio, pero no lo es la Unión.
 2.2.Comisión de Estupefacientes
 La Comisión de Estupefacientes es una comisión del Consejo Económico y Social de las Naciones Unidas (en lo sucesivo, «Ecosoc») cuyas funciones y competencias, entre otras cosas, se establecen en la Convención y en el Convenio. Está compuesta por 53 Estados miembros de las Naciones Unidas elegidos por el Ecosoc. En diciembre de 2020, doce Estados miembros de la UE serán miembros de la Comisión de Estupefacientes con derecho a voto
 3
 . La Unión tiene la condición de observador en la Comisión de Estupefacientes.
 2.3.Acto previsto de la Comisión de Estupefacientes
 La Comisión de Estupefacientes modifica periódicamente las listas de las sustancias que figuran anexas a la Convención y al Convenio de las Naciones Unidas, basándose en las recomendaciones de la Organización Mundial de la Salud (OMS), que a su vez está asesorada por su Comité de Expertos en Farmacodependencia.
 El 24 de enero de 2019, la OMS presentó al Secretario General de las Naciones Unidas
 4
 seis recomendaciones derivadas del examen crítico llevado a cabo en la cuadragésima primera reunión del Comité de Expertos en Farmacodependencia en lo que respecta al cannabis y las sustancias relacionadas con el cannabis.
 El 4 de marzo de 2020
 5
 , la Comisión de Estupefacientes decidió aplazar la votación sobre las recomendaciones hasta la continuación de su sexagésimo tercer período de sesiones, que se celebrará en Viena los días 3 y 4 de diciembre de 2020.
 3.Posición que debe adoptarse en nombre de la Unión
 Los cambios en las listas del Convenio y de la Convención tienen repercusiones directas en el ámbito de aplicación del Derecho de la Unión en materia de control de drogas para todos los Estados miembros. El artículo 1, apartado 1, letra a), de la Decisión marco 2004/757/JAI del Consejo, de 25 de octubre de 2004, relativa al establecimiento de disposiciones mínimas sobre los elementos constitutivos de delitos y las penas aplicables en el ámbito del tráfico ilícito de drogas
 6
 (en lo sucesivo, la «Decisión marco») dispone que, a efectos de la Decisión marco, se entienden por «drogas» todas las sustancias contempladas en la Convención sobre Estupefacientes y en el Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas y todas las sustancias enumeradas en el anexo de la Decisión marco. La Decisión marco se aplica por tanto a las sustancias recogidas en las listas de la Convención sobre Estupefacientes y del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas. Por ende, todo cambio en las listas anexas a los referidos Convenio y Convención afecta directamente a las normas comunes de la UE y altera su alcance, de conformidad con el artículo 3, apartado 2, del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea (TFUE). Esto es independiente de que la sustancia de que se trate ya estuviera sometida a control en toda la Unión o no.
 El cannabis y las sustancias relacionadas con el cannabis que fueron objeto del examen crítico realizado en la cuadragésima primera reunión del Comité de Expertos en Farmacodependencia y de las seis recomendaciones de la OMS presentadas el 24 de enero de 2019 son actualmente objeto de fiscalización a escala internacional, bien en virtud de la Convención sobre Estupefacientes o bien en virtud del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 –El «cannabis y su resina» están incluidos en la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes. Además, el «cannabis y su resina» también están incluidos en la Lista IV de la Convención sobre Estupefacientes, que enumera sustancias consideradas especialmente peligrosas.
 –El dronabinol (delta-9-tetrahidrocannabinol) está incluido en la Lista II del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 –El tetrahidrocannabinol (isómeros de delta-9-tetrahidrocannabinol) está incluido en la Lista I del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 –Los «extractos y tinturas de cannabis» están incluidos en la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes.
 –Los «preparados de cannabidiol» están sometidos a fiscalización en el marco de la entrada «extractos y tinturas de cannabis» de la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes.
 –Los «preparados farmacéuticos de cannabis y dronabinol» están sometidos a fiscalización, como preparados a base de cannabis, en virtud de la Lista I de la Convención Única sobre Estupefacientes o, como preparados con delta-9-tetrahidrocannabinol sintético, en virtud de la Lista II del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 La propuesta de la Comisión de posición de la Unión se basa en datos comprobados y se fundamenta en los documentos disponibles para las reuniones del Comité de Expertos en Farmacodependencia de la OMS; las respuestas facilitadas en las reuniones cuarta y quinta entre períodos de sesiones de la Comisión de Estupefacientes, celebradas el 24 de junio y el 23 de septiembre de 2019 por la OMS, la Junta Internacional de Fiscalización de Estupefacientes (JIFE) y la Oficina de las Naciones Unidas contra la Droga y el Delito (UNODC), en el marco de sus mandatos respectivos
 7
 ; el análisis del impacto de las recomendaciones de la OMS por la JIFE
 8
 ; y los debates temáticos organizados por la Comisión de Estupefacientes los días 25 y 26 de junio y 24 y 25 de agosto
 9
 . Asimismo, tiene en cuenta las conversaciones con los Estados miembros en el marco del Grupo Horizontal «Drogas» y la labor del Observatorio Europeo de las Drogas y las Toxicomanías (EMCDDA) en este ámbito.
 La propuesta formulada por la Comisión sobre la posición que debe adoptarse en nombre de la Unión defiende apoyar solamente algunas de las recomendaciones de la OMS, que reflejan avances en el conocimiento científico a este respecto y no supondrían cambios importantes en la fiscalización de esas sustancias.
 Por el contrario, otras recomendaciones se caracterizan por la falta de claridad en lo tocante a sus implicaciones jurídicas y prácticas y a las consecuencias en términos de nuevas medidas de fiscalización o de la falta de ellas. La propuesta formulada por la Comisión sobre la posición que debe adoptarse en nombre de la Unión va, por tanto, en el sentido de oponerse a esas recomendaciones.
 Es necesario que la Unión determine su posición para la reunión de la Comisión de Estupefacientes en la que se debe decidir sobre la inclusión de sustancias en las listas. Dadas las limitaciones inherentes a la condición de observador que tiene la Unión, tal posición debe ser expresada por los Estados miembros que serán miembros de la Comisión de Estupefacientes en diciembre de 2020, actuando conjuntamente en interés de la Unión en el seno de dicha Comisión. La Unión no es parte en el Convenio ni en la Convención, pero tiene competencia exclusiva en este ámbito.
 Con este fin, la Comisión propone la posición de la Unión que han de expresar los Estados miembros que sean miembros de la Comisión de Estupefacientes en diciembre de 2020, en nombre de la Unión Europea, en la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas con arreglo a la Convención sobre Estupefacientes y al Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas. Esta es la sexta vez que la Comisión presenta una propuesta de esta índole con vistas a establecer una posición de la Unión
 10
 . En el pasado, el Consejo adoptó las posiciones de la Unión
 11
 , lo que permitió a la Unión Europea hablar con una sola voz en las anteriores reuniones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas internacionales, ya que los Estados miembros que participaban en la Comisión de Estupefacientes votaron en consonancia con la posición de la Unión adoptada.
 4.Base jurídica
 4.1.Base jurídica procedimental
 El artículo 218, apartado 9, del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea (TFUE) contempla la adopción de decisiones por las que se establezcan «las posiciones que deban adoptarse en nombre de la Unión en un organismo creado por un acuerdo, cuando dicho organismo deba adoptar actos que surtan efectos jurídicos, con excepción de los actos que completen o modifiquen el marco institucional del acuerdo».
 El artículo 218, apartado 9, del TFUE es de aplicación independientemente de que la Unión sea miembro del organismo o parte en el acuerdo en cuestión
 12
 . El concepto de «actos que surtan efectos jurídicos» incluye los actos que surten efectos jurídicos en virtud de las normas de Derecho internacional que regulan el organismo en cuestión. Incluye asimismo aquellos instrumentos que, aunque no tengan fuerza vinculante con arreglo al Derecho internacional, «influyen de manera determinante en el contenido de la normativa adoptada por el legislador de la Unión»
 13
 .
 La Comisión de Estupefacientes es un «organismo creado por un acuerdo» en el sentido de este artículo, dado que es un organismo establecido por el Ecosoc, órgano de las Naciones Unidas, y se le han encomendado funciones específicas en el marco de la Convención sobre Estupefacientes y del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 Las decisiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas constituyen «actos que surt[e]n efectos jurídicos», en el sentido del artículo 218, apartado 9, del TFUE. De acuerdo con la Convención sobre Estupefacientes y con el Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas, las decisiones de la Comisión de Estupefacientes son automáticamente vinculantes, a menos que una de las partes solicite en el plazo fijado su revisión por el Ecosoc
 14
 . Las decisiones del Ecosoc sobre el asunto son definitivas. Las decisiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas también surten efectos jurídicos en el ordenamiento jurídico de la Unión Europea, dado que influyen de manera determinante en el contenido de la normativa de la Unión, a saber, de la Decisión marco 2004/757/JAI del Consejo. Los cambios en las listas de la Convención y del Convenio tienen repercusiones directas en el ámbito de aplicación de este instrumento jurídico de la UE.
 El acto previsto no completa ni modifica el marco institucional del acuerdo.
 Por consiguiente, la base jurídica procedimental de la Decisión propuesta es el artículo 218, apartado 9, del TFUE.
 4.2.Base jurídica sustantiva
 La base jurídica sustantiva de las decisiones adoptadas con arreglo al artículo 218, apartado 9, del TFUE depende principalmente del objetivo y del contenido del acto previsto por el cual se adopta una posición en nombre de la Unión.
 El objetivo y el contenido principales del acto previsto atañen al tráfico ilícito de drogas.
 Por tanto, la base jurídica sustantiva de la Decisión propuesta es el artículo 83, apartado 1, del TFUE, que menciona el tráfico ilícito de drogas como uno de los delitos con una especial dimensión transfronteriza y atribuye al Parlamento Europeo y al Consejo la competencia para establecer normas mínimas relativas a la definición de las infracciones penales y de las sanciones en el ámbito del tráfico ilícito de drogas.
 4.3.Geometría variable
 Dinamarca está vinculada por la Decisión marco 2004/757/JAI del Consejo, en su versión aplicable hasta el 22 de noviembre de 2018, que establece en su artículo 1 que por «drogas» se entienden todas las sustancias contempladas en la Convención sobre Estupefacientes y el Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 Dado que las decisiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas afectan a las normas comunes en el ámbito del tráfico ilícito de drogas que vinculan a Dinamarca, este país participa en la adopción de la Decisión del Consejo por la que se establece la posición que deberá tomarse en nombre de la Unión cuando se adopten las decisiones sobre la inclusión de sustancias en las listas.
 4.4.Conclusión
 La base jurídica de la presente propuesta es el artículo 83, apartado 1, leído en relación con el artículo 218, apartado 9, del TFUE.
 5.REPERCUSIONES PRESUPUESTARIAS
 No hay repercusiones presupuestarias.
 2020/0296 (NLE)
 Propuesta de
 DECISIÓN DEL CONSEJO
 sobre la posición que debe adoptarse, en nombre de la Unión Europea, en la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas de la Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes, enmendada por el Protocolo de 1972, y el Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971
 EL CONSEJO DE LA UNIÓN EUROPEA,
 Visto el Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea, y en particular su artículo 83, apartado 1, leído en relación con su artículo 218, apartado 9,
 Vista la propuesta de la Comisión Europea,
 Considerando lo siguiente:
 (1)La Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes de las Naciones Unidas, enmendada por el Protocolo de 1972 («Convención sobre Estupefacientes»)
 15
 , entró en vigor el 8 de agosto de 1975.
