jurisdiction: US

text:
This suit for specific performance and other equitable relief was instituted by Joseph M. Bauernschub, a war veteran, and his wife, Evelyn Bauernschub, who entered into a contract August 19, 1946, to purchase from Edison Realty Co. a house, when completed, at 2815 East Federal Street in the City of Baltimore. Defendants are the realty corporation and its officers, Harry Bart, president, Fred Bart, treasurer, and Sara Bart, secretary.
 Complainants allege that they agreed to pay $9,000 for the property, and that the corporation, which had begun the erection of about 116 houses under the Federal housing program for veterans, promised, by oral agreement collateral to the written contract of sale, that the house would be completed and would contain all of the features of a sample house in the development. On January 15, 1947, complainants were informed by an agent of the corporation that the house was substantially completed, and, if any items were not completed, they would be completed promptly after settlement. Relying upon those assurances, complainants paid the corporation a total of $4,000 in cash and gave a mortgage on the property for $5,000 financed under the "GI Bill of Rights." *Page 456
 Complainants allege, however, that they were not permitted to inspect the interior of the house until after they had settled and received a deed for the property; and afterwards they discovered that the house was not completed in accordance with the contract. They assert that for more than six months they constantly importuned defendants to complete the contract, but they ignored the demands and refused to remedy the defects. Complainants charge that when defendants promised to complete the house, they had no intention of performing the obligations, but on the contrary made the promises in order to induce them to pay for and accept an uncompleted house. They claim that such acts amounted to fraud. They further say that they and about thirty others who bought houses from defendant corporation formed a committee for their joint protection, but the members of the committee were treated by defendants with scorn.
 It is alleged in the second amended bill that complainants discovered after the filing of the original bill that details of construction were stipulated in specifications filed with the Federal Housing Administration and in plans filed with the City of Baltimore; and that defendant thereby obtained priorities for materials used in construction; and the price which the F.H.A. authorized defendant to charge for the house was based thereon. Complainants claim that even though they were not aware of the plans and specifications at the time of the oral agreement, yet they are entitled to have their house comply with them.
 Complainants further allege that they have suffered great damage and inconvenience as a result of defendant's failure to complete the house in accordance with the agreement; that, as one example of their damage, water runs into the house after every heavy rain, and they have been compelled to spend much time in bailing out and mopping up water in the basement. They believe the corporation has only "meager assets," and therefore they have no adequate remedy at law, because the corporation has no sufficient assets out of which a judgment *Page 457
 for damages could be satisfied; and they believe defendants are conspiring to deprive them of their rights.
 The bill prays (1) that defendants be compelled to perform the contract for the completion of the house and to furnish all the items to which complainants are entitled; (2) that if it is impossible to perform fully in accordance with the agreement, complainants be awarded damages for any items not furnished; (3) that complainants be awarded damages for losses and inconvenience caused by breach of contract; (4) that defendants be enjoined from continuing the erection of other houses in the project; and (5) that receivers be appointed for the corporation and such other defendants as the circumstances of the case may require.
 Defendants demurred to the second amended bill and the chancellor overruled the demurrers. From that order defendants appealed to this Court.
 In England there was confusion for many years as to how far courts of equity ought to entertain suits for specific performance of a covenant to build or rebuild a house of a specified form and size on particular land. In City of London v.Nash, 3 Atk. 512, 515, Lord Hardwicke recognized the power of the court in this respect, but said that the court should not specifically enforce a covenant to make repairs to a house. The ground of his opinion in that case, which was between a landlord and tenant, was that on the covenant to repair the tenant might have a remedy at law. In some of the later decisions, however, it was held that no covenant to build or rebuild ought to be enforced specifically in equity. It was considered that there could be adequate compensation in damages in a court of law, and a court of equity ought not to undertake to construct a building any more than to make repairs. Lucas v. Comerford, 3 Bro. Ch. 167; Errington v. Aynesly, 2 Bro. Ch. 343. But the English courts finally adopted the rule that they would decree specific performance where the defendant has entered into a contract to construct on his own land work which is clearly defined, and the complainant has a material interest in its performance, *Page 458
 and failure to perform is not susceptible of adequate compensation in damages. 2 Story, Equity Jurisprudence, 14th Ed., secs. 1006-1008.