 (2)De conformidad con el artículo 3 de la Convención sobre Estupefacientes, la Comisión de Estupefacientes puede decidir que se añadan sustancias a las listas de dicha Convención. Aunque solo puede modificar las listas de conformidad con las recomendaciones de la Organización Mundial de la Salud (OMS), también puede decidir no introducir las modificaciones recomendadas por la OMS.
 (3)El Convenio de las Naciones Unidas sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971 («Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas»)
 16
 entró en vigor el 16 de agosto de 1976.
 (4)De conformidad con el artículo 2 del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas, la Comisión de Estupefacientes puede decidir añadir sustancias a las listas de dicho Convenio o eliminarlas de ellas, siguiendo las recomendaciones de la OMS. Si bien dispone de una amplia facultad de apreciación para tener en cuenta los factores económicos, sociales, jurídicos, administrativos y de otra índole, no puede actuar de manera arbitraria.
 (5)Los cambios en las listas de la Convención y del Convenio tienen repercusiones directas en el ámbito de aplicación del Derecho de la Unión en materia de medidas de control de drogas. La Decisión marco 2004/757/JAI del Consejo
 17
 es aplicable a las sustancias recogidas en las listas del Convenio y de la Convención. Por ende, todo cambio en las listas de los referidos Convenio y Convención afecta directamente a las normas comunes de la Unión y altera su alcance, en el sentido del artículo 3, apartado 2, del Tratado de Funcionamiento de la Unión Europea (TFUE).
 (6)La Comisión de Estupefacientes, durante la continuación de su sexagésimo tercer período de sesiones que se celebrará los días 3 y 4 de diciembre de 2020 en Viena, debe adoptar decisiones relativas al cannabis y a las sustancias relacionadas con el cannabis que ya son objeto de fiscalización en virtud de la Convención sobre Estupefacientes o del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 (7)La Unión no es parte en la Convención ni en el Convenio de Naciones Unidas citados. Tiene la condición de observador en la Comisión de Estupefacientes, en la que habrá doce Estados miembros con derecho a voto en diciembre de 2020
 18
 . Es necesario, por tanto, autorizar a los Estados miembros a expresar la posición de la Unión sobre la inclusión de sustancias en las listas de la Convención sobre Estupefacientes y del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas, dado que las decisiones relativas a la inclusión a escala internacional de sustancias en las listas de la Convención y del Convenio son competencia exclusiva de la Unión.
 (8)El 24 de enero de 2019, la OMS presentó seis recomendaciones
 19
 adoptadas tras el examen crítico llevado a cabo en la cuadragésima primera reunión del Comité de Expertos en Farmacodependencia (el Comité de Expertos de la OMS) en lo que respecta al cannabis y las sustancias relacionadas con el cannabis. Estas recomendaciones no tienen por objeto autorizar el uso recreativo del cannabis o de las sustancias relacionadas con el cannabis.
 (9)De conformidad con el examen del Comité de Expertos de la OMS, el cannabis y su resina no tienen una capacidad particular de provocar efectos perjudiciales similares a los provocados por las demás sustancias incluidas en la Lista IV de la Convención sobre Estupefacientes. Además, ciertos preparados de cannabis han mostrado posibilidades de uso terapéutico en los tratamientos del dolor y otras afecciones médicas, como la epilepsia o los espasmos asociados a la esclerosis múltiple.
 (10)La OMS considera que el cannabis y su resina deben estar incluidos en las listas a un nivel de fiscalización tal que se eviten los perjuicios causados por el uso del cannabis y que al mismo tiempo no se cree una barrera al acceso a preparados relacionados con el cannabis para uso médico ni a su desarrollo o a la investigación relativa a ellos. En consecuencia, la OMS llegó a la conclusión de que la inclusión del cannabis y su resina en la Lista IV no es coherente con los criterios que llevan a que se incluya una droga en la Lista IV.
 (11)Esa recomendación no implica ningún cambio en el nivel internacional de fiscalización del cannabis y su resina. Tiene debidamente en cuenta los avances científicos en este ámbito desde la primera introducción del cannabis y su resina en la Convención sobre Estupefacientes. La eliminación del cannabis y su resina de la Lista IV de la Convención sobre Estupefacientes sería beneficiosa para el progreso del conocimiento colectivo tanto sobre la utilidad terapéutica como sobre cualesquiera daños asociados al cannabis.
 (12)Por consiguiente, la posición de la Unión debe ser la de eliminar el cannabis y su resina de la Lista IV de la Convención sobre Estupefacientes.
 (13)De acuerdo con el examen del Comité de Expertos de la OMS, el delta-9-tetrahidrocannabinol y su estereoisómero activo dronabinol, especialmente en sus formas de gran pureza obtenidas de manera ilícita, pueden producir efectos perjudiciales, dependencia y adicción al menos en la misma medida que el cannabis, que está incluido en la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes. En condiciones normales, una sustancia que puede provocar una adicción similar y producir unos efectos perjudiciales similares a los de una sustancia que ya esté incluida en las listas de la Convención sobre Estupefacientes debe estar incluida del mismo modo que esta última sustancia. Dado que el delta-9-tetrahidrocannabinol puede provocar una adicción similar a la del cannabis y tiene unos efectos perjudiciales similares, cumple los criterios para ser incluido en la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes.
 (14)Además, la OMS entendía que la inclusión del delta-9-tetrahidrocannabinol en el mismo instrumento y en la misma lista que el cannabis, a saber, la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, facilitaría en gran medida la aplicación en los Estados miembros de las medidas de fiscalización que imponen la Convención y el Convenio. En consecuencia, la OMS recomendó que el delta-9-tetrahidrocannabinol y su estereoisómero activo dronabinol se incluyan en la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes y que, si dicha recomendación es adoptada, se eliminen de la Lista II del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 (15)Esa recomendación no implica ningún cambio en el nivel internacional de fiscalización del delta-9-tetrahidrocannabinol y de su estereoisómero activo dronabinol. También podría facilitar la aplicación de las medidas de fiscalización en los Estados miembros.
 (16)En consecuencia, la posición de la Unión debe ser la de añadir el delta-9-tetrahidrocannabinol y su estereoisómero activo dronabinol a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes y, en caso de que esta recomendación sea adoptada, eliminarlos de la Lista II del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 (17)De acuerdo con el examen del Comité de Expertos de la OMS, el tetrahidrocannabinol (isómeros de delta-9-tetrahidrocannabinol), que se encuentra en la Lista I del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas, no tiene efectos perjudiciales similares a los del delta-9-tetrahidrocannabinol ni puede provocar una adicción similar, pero la semejanza química de cada uno de los seis isómeros con el delta-9-tetrahidrocannabinol hace muy difícil diferenciar a este de cualquiera de esos seis isómeros utilizando los métodos estándar de análisis químico. Además, el incluir esos seis isómeros en el mismo instrumento y en la misma lista que el delta-9-tetrahidrocannabinol, a saber, la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, facilitaría la aplicación de la fiscalización internacional del delta-9-tetrahidrocannabinol y ayudaría a los Estados miembros en la aplicación de las medidas de fiscalización a escala nacional. En consecuencia, la OMS recomendó que el tetrahidrocannabinol (isómeros de delta-9-tetrahidrocannabinol) se añada a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, con sujeción a que la Comisión de Estupefacientes adopte la recomendación de añadir el dronabinol y sus estereoisómeros (delta-9-tetrahidrocannabinol) a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, y, de adoptarse esta recomendación, se elimine de la Lista I del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 (18)Esa recomendación no implica ningún cambio en el nivel internacional de fiscalización del tetrahidrocannabinol (isómeros de delta-9-tetrahidrocannabinol). Está en consonancia con los principios de mejora de la legislación y podría facilitar la aplicación de las medidas de fiscalización en los Estados miembros.
 (19)En consecuencia, la posición de la Unión debe ser añadir el tetrahidrocannabinol (isómeros de delta-9-tetrahidrocannabinol) a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, con sujeción a que la Comisión de Estupefacientes adopte la recomendación de añadir el dronabinol y sus estereoisómeros (delta-9-tetrahidrocannabinol) a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, y eliminarlo de la Lista I del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas en caso de que se adopte esa recomendación.
 (20)A fin de velar por la coherencia de la inclusión en las listas del delta-9-tetrahidrocannabinol y de su estereoisómero activo dronabinol, así como del tetrahidrocannabinol (isómeros de delta-9-tetrahidrocannabinol), y de evitar el riesgo de que alguna de estas sustancias esté incluida en una lista de la Convención sobre Estupefacientes a la vez que en una lista del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas, debe ser posible que los Estados miembros expresen la posición de la Unión respecto a estas sustancias en una votación conjunta.
 (21)Con arreglo al examen del Comité de Expertos de la OMS, la variabilidad de las propiedades psicoactivas de los extractos y tinturas de cannabis, como se citan en la Convención sobre Estupefacientes, se debe principalmente a la variación en las concentraciones de delta-9-tetrahidrocannabinol que contienen esos extractos y tinturas. Algunos extractos y tinturas de cannabis sin propiedades psicoactivas y que incluyen predominantemente cannabidiol tienen aplicaciones terapéuticas prometedoras. El hecho de que diversos preparados con una concentración variable de delta-9-tetrahidrocannabinol estén sometidos a fiscalización dentro de la misma entrada «extractos y tinturas» y en la misma lista plantea un problema para las autoridades responsables de aplicar las medidas de fiscalización en los respectivos países. Además, la definición de preparado con arreglo a la Convención sobre Estupefacientes puede incluir todos los productos que sean «extractos y tinturas» de cannabis como «preparados» de cannabis y, si se sigue la recomendación del Comité consistente en desplazar el dronabinol a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, también como «preparados» de dronabinol y sus estereoisómeros. Por ello, la OMS recomendó que los extractos y tinturas se eliminen de la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes.
 (22)La información facilitada por la OMS tras la publicación de esta recomendación
 20
 , así como el análisis del impacto de la recomendación por parte de la Junta Internacional de Fiscalización de Estupefacientes (JIFE)
 21
 , aclaran que dicha recomendación no implica ningún cambio en el nivel de fiscalización internacional de los extractos y tinturas de cannabis, ni se prevé que la recomendación tenga repercusiones en las obligaciones de fiscalización o notificación de los Estados miembros. Además, el cambio aportará mayor seguridad en la fiscalización de los productos derivados no mediante el uso de un disolvente, sino mediante la aplicación de calor y presión.
 (23)Por consiguiente, la posición de la Unión debe ser la de votar a favor de la recomendación de eliminar los «extractos y tinturas» de la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes.
 (24)De acuerdo con el examen del Comité de Expertos de la OMS, el cannabidiol se encuentra en el cannabis y en su resina pero no tiene propiedades psicoactivas ni puede provocar adicción o dependencia. Tampoco tiene efectos perjudiciales significativos. Además, el cannabidiol ha mostrado su eficacia en el tratamiento de ciertas patologías epilépticas resistentes a los tratamientos y que aparecen durante la infancia.
 (25)La OMS señaló que los medicamentos sin efectos psicoactivos producidos como preparados de la planta de cannabis contienen trazas de delta-9-tetrahidrocannabinol y reconoció que el análisis químico del delta-9-tetrahidrocannabinol hasta una precisión del 0,15 % puede ser difícil para algunos Estados miembros. Por ello, la OMS recomienda que se añada a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes una nota a pie de página del siguiente tenor: «Los preparados que contengan predominantemente cannabidiol y no más de un 0,2 % de delta-9-tetrahidrocannabinol no están sujetos a fiscalización internacional».
 (26)Sin embargo, esa recomendación reduciría el nivel actual de fiscalización de estos preparados; el establecimiento del límite del 0,2 % no está suficientemente justificado por pruebas científicas; la redacción de la recomendación no excluye posibles interpretaciones divergentes en cuanto a la forma de calcular el 0,2 %; y la ejecución técnica de la medida será difícil por razones de capacidad técnica y administrativa. El tratamiento diferenciado del cannabidiol en comparación con otros cannabinoides no es coherente con la estructura actual de las listas de la Convención y el Convenio. La recomendación, tal como se ha redactado, no ofrece la seguridad jurídica necesaria y no constituye una solución adecuada para el cannabidiol.
 (27)Por consiguiente, la posición de la Unión debe ser la de votar en contra de la recomendación de añadir una nota a pie de página relativa a los «preparados que contengan predominantemente cannabidiol y no más de un 0,2 % de delta-9-tetrahidrocannabinol» a la entrada correspondiente al cannabis y su resina en la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes.
 (28)Además, considerando las posibles aplicaciones de gran valor del cannabidiol, por ejemplo en los sectores de la salud, la cosmética y la alimentación, así como el potencial económico y ambiental del cultivo del cáñamo industrial, se invita a la OMS a proponer con urgencia una recomendación revisada con vistas a determinar el nivel apropiado de fiscalización internacional del cannabidol, incluida la posibilidad de eximirlo de tal fiscalización.
 (29)De acuerdo con el examen del Comité de Expertos de la OMS, los medicamentos que contienen delta-9-tetrahidrocannabinol no están relacionados con problemas de adicción y dependencia y no se destinan a usos no médicos. Además, la OMS reconoció que esos preparados están formulados de modo que no es probable que provoquen adicción, y que no hay pruebas de que existan efectivamente adicción ni efectos perjudiciales que justifiquen mantener el nivel actual de fiscalización aparejado a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes o el nivel de fiscalización aparejado a la Lista II del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas. En consecuencia, la OMS recomendó que los «preparados obtenidos mediante síntesis química o como preparados de cannabis que se formulen como preparados farmacéuticos con uno o más ingredientes de modo que el delta-9-tetrahidrocannabinol que contengan no se pueda extraer por medios fácilmente accesibles o con un rendimiento que pueda representar un riesgo para la salud pública» se añadan a la Lista III de la Convención sobre Estupefacientes.
 (30)Sin embargo, la redacción de esa recomendación en relación con los preparados «farmacéuticos» no se basa en ningún término definido en la Convención sobre Estupefacientes. Además, esa recomendación podría implicar una carga normativa adicional para los Estados miembros, que tendrían que definir los conceptos empleados en dicha recomendación para velar por su aplicación uniforme y tendrían que evaluar si cada producto cumple o no la condición de que no se pueda extraer de ellos el delta-9-tetrahidrocannabinol «por medios fácilmente accesibles».
 (31)En consecuencia, la posición de la Unión debe ser la de votar en contra de la recomendación de añadir a la Lista III de la Convención sobre Estupefacientes los «preparados obtenidos mediante síntesis química o como preparados de cannabis que se formulen como preparados farmacéuticos con uno o más ingredientes de modo que el delta-9-tetrahidrocannabinol (dronabinol) que contengan no se pueda extraer por medios fácilmente accesibles o con un rendimiento que pueda representar un riesgo para la salud pública».
 (32)Conviene determinar la posición que deberá adoptase en nombre de la Unión en la Comisión de Estupefacientes, dado que las decisiones sobre la inclusión en las listas del cannabis y las sustancias relacionadas con el cannabis pueden influir de manera determinante en el contenido del Derecho de la Unión, a saber, la Decisión marco 2004/757/JAI.
 (33)La posición de la Unión debe ser expresada por los Estados miembros que participan en la Comisión de Estupefacientes en calidad de miembros, actuando conjuntamente.
 (34)Dinamarca está vinculada por la Decisión marco 2004/757/JAI y participa, por lo tanto, en la adopción y aplicación de la presente Decisión.
 (35)Irlanda está vinculada por la Decisión marco 2004/757/JAI y participa, por lo tanto, en la adopción y aplicación de la presente Decisión.
 HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
 Artículo 1
 En el anexo de la presente Decisión se establece la posición que se deberá adoptar en nombre de la Unión Europea en la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes, que se celebrará los días 3 y 4 de diciembre de 2020, ocasión en la que este organismo deberá adoptar decisiones sobre la inclusión de sustancias en las listas de la Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes de las Naciones Unidas, enmendada por el Protocolo de 1972, y del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971 de las Naciones Unidas, y sobre la eliminación de sustancias de dichas listas.
 Artículo 2
 La posición mencionada en el artículo 1 será expresada por los Estados miembros que participan en la Comisión de Estupefacientes en calidad de miembros, actuando conjuntamente.
 Artículo 3
 Los destinatarios de la presente Decisión son los Estados miembros de conformidad con los Tratados.
 Hecho en Bruselas, el
 Por el Consejo
 El Presidente
 (1)
 Serie de Tratados de las Naciones Unidas, vol. 978, n.o 14152.
 (2)
 Serie de Tratados de las Naciones Unidas, vol. 1019, n.o 14956.
 (3)
 Desde el 1 de enero de 2020, son miembros de la Comisión de Estupefacientes con derecho a voto los siguientes doce Estados miembros: Alemania, Austria, Bélgica, Chequia, Croacia, España, Francia, Hungría, Italia, los Países Bajos, Polonia y Suecia.
 (4)
 https://www.who.int/medicines/access/controlled-substances/Spanish_UNSG_Letter_ECDD41_Recommendations_canabis.pdf?ua=1
 . El 5 de agosto de 2020, la OMS envió una carta a la Oficina del Secretario General de las Naciones Unidas para aclarar que la expresión «que contengan delta-9-tetrahidrocannabinol (dronabinol)» debe considerarse parte del texto de la recomendación sobre preparados farmacéuticos de cannabis y dronabinol.
 (5)
 Decisión 63/14 de la Comisión de Estupefacientes.
 https://www.unodc.org/documents/commissions/CND/Drug_Resolutions/2020-2029/2020/Decision_63_14.pdf
 .
 (6)
 DO L 335 de 11.11.2004, p. 8, modificada por la Directiva (UE) 2017/2103 del Parlamento Europeo y del Consejo, de 15 de noviembre de 2017, por la que se modifica la Decisión marco 2004/757/JAI del Consejo para incluir las nuevas sustancias psicotrópicas en la definición de droga y por la que se deroga la Decisión 2005/387/JAI del Consejo (DO L 305 de 21.11.2017, p. 12).
 (7)
 Puede consultarse la recopilación de todas las preguntas y respuestas a fecha de 26 de noviembre de 2019 en el siguiente enlace (documento disponible solo en inglés):
 https://www.unodc.org/documents/commissions/CND/CND_Sessions/CND_63/CRPs/ECN72020_CRP4_V2000845.pdf
 .
 (8)
 Analysis of the impact of the WHO recommendations on cannabis and cannabis-related products on the control requirements of the international drug control system (Análisis del impacto de las recomendaciones de la OMS sobre el cannabis y los productos relacionados con el cannabis en cuanto a los requisitos de fiscalización del sistema internacional de fiscalización de drogas), 15 de junio de 2020, Secretaría de la JIFE.
 (9)
 Está prevista otra reunión temática los días 6 y 7 de octubre de 2020 para debatir la recomendación de la OMS sobre el cannabis y su resina. Está previsto que el 8 de octubre se celebre una reunión entre períodos de sesiones de la Comisión de Estupefacientes para concluir los debates sobre todas las recomendaciones.
 (10)
 COM(2017) 72 final; COM(2018) 31 final; COM(2019) 862 final; COM(2019) 624 y COM(2019) 631.
 (11)
 Adoptadas por el Consejo el 7 de marzo de 2017, el 27 de febrero de 2018, el 5 de marzo de 2019 y el 17 de febrero de 2020, respectivamente.
 (12)
 Sentencia del Tribunal de Justicia de 7 de octubre de 2014, Alemania/Consejo, C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, apartado 64.
 (13)
 Sentencia del Tribunal de Justicia de 7 de octubre de 2014, Alemania/Consejo, C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, apartados 61 a 64.
 (14)
 Artículo 3, apartado 7, de la Convención sobre Estupefacientes y artículo 2, apartado 7, del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 (15)
 Serie de Tratados de las Naciones Unidas, vol. 978, n.o 14152.
 (16)
 Serie de Tratados de las Naciones Unidas, vol. 1019, n.o 14956.
 (17)
 Decisión marco 2004/757/JAI del Consejo, de 25 de octubre de 2004, relativa al establecimiento de disposiciones mínimas de los elementos constitutivos de delitos y las penas aplicables en el ámbito del tráfico ilícito de drogas (DO L 335 de 11.11.2004, p. 8).
 (18)
 Desde el 1 de enero de 2020, son miembros de la Comisión de Estupefacientes con derecho a voto los siguientes doce Estados miembros: Alemania, Austria, Bélgica, Chequia, Croacia, España, Francia, Hungría, Italia, los Países Bajos, Polonia y Suecia.
 (19)
 https://www.who.int/medicines/access/controlled-substances/Spanish_UNSG_Letter_ECDD41_Recommendations_canabis.pdf?ua=1
 (20)
 Puede consultarse la recopilación de todas las preguntas y respuestas a fecha de 26 de noviembre de 2019 en el siguiente enlace (documento disponible solo en inglés):
 https://www.unodc.org/documents/commissions/CND/CND_Sessions/CND_63/CRPs/ECN72020_CRP4_V2000845.pdf
 .
 (21)
 Analysis of the impact of the WHO recommendations on cannabis and cannabis-related products on the control requirements of the international drug control system (Análisis del impacto de las recomendaciones de la OMS sobre el cannabis y los productos relacionados con el cannabis en cuanto a los requisitos de fiscalización del sistema internacional de fiscalización de drogas), 15 de junio de 2020, Secretaría de la JIFE.
 ---documentbreak---
 COMISIÓN EUROPEA
 Bruselas, 8.12.2020
 COM(2020) 659 final/2
 COM(2020) 659 final of 16.10.2020 downgraded on 8.12.2020.
 ANEXO
 de la
 Propuesta de Decisión del Consejo
 sobre la posición que debe adoptarse, en nombre de la Unión Europea, en la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes sobre la inclusión de sustancias en las listas de la Convención Única de 1961 sobre Estupefacientes, enmendada por el Protocolo de 1972, y el Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas de 1971
 ANEXO
 La posición que han de adoptar los Estados miembros que participan en la Comisión de Estupefacientes en calidad de miembros, actuando conjuntamente en interés de la Unión, durante la continuación del sexagésimo tercer período de sesiones de la Comisión de Estupefacientes, que se celebrará los días 3 y 4 de diciembre de 2020 en relación con los cambios en el alcance de la fiscalización de sustancias es la siguiente:
 1)El cannabis y su resina deben eliminarse de la Lista IV de la Convención sobre Estupefacientes
 1
 .