 In this country it has generally been held that specific performance of a contract to build or do work upon land is usually refused where the land is in the possession of the complainant, upon the theory that complainant himself could have the work done and then sue for damages in a court of law.McCormick v. Proprietors of Cemetery of Mt. Auburn,285 Mass. 545, 189 N.E. 585. In Maryland it is provided by statute that no court shall refuse to specifically enforce a contract on the ground that the party seeking its enforcement has an adequate remedy in damages, unless the party resisting the enforcement shall show that he has property from which such damages may be made, or shall give bond as therein provided. Laws of 1888, ch. 263, Code 1939, art. 16, sec. 255. The purpose of the Act of 1888 is to abolish the technical defense in suits for specific performance that the complainant has an adequate remedy at law, and thus prevent a defendant who has entered into a binding contract from repudiating it by electing to pay such damages for its breach as a jury might award in an action at law. Neal v.Parker, 98 Md. 254, 57 A. 213. So, we hold in this State that where complainants have purchased land improved by an unfinished house and the vendor has installed an insufficient heating apparatus, or has failed to do certain work which he agreed to do, the court of equity has power to decree specific performance, where the work which has not been performed is clearly defined, and the vendor has not complied with the specific performance statute. Brummel v. Clifton Realty Co., 146 Md. 56, 125 A. 95.
 The bill in this case alleges that complainants entered into a written contract with the corporation and also a collateral oral agreement. The law is clear that a prima facie presumption arises from the acceptance of a deed that it is an execution of the entire agreement for the sale of the realty, and the rights of the parties in relation *Page 459
 to the agreement are to be determined by the deed. However, parol evidence may be given of collateral facts relating to an agreement for the sale of realty, even though a deed has been executed, if the facts are consistent with the deed and do not tend to contradict it. Stevens v. Milestone, 190 Md. 61, 65,57 A.2d 292.
 Complainants claim that agents of the realty corporation promised that the house would have weatherstripping, insulation, copper spouting, hardwood floors, fully equipped kitchens, and various other improvements. They filed a long list of items which were not furnished, and also a list of deviations from the plans and specifications. While it is not necessary for us to consider every one of the items, there are at least some items which are certain enough to be the subject of specific enforcement. InJones v. Parker, 163 Mass. 564, 40 N.E. 1044, 1045, 47 Am. St. Rep. 485, the Supreme Judicial Court of Massachusetts held that a covenant in a lease to deliver possession of part of a basement in a building to be erected, and to "reasonably" heat and light the building during the term of the lease, can be specifically enforced after the completion of the building. Justice Holmes said in the opinion of the Court: "With regard to the want of certainty of the covenant, if the plaintiff were left to an action at law a jury would have to determine whether what was done amounted to a reasonable heating and lighting. A judge sitting without a jury would find no difficulty in deciding the same question. We do not doubt than an expert would find it as easy to frame a scheme for doing the work. The other question is practical, rather than a matter of precedent. It fairly is to be supposed, in the present case, that the difference between the plaintiff and the defendants is only with regard to the necessity of some or more elaborate apparatus for light and heat — a difference which lies within a narrow compass, and which can be adjusted by the court."
 It may be argued that the court should not award relief to complainants because such relief would be so complicated as possibly to require a multiplicity of orders *Page 460
 by the court in its efforts to superintend the details of the work which complainants contend should be done. We accept the rule that specific performance will not be decreed if the performance is of such a character as to make effective enforcement unreasonably difficult or to require such long-continued supervision by the court as is disproportionate to the advantages to be gained from such a decree and to the harm to be suffered in case it is denied. Ward v. Newbold, 115 Md. 689,81 A. 793, Ann. Cas. 1913A, 919; 2 Restatement, Contracts, sec. 371. However, the fact that enforcement of a contract may require a multiplicity of orders by the court in its endeavor to superintend the work to which it relates does not deprive the court of jurisdiction, but only justifies its refusal in its sound discretion to exercise the jurisdiction. Standard FashionCo. v. Siegel-Cooper Co., 157 N.Y. 60, 51 N.E. 408, 43 L.R.A. 854, 68 Am. St. Rep. 749. It is within the power of the chancellor to enforce the agreement alleged by the bill, although the difficulties attending the enforcement may be so great that the court would ordinarily refuse to undertake it. While it is true that the chancellor may in his discretion refuse to give relief on account of the difficulty of enforcing the decree, that fact does not make the bill defective. It is the function of the chancellor to decide whether he should decline to decree specific performance owing to the fact that such constant superintendence of the work would be required as to make the execution of the decree extremely difficult, if not impossible. It is not want of jurisdiction but doubt of feasibility that stays the hand of the court. A general demurrer must be founded upon the proposition that, assuming the allegations in the bill to be true, the complainant has no cause of action. The question which a demurrer raises does not relate to propriety and discretion, but to the authority of the court to grant relief. As the bill states a good cause of action against the corporation, its demurrer was properly overruled.