 2)El dronabinol (delta-9-tetrahidrocannabinol) debe añadirse a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes y, si se acepta esta recomendación, eliminarse de la Lista II del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 3)El tetrahidrocannabinol (isómeros de delta-9-tetrahidrocannabinol) debe añadirse a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, con sujeción a que la Comisión de Estupefacientes adopte la recomendación de añadir el dronabinol y sus estereoisómeros (delta-9-tetrahidrocannabinol) a la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes, y, si se adopta esta recomendación, debe eliminarse de la Lista I del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas.
 4)El término «extractos y tinturas» debe eliminarse de la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes.
 5)La nota a pie de página que dice «Los preparados que contengan predominantemente cannabidiol y no más de un 0,2 % de delta-9-tetrahidrocannabinol no están sujetos a fiscalización internacional» no se añadirá a la entrada correspondiente al cannabis y la resina de cannabis de la Lista I de la Convención sobre Estupefacientes. Se invita a la OMS a proponer con urgencia una recomendación revisada con vistas a determinar el nivel apropiado de fiscalización internacional del cannabidol, incluida la posibilidad de eximirlo de tal fiscalización.
 6)No deben añadirse a la Lista III de la Convención sobre Estupefacientes los preparados obtenidos mediante síntesis química o como preparados de cannabis que se formulen como preparados farmacéuticos con uno o más ingredientes de modo que el delta-9-tetrahidrocannabinol (dronabinol) que contengan no se pueda extraer por medios fácilmente accesibles o con un rendimiento que pueda representar un riesgo para la salud pública.
 A fin de velar por la coherencia de las listas y evitar el riesgo de que una sustancia esté incluida en una lista de la Convención sobre Estupefacientes a la vez que en una lista del Convenio sobre Sustancias Sicotrópicas, los Estados miembros pueden aceptar una votación conjunta de las recomendaciones relativas al dronabinol y al tetrahidrocannabinol.
 (1)
 Siguen figurando en la Lista I de dicha Convención


type: other

text:
Skat.dk: Spørgsmål om, hvorvidt en mellemregning på anfordringsvilkår ansås for en hævning efter VSO ved generationsskifte.
 14-1543450
 Udlån, virksomhedsordning, anfordringsvilkår, hævning
 Kildeskattelovens § 5, § 33 C, stk. 2-11 og 14
 Selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 3 og 4
 Virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2 og 3, § 5, § 10, § 11 og § 15, stk. 3
 Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit C.C.5.2.7.4
 Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit C.C.6.7.2
 Dokumentets dato rettet 04-01-2018.
 Tidligere instans: Se (SKM2014.70.SR).
 "3 Kan skatterådet bekræfte, at en mellemregning på anfordringsvilkår og til en markedsrente, der etableres i forbindelse med overdragelsen, ikke betragtes som en hævning i virksomhedsskatteordningen for A for så vidt angår dette mellemregningsbeløb?
 4 Hvis spørgsmål 3 besvares benægtende. Kan Skatterådet bekræfte, at det ikke vil blive betragtet som en hævning, hvis denne mellemregning sikres ved udstedelse af ejerpantebrev fra køber til A?
 5 Hvis spørgsmål 4 besvares benægtende. Kan Skatterådet bekræfte, at det ikke er en hævning, hvis overdragelsessummen berigtiges ved et anfordringstilgodehavende for den del, der mangles ud over sædvanlig realkreditbelåning?"
 Skatterådet har besvaret spørgsmål 3, 4 og 5 med et "Nej".
 Klageren har i en længere årrække været næringsdrivende med køb og salg af ejendomme, jf. et tidligere bindende svar fra SKAT af 12. december 2011 og en tidligere Landsskatterets kendelse for indkomståret 2005. Ejendommene, der er udlejet til beboelse og til erhverv, indgår i klagerens erhvervsmæssige virksomhed, der anvender virksomhedsordningen.
 Klageren påtænker at generationsskifte en eller flere af disse ejendomme med skatteretlig succession fra klageren til klagerens 2 børn. Overdragelsen ønskes gennemført ved en overdragelse efter kildeskattelovens § 33 C.
 Klageren har en del opsparet overskud i virksomhedsordningen og har ønsket at få afdækket, om en række påtænkte dispositioner formuleret i spørgsmål 3, 4 og 5 udløser en hævning af det opsparede overskud.
 Klagerens repræsentant har i klagen oplyst, at spørgsmål 3 omhandler, hvorvidt klageren i forbindelse med hel eller delvis overdragelse af sine ejendomme til sine to børn, kan finansiere dette med et 100 % sælgerfinansieret udlån/mellemregning på anfordringsvilkår og til en markedsrente.
 Spørgsmål 4 er en uddybning af spørgsmål 3, som består i, at den fulde sælgerfinansiering fra klageren til sine to børn nu er sikret ved et ejerpantebrev, og fortsat på anfordringsvilkår til en markedsrente.
 I Spørgsmål 5 er påtænkt et delvist sælgerfinansieret lån på anfordringsvilkår og fortsat med en markedsrente og sikkerhed ved pantebrev. Det forventes derfor, at der kan opnås en realkreditbelåning i omegnen af 60-70 % og at sælgerfinansieringen dermed udgør 30-40 %.
 Skatterådet har svaret "Nej" til spørgsmål 3, 4 og 5. Afgørelsen følger SKATs indstilling, men med en anden begrundelse for svaret. SKATs indstilling vedrørende spørgsmål 3 - 5 er formuleret således:
 Det ønskes bekræftet, at finansiering af overdragelsen via en mellemregning på anfordringsvilkår og til en markedsrente, ikke vil betragtes som en hævning i virksomhedsskatteordningen for A for så vidt angår dette mellemregningsbeløb.
 Det er SKATs opfattelse, at når overdragelsen sker efter spørgers ønske om at overdrage virksomheden til familien ved hel eller delvis gave med succession jf. kildeskatteloven § 33 C, er der som udgangspunkt ikke tale om en erhvervsmæssig begrundet disposition, men et udslag af spørgers private forhold.
 Det er SKATs opfattelse, at situationen svarer til den situation, der forelå i SKM2001.201.LR. Her traf Ligningsrådet afgørelse om, at udlån til en datter, uanset at der var en økonomisk fordel derved, ikke kunne anses for at være en erhvervsmæssig disposition, og kunne derfor ikke indgå i virksomhedsordningen. Tilsvarende i SKM2010.96.LSR, hvor et udlån ansås for at være klagerens udlejningsvirksomhed uvedkommende, og derfor måtte anses for en privat hævning.
 Det ønskes bekræftet, at det ikke vil blive betragtet som en hævning hvis mellemregningen sikres ved udstedelse af ejerpantebrev fra køber til A.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 5 bevares med Nej."
 Følgende fremgår af Skatterådets afgørelse og begrundelse:
 "Skatterådet tiltræder SKATs indstilling vedrørende spørgsmål 3, dog kan Skatterådet ikke tiltræde begrundelsen.
 Det er Skatterådets opfattelse, at det ikke i sig selv er udtryk for en privatretlig disposition, at sælger modtager et af køber udstedt sælgerpantebrev, gældsbrev o.l. som delvis berigtigelse af salgssummen, i forbindelse med hel eller delvis overdragelse af en erhvervsvirksomhed. Heller ikke hvis overdragelsen sker inden for familieforhold med succession.
 Det er dog Skatterådets opfattelse, at der i nærværende tilfælde, hvor sælger overdrager virksomheden helt eller delvist til sine døtre og i den forbindelse ønsker at finansiere hele købet via en mellemregning på anfordringsvilkår ikke er en erhvervsmæssig begrundelse, men mellemregningen er begrundet i private hensyn. Det er således Skatterådets opfattelse, at en tilsvarende finansiering ikke ville være sædvanlig i forhold til en uafhængig køber.
 Det gældsforhold, der opstår, er således ikke et erhvervsmæssigt begrundet udlån, og et privat udlån vil ikke kunne indgå i virksomhedsordningen, hvorfor beløbet vil anses for hævet.
 Skatterådet kan med ovennævnte bemærkninger tiltræde indstillinger og begrundelser for spørgsmål 4 og 5."
 Klagerens repræsentant har fremsat påstand om, at spørgsmål 3 skal besvares med et "Ja". Subsidiært, at spørgsmål 4 skal besvares med et "Ja". Mere subsidiært, at spørgsmål 5 skal besvares med et "Ja".
 Repræsentanten har til støtte for påstandene anført følgende:
 Det gøres gældende, at påstand 1 og dermed spørgsmål 3 i det bindende svar af 17. december 2013 skal besvares med et "Ja".
 I første række gøres det gældende, at ydelse af hel eller delvis sælgerfinansiering ved overdragelse af en eller flere næringsejendomme fra A til sine børn ikke skal anses som en hævning i hans virksomhedsskatteordning, gøres gældende, at udlån i form af en mellemregning på anfordringsvilkår kan indgå i virksomhedsskatteordningen, i det udlån generelt kan indgå i virksomhedsskatteordningen.
 Det følger af virksomhedsskatteloven § 1, stk. 1, at selvstændige erhvervsdrivende kan anvende virksomhedsordningen på indkomst fra virksomheden. Vælger skatteyderen at anvende virksomhedsordningen, skal virksomhedsordningen anvendes for hele virksomheden i hele indkomståret, jf. VSL § 2, stk. 2, 4. pkt. Alle virksomhedens aktiver skal således som udgangspunkt indgå.
 I virksomhedsskatteloven § 1, stk. 2 er det dog negativt opregnet hvilke finansielle aktiver der ikke kan indgå i virksomhedsskatteordningen. Det drejer sig om aktier mv. omfattet af aktieavancebeskatningsloven, uforrentede obligationer og præmieobligationer. Disse aktiver kan dog indgå, såfremt den skattepligtige driver næring med de pågældende aktiver.
 Derudover følger det af stk. 2, at konvertible obligationer, andele i foreninger, obligationer der beskattes efter reglerne om for finansielle kontrakter, samt aktier og investeringsbeviser mv. udstedt af investeringsselskaber, kan indgå i virksomhedsskatteordningen. Det er valgfrit, om skatteyderen ønsker, at disse finansielle aktiver skal indgå i virksomhedsskatteordningen.
 Af "negativlisten" i virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2 er udlån ikke opregnet, selvom udlån er et finansielt aktiv. Såfremt man slutter modsætningsvis til lovens ordlyd kan og skal alle udlån således indgå i virksomhedsskatteordningen.
 Udlånet i form af mellemregningen mellem A og sine 2 børn i forbindelse med salg af virksomhedens næringsejendomme kan derfor ifølge en ordlydsfortolkning af virksomhedsskatteloven indgå i virksomhedsskatteordningen. Mellemregningen på anfordringsvilkår skal derfor ikke behandles som en hævning i hæve-rækkefølgen.
 I anden række gøres det gældende, at mellemregningen har erhvervsmæssig karakter, i det der er en erhvervsmæssig tilknytning mellem køber af næringsejendommene og virksomheden, og at udlånet derfor kan være i virksomhedsskatteordningen.