 However, we find no reason to overrule the demurrers of Harry Bart, Fred Bart and Sara Bart. The amended *Page 461
 bill does allege that Harry, Fred and Sara Bart conspired in a fraud. But it is well settled that the facts constituting a fraud charged in a bill of complaint must be set forth with certainty and particularity. A general allegation of fraud, however strong in expression, is not sufficient unless there is an allegation of the facts and circumstances relied on as constituting the alleged fraud. Boyle v. Maryland State Fair, 150 Md. 333, 341,134 A. 124; Billings v. Lippel, 184 Md. 1, 10, 40 A.2d 62. In the instant case there are no allegations of any specific acts of fraud on the part of the individual defendants. A fraudulent conspiracy, sufficient to serve as the basis for an action in a civil case, is the confederation of two or more persons to cheat and defraud, when the design has actually been executed by the confederates with resulting damage to their victim. Since a breach of contract is unlawful, it is unlawful for a third person knowingly to aid the maker of a contract in breaking it. If the maker combines with others to break the contract, their conduct is a conspiracy which entitles the other party to the contract to recover against the conspirators any damages he may sustain.Western Maryland Dairy v. Chenowith, 180 Md. 236, 243,23 A.2d 660. But where the loss to the complainant was not caused by any breach of legal or equitable duty, it is damnum absque injuria.Bachrach v. Washington United Cooperative, 181 Md. 315, 322, 323, 29 A.2d 822. In this case the bill alleges a breach of contract, but there is no allegation of any specific act of fraud committed at the time of the execution of the contract, and no allegation of any specific act of conspiracy to break the contract. Consequently, the demurrers of the three co-defendants should be sustained.
 Order affirmed in part and reversed in part, and causeremanded, with costs to appellants. *Page 462


type: wikipedia

text:
Veterná ulica je ulica:
 v Banskej Bystrici, pozri Veterná ulica (Banská Bystrica)
 v Bardejove, pozri Veterná ulica (Bardejov)
 v Bratislave, pozri Veterná ulica (Bratislava)
 v Hlohovci, pozri Veterná ulica (Hlohovec)
 v Holíči, pozri Veterná ulica (Holíč)
 v Hurbanove, pozri Veterná ulica (Hurbanovo)
 v Košiciach, pozri Veterná ulica (Košice)
 v Krompachoch, pozri Veterná ulica (Krompachy)
 v Leviciach, pozri Veterná ulica (Levice)
 v Martine, pozri Veterná ulica (Martin)
 v Námestove, pozri Veterná ulica (Námestovo)
 v Nitre, pozri Veterná ulica (Nitra)
 v Piešťanoch, pozri Veterná ulica (Piešťany)
 v Prešove, pozri Veterná ulica (Prešov)
 v Rajeckých Tepliciach, pozri Veterná ulica (Rajecké Teplice)
 v Rimavskej Sobote, pozri Veterná ulica (Rimavská Sobota)
 v Ružomberku, pozri Veterná ulica (Ružomberok)
 v Seredi, pozri Veterná ulica (Sereď)
 v Skalici, pozri Veterná ulica (Skalica)
 v Stupave, pozri Veterná ulica (Stupava)
 v Trenčíne, pozri Veterná ulica (Trenčín)
 v Trnave, pozri Veterná ulica (Trnava)
 vo Veľkom Šariši, pozri Veterná ulica (Veľký Šariš)
 vo Vranove nad Topľou, pozri Veterná ulica (Vranov nad Topľou)
 bývalý názov Kosákovej ulice v Bratislave, pozri Kosáková ulica
 Rozlišovacie stránky – Ulice


type: other

text:
KSKE 9 CoE 27/2011 - iSpis
 iSpis Judikatúra – KSKE 9 CoE 27/2011
 KS v Košiciach, dátum 13.02.2012, sp.zn. KSKE 9 CoE 27/2011
 § 41 ods. 2 písm. d) zákona č. 244/2002 § 44 ods. 2 zákona č. 244/2002 § 45 ods. 1 zákona č. 244/2002 § 52 OZ § 54 OZ § 2 zákona č. 258/2001 § 3 ods. 1 zákona č. 258/2001 § 19 zákona č. 258/2001 § 22 zákona č. 258/2001 § 53 ods. 5 OZ § 45 ods. 2 OZ § 44 ods. 2 OZ § 4 ods. 1 OSP § 212 ods. 1 OSP § 214 ods. 2 OSP § 219 ods. 1 OSP § 219 ods. 2 OSP § 45 OSP § 268 OSP § 57 OSP § 40 OSP § 35 OSP § 37 OSP § 159 OSP § 44 ods. 2 OSP § 53 ods. 1 OZ § 224 ods. 1 OSP § 142 ods. 1 OSP § 3 ods. 9 zákona č. 757/2004
 OSSN 16ER247/2011
 Súd: Krajský súd Košice Spisová značka: 9CoE/27/2011 Identifikačné číslo súdneho spisu: 7611205841 Dátum vydania rozhodnutia: 14. 02. 2012 Meno a priezvisko sudcu, VSÚ: JUDr. Andrea Mazáková ECLI: ECLI:SK:KSKE:2012:7611205841.1
 Uznesenie Krajský súd v Košiciach v exekučnej veci oprávneného: Home Credit Slovakia, a. s., so sídlom v Piešťanoch na ulici Teplickej č. 7434/147, IČO: 36 234 176, zastúpeného JUDr. Petrom Pečeným, advokátom so sídlom v Holíči na Námestie sv. Martina č. 9, proti povinnej: D. O., nar. XX.X.XXXX, bytom v A. J. G. J. Č.. XX, pre vymoženie 1 649,51 € s príslušenstvom, vedenej pred súdnym exekútorom JUDr. Ing. Jozefom Burim pod sp. zn. Ex 2716/2011, o odvolaní oprávneného proti uzneseniu Okresného súdu Spišská Nová Ves č. k. 16Er/247/2011-10 z 24. mája 2011 takto
 Súd prvého stupňa, ktorý koná ako exekučný súd, napadnutým uznesením zamietol žiadosť súdneho exekútora o udelenie poverenia na vykonanie exekúcie. Exekučným titulom bol rozsudok vydaný rozhodcom JUDr. Radimom Kuchtom sp. zn. PEC-U 556/2010 z 8. decembra 2010. Podkladom pre vydanie rozhodcovského rozsudku bola úverová zmluva č. 3807008568 z 10. júla 2008, na základe ktorej oprávnený poskytol povinnej úver vo výške 50 000,- Sk s tým, že celkové náklady povinnej ako spotrebiteľa predstavovali sumu 62 248,- Sk, ktorú sa táto zaviazala splácať v 72 mesačných splátkach po 1 559,- Sk. RPMN bola dohodnutá vo výške 36,7 % ročne a ročná úroková sadzba vo výške 31,13 %.
 Súd prvého stupňa rozhodol s poukazom na § 41 ods. 2 písm. d/, § 44 ods. 2 a 3 Exekučného poriadku (ďalej len EP ) , § 45 ods. 1 a 2 zákona č. 244/2002 Z. z. o rozhodcovskom konaní (ďalej len ZoRK ) , § 52 až § 54 Občianskeho zákonníka a § 2 písm. a/ a b/ a § 3 ods. 1 a 2 zákona č. 258/2001 Z. z. o spotrebiteľských úveroch (ďalej len ZoSÚ ) , ktoré citoval.