 Dette anbringende understøttes af flere forhold.
 For det første følger det af den praksis, der foreligger, at en sælgerfinansiering ved overdragelse af anlægsaktiver altid er erhvervsmæssig.
 Det følger netop af Højesterets dom SKM2013.505.HR, at et udlån kan være i virksomhedsskatteordningen, såfremt udlånet har erhvervsmæssig karakter.
 Højesteretsdommen vedrørte en situation, hvor en skatteyder i sin virksomhedsskatteordning havde ydet et udlån til sit 100 % ejet selskab. Højesteret fandt, at da der ikke var nogen erhvervsmæssig tilknytning mellem erhvervsvirksomheden i virksomhedsskatteordningen og det 100 % ejede selskab, havde udlånet ikke erhvervsmæssig karakter, hvorfor udlånet blev anset som en hævning i virksomhedsskatteordningen.
 I Højesterets præmisser anføres bl.a. følgende:
 Højesteret tiltræder, at det ikke er godtgjort, at der foreligger en administrativ praksis, som udelukker ændring af As indkomstansættelse." [mine fremhævninger]
 Højesteretsdommen præciserer således, at udlån har erhvervsmæssig karakter hvis der er en erhvervsmæssig tilknytning mellem låntager og virksomheden.
 Som et eksempel på den erhvervsmæssige tilknytning nævner Højesteret "varedebitorer". Højesterets eksempler på, hvad der har erhvervsmæssig tilknytning, er ikke udtømmende.
 Hvorvidt et udlån har erhvervsmæssig karakter afhænger således af en konkret vurdering, herunder en vurdering af, om der er en erhvervsmæssig tilknytning mellem låntager og virksomheden.
 Ved salg af virksomhedens aktiver på kredit - både omsætningsaktiver og anlægsaktiver - vil der i sagens natur være en erhvervsmæssig tilknytning mellem låntager og virksomheden. Fordringen mod køberne af aktiverne vil derfor have erhvervsmæssig karakter.
 Vurderingen af den erhvervsmæssige tilknytning er dog forskellig alt efter, om det er salg af omsætningsaktiver, anlægsaktiver eller rene pengeudlån fra virksomheden.
 Ved salg af omsætningsaktiver på kredit har fordringerne karakter af vederlagsfordringer. Køberne er varedebitorer. Udlån til varedebitorer har erhvervsmæssig karakter, jf. forarbejderne til virksomhedsskatteloven og Højesterets præmisser i SKM2013.505 HR. Fordringer som opstår i forbindelse med salg af omsætningsaktiver kan derfor indgå i virksomhedsskatteordningen uden at blive anset som en hævning.
 Ved salg af anlægsaktiver forekommer det ofte, at sælger medvirker ved en finansiering af overdragelsen. På den ene side er der ikke tale om kontant pengeudlån, men på den anden side er der ej heller tale om en vederlagsfordring, da der ikke er tale om salg af omsætningsaktiver, men derimod anlægsaktiver.
 Landsskatteretten har i afgørelsen SKM2004.480.LSR taget stilling til en situation omkring salg af anlægsaktiver fra virksomhedsskatteordningen mod delvis vederlag bestående af en løbende ydelse.
 Sagen omhandlede en skatteyder, der var 56 år, og som ønskede at sælge sin tømmerhandel. I den forbindelse ville han have udarbejdet et udbudsmateriale. Det var skatteyderens hensigt, at goodwillen skulle andrage 3 mio. kr. efter en virksomhedsskat på 30 %. Overdragelsessummen skulle betales som et engangsbeløb samt en årlig løbende ydelse. Efter, at han havde afhændet virksomheden, ønskede skatteyderen dels at indskyde på en ophørspension og dels at fortsætte med selvstændig virksomhed ved udleje af den ejendom, hvorfra tømrerhandlen blev drevet. Der blev indhentet et bindende svar, hvor der bl.a. blev stillet følgende to spørgsmål: spørgsmål 3: indgår at modtage en løbende ydelse under virksomhedsordningen?, og spørgsmål 4: indgår kapitalværdien af de løbende ydelser som kapitalafkastgrundlag i virksomhedsordningen?
 Ligningsrådet fandt, at den løbende ydelse, der var kapitaliseret efter LL § 12 B, ikke kunne være i virksomhedsskatteordningen, men at denne derimod var en hævning. Ligningsrådets bindende svar på det pågældende spørgsmål blev indbragt for Landsskatteretten.
 Under sagens behandling ved Landsskatteretten blev punkt 5 i bemærkninger til lovforslag L 96 fra folketingsåret 1992/1993, der blev vedtaget som lov af 19. december 1992, fremhævet. Punktet har følgende ordlyd:
 "Ved at behandle alle virksomheder som én virksomhed i virksomhedsordningen, kan der opnås en betydelig administrativ og forståelsesmæssig forenkling. Det skyldes, at det ikke længere vil være nødvendigt at påse overholdelse af de særlige regler om løbende beskatning af flere virksomheder. Et evt. salgsprovenu ved salg af et eller flere virksomheder eller ved salg af en del af en virksomhed tilgår efter forslaget virksomhedsøkonomi og bevirker som udgangspunkt ikke nogen regulering af overskudsdisponeringen eller virksomhedens konto for opsparet overskud, mellemregningskonto og indskudskonto. Salgsprovenuet kan frit anvendes til investering i en anden erhvervsaktivitet, uden at beløbet anses for overført til den skattepligtige hæverækkefølge. Der udløses således ikke beskatning af opsparet overskud." [mine fremhævninger]
 Lovgiver udtrykker i disse bemærkninger klart, at formålet med bestemmelsen om at behandle alle virksomheder under et er, at skatteyderen ikke skal beskattes af opsparet overskud ved salg af en virksomhed eller virksomhedens aktiver. Salgsprovenuet kan derimod frit anvendes til investering i andre erhvervsmæssige aktiviteter.
 Under sagen blev endvidere fremhævet en af bemærkningerne til de enkelte bestemmelser i forarbejderne, hvor følgende fremgår:
 "Til stk. 3: Efter forslagets § 1, nr. 5, skal flere forskellige virksomheder anses som én virksomhed ved anvendelse af virksomhedsordningen. Bestemmelserne om ophør vil derfor ikke finde anvendelse ved salg af en eller flere virksomheder, idet det virksomhed, der er udskilt fra den bestående virksomhed eller ved salg af en ideel anpart. Salgssummen indgår i virksomhedsordningen på samme måde som ved salg af et enkeltaktiv. Der sker således ikke nogen regulering af opsparet overskud eller indestående på indskudskonto, og opgørelsen af overskud og overførsler sker under ét for hele indkomståret, både for den afståede virksomhed og for den resterende virksomhed." [mine fremhævninger]
 Landsskatteretten ændrede Ligningsrådets bindende svar og udtalte i relation til virksomhedsordningen følgende:
 "Klageren har i en årrække anvendt virksomhedsordningen vedrørende sin tømmerhandel. Efter afhændelsen agter klageren at fortsætte med at drive selvstændig virksomhed ved udlejning af den ejendom, hvorfra tømmerhandlen drives. Klageren ønsker fortsat at anvende virksomhedsordningen. Virksomhedsskattelovens § 15, stk. 3, har følgende ordlyd:
 "Afstår den skattepligtige en af flere virksomheder, en virksomhed, der er udskilt fra den bestående virksomhed, eller en ideel andel af en virksomhed, indgår salgssummen i virksomhedsordningen. Opgørelsen af overskud og overførsler sker under ét for hele indkomståret for både den afståede virksomhed og den resterende virksomhed."
 Det fremgår endvidere af bemærkningerne til lovforslaget til lov af 19/12 1992, at et salgsprovenu ved salg af en af flere virksomheder eller ved salg af en del af en virksomhed tilgår virksomhedens økonomi. Salgssummen indgår i virksomhedsordningen på samme måde som ved salg af et enkelt aktiv. Der sker derfor ikke nogen regulering af overskudsdisponeringen eller virksomhedens konto for opsparet overskud, mellemregningskonto og indskudskonto. Der stilles således ikke særlige krav til tvangshævninger til privatøkonomien af aktiver modtaget som salgssum for en hel virksomhed. Ligningsrådet har da også i en bindende forhåndsbesked SKM2002.73.LR fundet, at en fortjeneste ved salg af en af flere virksomheder kan forblive indestående i virksomheden uanset skatteyder foretager indskud på ophørspension efter de herom gældende regler.
 Ved indtræden i virksomhedsordningen skal løbende ydelser - der har tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed - medregnes såvel som aktiv og passiv til den kapitaliserede værdi af ydelserne ved opgørelsen af indskudskontoen. Dette fremgår af det tidligere cirkulære nr. 21 af 9/12 1986 til virksomhedsskatteloven, pkt. 65, af cirkulære nr. 156 af 25/11 1997 til virksomhedsskatteloven, pkt. 4.4, samt af Told- og Skattestyrelsens Ligningsvejledning 2002, afsnit E.G.2.4.4. Løbende ydelser indgår således på indskudskontoen i virksomhedsordningen. Af pkt. 68 i det tidligere cirkulære nr. 21 af 9/12 1986 til virksomhedsskatteloven fremgår endvidere, at indtægter og udgifter vedrørende løbende ydelser - der hidrører fra virksomhedssalg - skal indgå i virksomheden. På den baggrund finder retten, at svaret på spørgsmål 3 skal ændres til "ja".
 Den kapitaliserede værdi af løbende ydelser og finansielle aktiver er nævnt som forskellige aktiver i virksomhedsordningen i det tidligere cirkulære nr. 21 af 9/12 1986 til virksomhedsskatteloven, pkt. 65, i cirkulære nr. 156 af 25/11 1997 til virksomhedsskatteloven, pkt. 4.4, samt i Told- og Skattestyrelsens Ligningsvejledning 2002, afsnit E.G.2.4.4. Den kapitaliserede værdi opgøres ved, at de forventede fremtidige nominelle ydelser tilbagediskonteres med en markedsrente. Den opgjorte kapitaliserede værdi forrentes ikke. Retten finder på den baggrund, at kapitalværdien af den løbende ydelse ikke kan anses som et finansielt aktiv, hvorfor spørgsmål 5 besvares med "nej"." [mine fremhævninger og understregninger]
 Af den pågældende afgørelse følger det, at tilgodehavende etableret i forbindelse med overdragelse af anlægsaktiver eller en samlet mængde omsætningsaktiver sådan, at de kan karakteriseres som en virksomhed, kan forblive i virksomhedsskatteordningen som et tilgodehavende.
 I præmisserne foretager Landsskatteretten en generel fortolkning af virksomhedsskattelovens § 1 sammenholdt med virksomhedsskattelovens § 15, stk. 3. I og med at virksomhedsskattelovens § 15, stk. 3, tillader, at provenu ved en virksomhedsoverdragelse ved en af flere virksomheder kan opspares i virksomhedsskatteordningen, kan man ifølge Landsskatteretten modsætningsvis vanskeligt statuere, at en sådan gevinst ikke kan være i virksomhedsskatteordningen, uanset hvordan gevinsten berigtiges - kontant eller på et gældsbrev.
 Dette gælder også, selv om en skatteyder overdrager en af flere personligt drevne virksomheder til et af skatteyderen 100 % ejet selskab eller en nærtstående. Om overdragelsen sker til et barn eller til en tredjemand, bør og skal ikke have indflydelse på den pågældende situation. Det samme gælder, selv om overdragelsen sker med succession.
 Salg af anlægsaktiver på kredit er således erhvervsmæssig, i det der er en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden. Fordringen i forbindelse dermed kan derfor være i virksomhedsskatteordningen.
 For det andet følger det af den praksis, der er for rene pengeudlån, at der ikke skal særlig meget til for at opfylde kriterierne til, at udlånet er erhvervsmæssigt, og at en overdragelse som angivet i denne sag derfor er erhvervsmæssig.
 Rene pengeudlån - dvs. hvor der blot overføres kontanter fra virksomhedsskatteordningen til en nærtstående, f.eks. et selskab mv. kan kun rummes i virksomhedsskatteordningen, hvis det ved en konkret vurdering er erhvervsmæssig. Der er en del offentliggjorte afgørelser, som vedrører denne problemstilling. Det gælder bl.a. SKM2001.201.LR, SKM2001.202.LR, SKM2006.555.LSR, SKM2010.96.LSR og SKM2013.505.HR og SKM2014.129.SR.
 I afgørelsen SKM2001.201.LR ønskede en skatteyder at udlåne et beløb til sin datter på 500.000 kr. med henblik på dennes køb af lejlighed. Lånet skulle være afdragsfrit de første 10 år, men skulle forrentes med 5 % p.a. Efter 10 år skulle lånet afdrages med 100.000 kr. pr. år, og renten skulle stige til 8 %. Til sikkerhed for lånet skulle tinglyses et pantebrev i ejendommen. Ligningsrådet fandt ikke, at det pågældende beløb kunne rummes i virksomhedsskatteordningen. Uanset at skatteyderen ville få en bedre forrentning af sit opsparede overskud ved et udlån til sin datter ned ved at anbringe pengene i banken, var det Ligningsrådets opfattelse, at dispositionen udelukkende var af privat karakter. Beløbet blev derfor betragtet som en hævning.
 I Ligningsrådets afgørelse SKM2001.202.LR var der tale om långivning fra en landmands virksomhedsskatteordning til sit nystiftede investeringsselskab. Lånet blev ydet og forrentet på armslængdevilkår som alternativ til et bankindskud. Der var tale om et anlægslån, i det lånet stammede fra virksomhedens likvide beholdning. Landmanden havde hævet pengene kontant fra virksomheden og udlånet disse til sit investeringsselskabet. Ligningsrådet fandt, at lånet ikke havde erhvervsmæssig karakter, i det der ikke var erhvervsmæssig tilknytning mellem landmandens erhvervsmæssige virksomhed og investeringsselskabet.
 Afgørelsen SKM2006.555.LSR drejer sig om en fordring bestående af tilgodehavende lejebetalinger. Skatteyder havde en udlejningsejendom i sin virksomhedsskatteordning og derudover et selskab, som drev elinstallatørvirksomhed. Udlejningsejendommen i virksomhedsskatteordningen blev udlejet til selskabet. Selskabet havde ikke betalt leje i en længere periode, hvorfor der i virksomhedsskatteordningen var aktiveret tilgodehavende lejebetalinger. Landsskatteretten fandt - med dissens - at lejetilgodehavendet skulle anses som et pengeudlån, og da skatteyderen ikke drev næring med udlån af penge, da skatteyderen havde bestemmende indflydelse og da det ikke kunne antages, at skatteyderen ville have udlånt pengene til en anden lejer af ejendommen, blev det lagt til grund, at tilgodehavendet primært er opstået grundet et ønske om at stille likvide midler til rådighed for selskabet. Mellemregningen var derfor ikke erhvervsmæssig og det blev anset for at være en hævning i virksomhedsordningen. Dissensen kom derimod frem til, at virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2 var udtømmende, og at skatteyderen derfor kunne foretage udlån til selskabet, i det lånet var ydet på almindelige markedsvilkår og at udlejningsvirksomheden kunne opnå et højere afkast af pengene end ved placering på en bankkonto.
 En lignende afgørelse fremgår af SKM2010.96.LSR. I den pågældende sag havde skatteyderen et opsparet overskud på 20 mio. i sin virksomhedsskatteordning. I virksomhedsskatteordningen indgik en ejerandel af en udlejningsejendom. Skatteyderen have overført et beløb på 3,5 mio. kr. til et selskab, som skulle administrere pengene i 3 måneder i forbindelse med deltagelse i "RiskFreeProfit". Selskabet garanterede for tilbagebetaling med en forrentning på 20 % på 3 måneder. Lånet fremgik som et tilgodehavende i virksomhedsskatteordningen. I præmisserne anførte Landsskatteretten, at virksomheden kunne foretage erhvervsmæssige udlån. Disse erhvervsmæssige udlån skulle dog have tilknytning til virksomhedens drift. Som eksempler på udlån, som har tilknytning til virksomhedens drift nævner Landsskatteretten debitorfinansiering og udlån af midlertidig karakter til forretningsforbindelser. Landsskatteretten fandt, at dette tilgodehavende/lån var ejendomsudlejningsvirksomheden uvedkommende og henså til, at virksomheden ikke drev udlånsvirksomhed og at fordringen ikke udspringer af ejendomsudlejningsvirksomhedens almindelige drift. Udlånet kikke indgå i virksomhedsskatteordningen og måtte derfor anses som en hævning fra virksomhedsskatteordningen.
 Højesteretsafgørelsen SKM2013.505.HR - som er omtalt ovenfor - vedrører ligeledes et pengeudlån. Skatteyderen, som drev lægevirksomhed i virksomhedsskatteordningen, havde udlånt penge til sit investeringsselskab. Spørgsmålet i sagen var, om et sådant udlån skulle anses som en hævning i virksomhedsskatteordningen.
 Højesteret stadfæstede Østre Landsrets resultat, men ændrede begrundelsen.
 Ifølge Østre Landsrets begrundelse (SKM2011.537.ØLR) blev udlånet anset som en hævning i virksomhedsskatteordningen, i det lægevirksomheden ikke havde ydet lån til andre virksomheder, i det det var en væsentlig forudsætning for långivningen, at skatteyderen havde den bestemmende indflydelse i investeringsselskabet, og i det selskabet i forbindelse med långivningen var i økonomiske vanskeligheder.
 Østre Landsret fandt derfor, at lånene ikke kunne anses for ydet i selskabet som led i lægevirksomhedens erhvervsmæssige aktivitet, og at udlånene således med rette var bedømt som hævet i virksomhedsskatteordningen.
 Højesteret ændrer begrundelsen. Højesteret finder, at en virksomhed kan yde lån der har erhvervsmæssig karakter, uden at dette anses for overførsel af værdier til den skattepligtige. I den konkrete sag fandt Højesteret dog, at de lån, som blev ydet til investeringsselskabet, ikke havde erhvervsmæssig karakter. Der var derimod tale om, at skatteyderen finansierede privat långivning, idet han, uden at det havde tilknytning til lægevirksomhedens aktiviteter, hævede beløb i virksomheden.
 Med ændringen af begrundelsen tager Højesteret afstand fra den vurdering af virksomhedens udlånskarakter, som både Landsskatteretten og Østre Landsret foretog. Højesterets præmisser er derfor bredere formuleret, og det afgørende for, om udlånet kan være i virksomhedsskatteordningen er, om udlånet har en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden.
 Omkring de rene pengeudlån fremgår det videre af Højesterets præmisser i SKM2013.505.HR, at "hvis den skattepligtige finansierer privat långivning, herunder til ægtefælle eller nært beslægtede, ved at hæve beløb i virksomheden, er der tale om overførsel af værdier til den skattepligtige i henhold til lovens § 5."
 Ydelse af rene pengeudlån til ægtefælle eller andre nært beslægtede ved at hæve kontanter i virksomheden og derefter udlåne disse, er derfor at anse som en hævning i virksomhedsskatteordningen.
 Det er ikke en sådan situation, der foreligger i denne sag - her er der netop tale om sammenhæng med overdragelse af underliggende anlægsaktiver, hvorved kreditten opstår. Der hæves ikke et beløb.
 Kravet om erhvervsmæssig forbindelse er ikke streng, jf. seneste praksis - en praksis, der er knæsat efter SKM2013.505.H. Det betyder også, at den ældre praksis før SKM2013.505.H, som er gennemgået ovenfor på side 9 og 10 ikke skal tillægges den store vægt.
 I Skatterådets afgørelse SKM2014.129.SR har Skatterådet haft lejlighed til at tage stilling til følgende situation.
 Der var her tale om to fysiske personer, C og D, hvor D er spørger. De to personer driver I/S Landbrugsejendom sammen og ejer det 50/50. C og D har herudover hvert deres holdingselskab. Hvert af holdingselskaberne ejer to driftsselskaber, nemlig A ApS og B ApS i ejerforholdet 50/50.
 C ejer en ejendom, som bortforpagtes til B ApS i 2013, som dyrker afgrøderne. Endvidere udlejer C maskiner via I/S Landbrugsejendom til B ApS. B, der var spørgeren, driver personlig virksomhed med vindmølledrift, udlejningshuse og udleje af maskiner via I/S Landbrugsejendom til B ApS. Denne aktivitet beskattes efter virksomhedsskatteordningen.
 Fra 2014 vil forpagtningen af jorden og dermed dyrkning af afgrøderne foregå i I/S Landbrugsejendom. I/S Landbrugsejendom ejer maskinparken, som i dag udlejes til B ApS. Fremadrettet vil I/S Landbrugsejendom selv have maskinerne.
 A ApS aftager produktionen af afgrøder i dag fra B ApS og fremadrettet fra I/S Landbrugsejendom. Spørger D vil nu låne et beløb ud fra sin virksomhedsskatteordning til A ApS. Spørgsmålet er, om dette er en hævning. Herom anfører SKAT følgende - an anførelse, som Skatterådet tiltræder:
 SKAT indstiller, at spørgsmål 1 besvares med "Ja"."
 Af afgørelsen følger, at man altså godt kan lave et rent anlægspengeudlån fra en virksomhedsskatteordning til et selskab, hvor man konkret ejer 50 % af kapitalen, helt uafhængigt af varesalget, blot der er en eller anden erhvervsmæssig relation, her et varesalg.
 Relateres dette til nærværende sag, er en påbegyndelse af generationsskifte for A et væsentligt led på vejen for at sikre sin virksomhed. Den indrømmede kredit har derfor den nødvendige og tilstrækkelig erhvervsmæssig karakter, navnlig når den også har sammenhæng med en overdragelse af anlægsaktiver. Selve generationsskiftetransaktionen af en virksomhed har altså den nødvendige erhvervsmæssige karakter, sådan at kreditgivning i forbindelse hermed ikke er en hævning i virksomhedsskatteordningen.
 Det gøres derfor gældende, at SKM2014.129.SR støtter nærværende sag, og at Skatterådets besvarelse af spørgsmålene i denne sag derfor skal ændres.
 For det tredje gøres det gældende, at udlånene ikke har privat karakter, selv om udlånene er sket over for As døtre.
 Som eksempler på "erhvervsmæssig karakter" afgrænser Højesteret negativt i sine præmisser i SKM2013.505.HR, at finansiering af privat långivning til ægtefælle og nært beslægtede, ved at hæve beløb i virksomheden, har privat karakter og dermed ikke erhvervsmæssig karakter. En sådan hævning til ens beslægtede sker jo netop uafhængig af, at der samtidig foretages en overdragelse.
 Disse eksempler har Højesteret ordret hentet fra forarbejderne til virksomhedsskatteloven ved lov nr. 144 af 19. marts 1986.
 I forarbejderne til virksomhedsskatteloven FT 1985-86, tillæg A, spalte 2634 følger det af de særlige bemærkninger til lovforslagets § 11, at:
 "Virksomheden kan ikke yde lån til den skattepligtiges ægtefælle eller nært beslægtede. Virksomheden er ikke et selvstændigt retssubjekt. Et eventuelt lån vil derfor anses for ydet af den skattepligtige. Hvis den skattepligtige finansierer långivningen ved at hæve beløb i virksomheden, sker hævningen i den sædvanlige prioritetsorden efter § 5."
 Derudover følger det af Skatteministerens svar på spørgsmål 89 til Skatte- og afgiftsudvalget:
 "Da virksomheden ikke er et selvstændigt retssubjekt, kan der ikke fra virksomheden ydes lån, når dette ikke har erhvervsmæssig karakter. Hvis den skattepligtige finansierer privat långivning ved at hæve beløb i virksomheden, sker hævningen efter prioriteringsordenen i § 5.
 Virksomheden kan dog godt give kredit til personer, som har en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden f.eks. varedebitorer. Endvidere kan virksomheden placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v."
 I SKATs indstilling til besvarelse i nærværende sag vedrørende spørgsmål 3 - den vedlagte afgørelse, side 21, 3. afsnit, er anført følgende:
 "Det er SKATs opfattelse, at når overdragelsen sker efter spørgerens ønske om at overdrage virksomheden til familien ved hel eller delvis gave med succession, jf. kildeskattelovens § 33 C, er der som udgangspunkt ikke tale om en erhvervsmæssigt begrundet disposition, men et udslag af spørgerens private forhold."
 Dette distancerer Skatterådet sig fra, jf. afgørelsen side 23, 3. afsnit:
 "Det er Skatterådets opfattelse, at det ikke i sig selv er udtryk for en privat disposition, at sælger modtager et af køber udstedt sælgerpantebrev, gældsbrev eller lignende som delvis berigtigelse af salgssummen i forbindelse med hel eller delvis overdragelse af en erhvervsvirksomhed, heller ikke hvis overdragelsen sker inden for familieforhold med succession."
 Relationen mellem køber og sælger er altså ikke i sig selv diskvalificerende, men Skatterådet finder i den konkrete sag, at det er diskvalificerende, når der sker en 100 % sælgerfinansiering. Dette kan ikke tiltrædes. Det gøres gældende, at relationen mellem køber og sælger ikke i sig selv kan tillægges vægt.
 For det fjerde skal det til støtte for, at mellemregningen skal anses for at have erhvervsmæssig karakter, gøres gældende, at en tilsvarende finansiering i form af en mellemregning mellem køber og sælger ville have været sædvanlig i forhold til en uafhængig køber.
 Ved salg af virksomhedens omsætningsaktiver er det sædvanligt, at der ydes sælgerfinansiering i forbindelse med salget. Dette er endnu mere sædvanligt i dag, herunder finanskrisen, end det var førhen, i det lånemulighederne i dag er anderledes end for nogle år siden. I dag har man derfor store vanskeligheder med at få ekstern finansiering, både ved almindelige virksomhedskøb og ved generationsskifter. Det er derfor oftere tilfældet i dag, at sælger yder sælgerfinansiering ved hel eller delvis salg af sin virksomhed, i det det er i virksomhedens interesse at blive drevet videre af den nye ejer.
 Under SKATs behandling af nærværende bindende svar havde SKAT i indstillingen til Skatterådet indstillet, at lånet var ydet af overdrageren personligt og som led i et ønske om generationsskifte af virksomheden, og at dette ikke var et sædvanligt led i virksomhedens erhvervsmæssige interesser. SKAT fandt således, at et generationsskifte ikke var sædvanligt.
 Skatterådet tog afstand fra denne begrundelse, og fandt i stedet, at det ikke i sig selv er udtryk for en privat disposition, at sælger modtager et af køber udstedt sælgerpantebrev, gældsbrev o.l. som delvis berigtigelse af salgssummen, i forbindelse med hel eller delvis overdragelse af en erhvervsvirksomhed. Heller ikke hvis overdragelsen sker inden for familieforhold og med succession.
 Skatterådet foretog dog en konkret vurdering og fandt, at i denne sag, hvor sælger overdrager virksomheden helt eller delvist til sine døtre og i den forbindelse ønsker at finansiere hele købet via en mellemregning på anfordringsvilkår, ikke er en erhvervsmæssig begrundelse, men mellemregningen er begrundet i private hensyn. Efter Skatterådets opfattelse ville en tilsvarende finansiering ikke have været sædvanlig i forhold til en uafhængig køber, heller ikke hvis lånet alene udgjorde en del af finansieringen af købet af hele eller en del af virksomheden.
 Finansieringen skal derfor ifølge Skatterådet være sædvanlig, såfremt salget var sket til en uafhængig køber.
 I nærværende sag er sælgerfinansieringen sædvanlig. At der er interesseforbundne parter, ændrer ikke noget herved.
 I tredje række gøres det gældende, at udlånet har erhvervsmæssig karakter gøres gældende, at det er gængs praksis, at et gældsbrev, som er udstedt i forbindelse med helt eller delvist salg af virksomhedens aktiver og i forbindelse med generationsskifter, kan indgå i virksomhedsskatteordningen.
 Som eksempel på denne praksis vedlægges som bilag 3 et anonymiseret bindende svar af 25. februar 2013, som netop anerkender, at gældsbrevet kan indgå i virksomhedsskatteordningen. Endvidere vedlægges bilag 4 og 5, som er ældre bindende svar fra den 9. juni 2004 og den 22. april 2004, der godkender en tilsvarende transaktion.
 SKM2014.70.SR er derfor en praksisændring i forhold til den praksis, der i øvrigt har været accepteret og praktiseret på området.
 På denne baggrund skal det således fastholdes, at der i nærværende sag ikke er tale om et udlån af privat karakter, men derimod et udlån, som har erhvervsmæssig karakter.
 Som det fremgår af påstand 2 er der nedlagt påstand om, at spørgsmål 4 skal besvares med et "ja".
 Til støtte for, at spørgsmål 4 skal besvares med et "ja" gøres det gældende, at det forhold, at en mellemregning på anfordringsvilkår til markedsrente også sikres ved et ejerpantebrev gør transaktionen endnu mere erhvervsmæssig.
 Som det fremgår af sagsfremstillingen, vil en kreditgivning fra sælger til køber skulle ske på anfordringsvilkår. Anfordringsvilkår betyder, at kreditor, dvs. sælger, på et hvilket som helst tidspunkt kan kræve beløbet indfriet. Kreditor skal ikke vente hverken 5, 10, 20 eller 30 år på at få sine penge, men kan principielt på et hvilket som helst tidspunkt kræve dem indfriet. Anfordringsvilkår er set fra kreditorsynspunktet de mest optimale vilkår, man overhovedet kan få.
 For det andet skal lånet ydes på markedsrentevilkår. Hensigten er her, at der hos pengeinstitut indhentes tilbud på, hvilken rente der skal ske finansiering til i pengeinstituttet, og at det er den rente, der skal anvendes. En sådan rente svarer altså til en markedsmæssig rente.
 I forhold til spørgsmål 3 er der herudover den udbygning, at udlånet nu sikres ved pant. Tanken er, at der skal udstedes pantebreve for det fulde beløb, der gives kredit med fra sælger til køber.
 Det gøres gældende, at disse konditioner ved overdragelse af anlægsaktiver opfylder kriterierne til at være erhvervsmæssig. Såfremt spørgsmål 3 derfor ikke kan besvares med et "ja" gøres det gældende, at spørgsmål 4 i hvert fald skal besvares med et "ja".
 Afgørende må kort og godt være, om de vilkår, der opstilles, svarer til de vilkår, som en uafhængig tredjemand ville kræve. Hvis en uafhængig tredjemand skulle have medvirket til en 100 % sælgerfinansiering, ville en uafhængig tredjemand givetvis have krævet pantebreve til sikkerhed for at finansieringen. Det gøres derfor gældende, at spørgsmål 4 skal besvares med et "ja".
 Vedrørende påstand 3 er der nedlagt påstand om, at spørgsmål 5 også skal besvares med et "ja". Til støtte herfor gøres det gældende, at den kredit, som der ligger bag spørgsmål 5 fuldt ud er erhvervsmæssig.
 For det første er der fortsat tale om kreditgivning på anfordringsvilkår fra kreditors side, altså de mest optimale vilkår. Kreditor skal hverken vente 5, 10, 20 eller 30 år på at få sine penge, men kan kræve dem, når han ønsker det.
 For det andet skal den pågældende kredit forrentes med markedsrenten. Der henvises til mine bemærkninger ovenfor om fastsættelse af denne.
 For det tredje er det fortsat hensigten, at sælger skal have pant for sit udlån. Der henvises til mine bemærkninger hertil ovenfor.
 Endelig for det fjerde forudsætter spørgsmål 5, at der alene er tale om en delvis sælgerfinansiering. Der skal således indhentes maksimal kreditforeningsbelåning, forventeligt i niveauet 60-70 %. Kun finansieringen ud over kreditforeningsbelåningen skal herefter finansieres ved sælgerfinansiering på de førnævnte konditioner.
 Hvis Landsskatteretten måtte finde, at en 100 % sælgerfinansiering, som stipuleret i spørgsmål 3, eventuelt med sikkerhed som stipuleret i spørgsmål 4, ikke er erhvervsmæssig, gøres det i hvert fald gældende, at en sælgerfinansiering efter maksimal kreditforeningsbelåning er erhvervsmæssig.
 Dette synes også at være forudsat i Skatterådets afgørelse, SKM2014.70.SR.
 I Skatterådets endelig afgørelse vedrørende spørgsmål 3, 4 og 5 er anført følgende:
 Skatterådet kan med ovennævnte bemærkninger tiltræde indstillinger og begrundelser for spørgsmål 4 og 5"
 Skatterådet opstiller som standard for, at en sælgerfinansiering kan forblive i en virksomhedsskatteordning, at dette sker "som delvis berigtigelse af salgssummen". Det er netop sådan en situation, der foreligger i spørgsmål 5. Skatterådets afsluttende bemærkninger om, at man med ovennævnte bemærkninger kan tiltræde indstilling og begrundelse for spørgsmål 4 og 5 giver kort og godt ikke mening i relation til spørgsmål 5. Spørgsmål 5 vedrører netop en situation, hvor der kun er tale om en delvis sælgerfinansiering - den situation, som Skatterådet tilsyneladende finder er fuldt erhvervsmæssig. Skatterådets begrundelse og argumentation er i modstrid med sig selv. Man kan ikke på denne ene side angive, at en delvis berigtigelse af salgssummen kan være erhvervsmæssig, når man på den anden side - uden nærmere begrundelse - blot finder, at det ikke opfylder armslængdekravene i nærværende sag.
 Det gøres derfor gældende, at spørgsmål 5 i hvert fald skal besvares med et "ja".
 Klagerens repræsentant har fremsendt følgende bemærkninger til Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse:
 "I udkast til afgørelse, side 11, 3. sidste afsnit, er der en begrundelse i relation til spørgsmål 3 og 4. Det anføres her, at en fuldstændig sælgerfinansiering helt generelt ikke kan anses for et erhvervsmæssigt udlån i relation til virksomhedsordningen.
 Dette kan ikke tiltrædes. Afgørende for om noget er erhvervsmæssigt eller ej, må bero på, hvad man kunne have gjort i forhold til en uafhængig tredjemand.
 Som en konsekvens af finanskrisen er der ingen tvivl om, at man visse steder i Danmark slet ikke kan få noget realkreditbelåning eller bankbelåning af fast ejendom. Den eneste måde, man kan handle fast ejendom på, er ved at sælgerfinansiering, eller hvis man på anden vis har midlerne hertil.
 Det gøres derfor gældende, at en fuld sælgerfinansiering ved handel med fast ejendom og mod pant i ejendommen naturligvis kan være forretningsmæssig. Den i spørgsmål 4 anførte situation er derfor også en situation, som kunne være etableret i forhold til en uafhængig tredjemand.
 P.t. er renten meget lav. Der er ingen tvivl om, at en sælgerfinansiering med en fornuftig rente og mod sikkerhed i den faste ejendom netop er eneste mulighed i de områder af Danmark, hvor en belåning er vanskelig. I denne sag vedrører det konkret ejendomme beliggende i Y1. Ejendommen er ikke beliggende i Østdanmark og allerede på grund af beliggenheden kan der givetvis være belåningsproblemer. Det gøres derfor gældende, at i hvert fald spørgsmål 4 skal besvares med et "ja".
 I udkast til afgørelse, side 11, næstsidste afsnit, er der en begrundelse for, hvorfor Skatterådets besvarelse af spørgsmål 5 også skal stadfæstes. Dette kan ikke tiltrædes. Konkret er det Skatteankestyrelsens vurdering, at det pågældende udlån primært er båret af privat interesse, selv om en sådan restfinansiering godt være sædvanlig. Det fremhæves i Skatteankestyrelsens udkast til afgørelse, at grunden hertil er, at der er tale om et anfordringslån, som man normalt ikke vil bruge i et uafhængigt mellemled.
 Når man skal vurdere, om noget er forretningsmæssigt eller ej i relation til virksomhedsskatteordningen, må det være en kreditors synsvinkel. Jo bedre man kan stille kreditor, jo mere forretningsmæssigt er det.
 I denne anmodning om bindende svar, der er påklaget, er der lagt op til, at man yder Lånet på anfordringsvilkår. Anfordringsvilkår er principielt de bedste vilkår, man kan give en kreditor - man kan kræve betaling lige præcist, når man ønsker det.
 Alternativet kunne naturligvis have været et sælgerpantebrev, hvor debitor kunne have fået bedre vilkår. En afviklingsordning over 10, 15 eller 20 år, vil stille kreditor dårligere.
 Et udlån på anfordringsvilkår og mod forrentning er derfor de bedste vilkår, som en kreditor kan få og er derfor også forretningsmæssige vilkår.
 Det gøres således gældende, at det ikke kan være mere forretningsmæssigt at stille kreditor dårligere. Den forretningsmæssige vurdering må altså ske med afsæt på kreditorsiden og ikke på debitorsiden. Det er jo kreditor, der har udlånet. Det gøres derfor gældende, at der ikke er grundlag for at underkende den erhvervsmæssige baggrund for det pågældende Lån. Lånet er erhvervsmæssigt og kan derfor rummes i VSO, uden at det er en hævning."
 Det fremgår af kildeskattelovens § 33 C, om skattefri succession, at der ved overdragelse i levende live af en erhvervsvirksomhed, en af flere erhvervsvirksomheder eller en andel af en eller flere erhvervsvirksomheder til børn, børnebørn, søskende, søskendes børn, søskendes børnebørn eller en samlever, ved en overdragelse kan anvende reglerne i stk. 2-11 og 14.
 Det fremgår af virksomhedsskattelovens § 15, stk. 3 at:
 Det følger af virksomhedsskattelovens § l og bestemmelsens forarbejder, at samtlige erhvervsmæssige aktiver i virksomheden skal medtages i virksomhedsordningen, og at ikke erhvervsmæssige aktiver ikke kan medtages. Aktiver, der benyttes både til erhvervsmæssige og private formål kan - bortset fra biler og ejendomme med vurderingsfordeling - ikke indgå i virksomhedsordningen, jf. lovens § l, stk. 3. I lovens § l, stk. 2 er endvidere anført en række aktiver, der ikke kan medtages i virksomhedsordningen, medmindre den skattepligtige driver næring med sådanne aktiver. Det drejer sig om aktier mv. omfattet af aktieavancebeskatningsloven bortset fra konvertible obligationer og andele i foreninger omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 3 og 4, indeksobligationer, uforrentede obligationer og præmieobligationer.
 I virksomhedsskattelovens § 5 er der fastsat nærmere regler vedrørende hæverækkefølgen i tilfælde, hvor der sker overførsel af værdier fra virksomheden til den skattepligtige. Det følger af skatteministerens svar, i forbindelse med vedtagelse af virksomhedsskattelovens § 11, om rentekorrektion at:
 "Da virksomheden ikke er et selvstændigt retssubjekt, kan der ikke fra virksomheden ydes lån, når dette ikke har erhvervsmæssig kartakter. Hvis den skattepligtige finansierer privat långivning ved at hæve beløb i virksomheden, sker hævningen efter prioriteringsorden i § 5.
 Virksomheden kan dog godt give kredit til personer, som har en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden f.eks. varedebitorer, Endvidere kan virksomheden placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer mv."
 Den opsparede virksomhedsindkomst i af virksomhedsordningen er alene undergivet en foreløbig beskatning, indtil der sker en hævning til et privat formål, jf. virksomhedsskattelovens § 10. Klageren kan således ikke disponere over den opsparede indkomst, hvis formålet primært tilgodeser hans private interesser, uden at beløbet må anses hævet i virksomhedsordningen. Pengeudlån til nærtstående, hvor lånet ikke har tilknytning til virksomhedens løbende drift, kan derfor ikke anses som et erhvervsmæssigt aktiv, jf. eksempelvis SKM2001.201.LR, hvor der skete udlån til en datter til finansiering af et hus.
 I SKM2004.480.LSR, fandt Landsskatteretten at en kapitaliseret værdi af løbende ydelser der var indgået i forbindelse med afståelse af virksomhed, kunne indgå i virksomhedsordningen, uden at det blev betragtet som en hævning.
 I SKM2006.555.LSR, fandt Landsskatteretten at et udlån ikke var erhvervsmæssigt, fordi udlånet måtte anses for at tilgodese skatteyders interesser i et af ham kontrolleret selskab, der drev anden virksomhed.
 I SKM2013.505.HR, fandt Højesteret at et udlån fra virksomhedsordning til eget selskab ikke var et erhvervsmæssigt lån. Der var her tale om udlån fra en lægevirksomhed i virksomhedsordning og selskabet som lånte pengene var en investeringsvirksomhed. Udlånet blev på denne baggrund anset som privat långivning, idet lånet ikke havde erhvervsmæssig karakter.
 Det er Landsskatterettens opfattelse, at spørgsmål 3 og 4, hvor der påtænkes en fuld sælgerfinansiering, via en mellemregning på anfordringsvilkår og rente på markedsvilkår, ikke anses for et erhvervsmæssigt udlån i relation til virksomhedsordningen, idet mellemregningen er begrundet i private hensyn. Det gældsforhold, der opstår, må således anses for et privat begrundet udlån, som ikke kan indgå i virksomhedsordningen. Beløbet må derfor anses for hævet i virksomhedsordningen af klageren forud for hans udlån til børnene, jf. virksomhedsskattelovens § 5. Det er således opfattelsen, at en lignende aftale om fuld sælgerfinansiering ikke er sædvanlig i forhold til en uafhængig køber. Landsskatteretten mener ikke at yderligere sikkerhed i form af udstedelse af pantebrev fra køber til sælger ændrer ovenstående vurdering.
 På denne baggrund stadfæster Landsskatteretten Skatterådets bindende svar.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 11/Sv. 067
 HR
 Službeni list Europske unije
 98
 22008D0092
 L 280/32
 SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
 04.07.2008.
 ODLUKA ZAJEDNIČKOG ODBORA EGP-a
 br. 92/2008
 od 4. srpnja 2008.
 o izmjeni Priloga XXI. (Statistika) Sporazumu o EGP-u
 ZAJEDNIČKI ODBOR EGP-a,
 uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru, kako je izmijenjen Protokolom o prilagodbi Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, dalje u tekstu „Sporazum”, a posebno njegov članak 98.,
 budući da:
 (1)
 Prilog XXI. Sporazumu izmijenjen je Odlukom Zajedničkog odbora EGP-a br. 74/2008 od 6. lipnja 2008. (1)
 (2)
 Uredbu Komisije (EZ) br. 10/2008 od 8. siječnja 2008. o provedbi Uredbe (EZ) br. 458/2007 Europskog parlamenta i Vijeća o Europskom sustavu integrirane statistike socijalne zaštite (ESSPROS) u vezi s definicijama, detaljnim klasifikacijama i ažuriranjem pravila za diseminaciju za središnji sustav ESSPROS-a i modul za korisnike mirovina treba unijeti u Sporazum (2),
 ODLUČIO JE:
 Članak 1.
 Iza točke 18.ua (Uredba Komisije (EZ) br. 1322/2007) Priloga XXI. Sporazumu umeće se sljedeća točka:
 „18.ub
 32008 R 0010: Uredba Komisije (EZ) br. 10/2008 od 8. siječnja 2008. o provedbi Uredbe (EZ) br. 485/2007 Europskog parlamenta i Vijeća o Europskom sustavu integrirane statistike socijalne zaštite (ESSPROS) u vezi s definicijama, detaljnim klasifikacijama i ažuriranjem pravila za diseminaciju za središnji sustav ESSPROS-a i modul za korisnike mirovina (SL L 5, 9.1.2008., str. 3.).”
 Članak 2.
 Tekst Uredbe (EZ) br. 10/2008 na islandskom i norveškom jeziku, koji se objavljuje u Dodatku o EGP-u Službenom listu Europske unije, vjerodostojan je.
 Članak 3.
 Ova Odluka stupa na snagu 5. srpnja 2008., pod uvjetom da su sve obavijesti iz članka 103. stavka 1. Sporazuma podnesene Zajedničkom odboru EGP-a (3).
 Članak 4.
 Ova se Odluka objavljuje u odjeljku o EGP-u i Dodatku o EGP-u Službenom listu Europske unije.
 Sastavljeno u Bruxellesu 4. srpnja 2008.
 Za Zajednički odbor EGP-a
 Predsjednik
 NJ.P.V. Prinz Nikolaus von LIECHTENSTEIN
 (1) SL L 257, 25.9.2008., str. 39.
 (2) SL L 5, 9.1.2008., str. 3.
 (3) Ustavni zahtjevi nisu navedeni.