 Daný právny vzťah posudzoval podľa ustanovení spotrebiteľského práva obsiahnutých v Občianskom zákonníku, keďže v zmluve neboli uvedené osobitné identifikačné údaje klienta (IČO a sídlo) , a teda úver nebol poskytnutý samostatne zárobkovo činnej osobe. Ďalej konštatoval, že aj keby sa právny vzťah založený medzi účastníkmi konania mal riadiť príslušnými ustanoveniami Obchodného zákonníka, nemôže sa odchýliť od kogentnej právnej úpravy ochrany spotrebiteľa, ktorá je obsiahnutá ako v ZoSÚ, tak aj v Občianskom zákonníku, v zmysle ktorých na všetky právne vzťahy, účastníkom ktorých je spotrebiteľ, sa ustanovenia týchto právnych predpisov použijú vždy, ak je to na prospech spotrebiteľa, pričom zmluvné dojednania, ktoré túto právnu úpravu obchádzajú, sú neplatné. Súd prvého stupňa ďalej uzavrel, že predmetná zmluva v úverových zmluvných podmienkach obsahuje neprijateľnú podmienku, pretože vyžaduje v rámci dojednanej rozhodcovskej doložky od spotrebiteľa, aby spory s dodávateľom riešil výlučne v rozhodcovskom konaní. Konkrétne podľa hlavy 14, § 19
 majetkové spory vzniknuté z tejto zmluvy alebo v súvislosti s ňou majú byť rozhodované výlučne jediným rozhodcom určeným JUDr. Radimírom Kuchtom z ním vedeného zoznamu rozhodcov, prípadne majú byť rozhodované samotným JUDr. Radimírom Kuchtom. Zároveň v zmysle hlavy 14, § 22 je vylúčená voľba súdu medzi stranami. Súd prvého stupňa preto takto formulovanú rozhodcovskú doložku považoval za doložku majúcu charakter neprijateľnej podmienky a ako takú v zmysle § 53 ods. 5 Občianskeho zákonníka považoval za neplatnú. Za takého stavu uzavrel, že vyššie uvedený rozhodca v tejto veci nemal právomoc konať a rozhodovať, keďže tu absentovala platne dojednaná rozhodcovská zmluva, ktorá by tomuto rozhodcovskému orgánu takéto oprávnenie zverovala. Podľa názoru exekučného súdu nie je prípustné, aby súd povolil exekúciu na základe rozhodnutia, ktoré vydal súkromnoprávny orgán, na ktorom sa oprávnený a povinný platne nedohodli. Plnenie z takéhoto titulu preto považuje za plnenie v rozpore s dobrými mravmi. Má za to, že pokiaľ dohoda účastníkov zmluvného vzťahu podriadiť sa výlučne rozhodnutiu rozhodcovského orgánu absentuje, nie je možné výsledku, ktorý vzišiel z takéhoto súkromnoprávneho rozhodcovského konania, prisúdiť charakter exekučného titulu, na podklade ktorého by aj za prispenia orgánov verejnej moci prezentovaných exekučným súdom bolo možné viesť exekúciu na majetok povinného.
 Za takýchto okolností exekučný súd predmetný rozhodcovský rozsudok nepovažoval za exekučný titul a s odkazom na § 45 ods. 2 ZoRK, ktoré oprávňuje exekučný súd prebiehajúce exekučné konanie zastaviť, uzavrel, že ho v súlade so zásadou hospodárnosti oprávňuje exekúciu už v jej začiatočnej etape aj prípadne nepovoliť, čo je možné dosiahnuť použitím § 44 ods. 2 EP tak, že žiadosť o udelenie poverenia na vykonanie exekúcie zamietne.
 Proti tomuto uzneseniu oprávnený včas podal odvolanie. Namieta, že súd prvého stupňa vec nesprávne právne posúdil a že jeho závery nemajú oporu vo vykonanom dokazovaní. Navrhuje preto napadnuté uznesenie zmeniť a súdnemu exekútorovi JUDr. Jozefovi Burimu udeliť poverenie na vykonanie exekúcie vymožením pohľadávky podľa jeho návrhu.
 Nesúhlasí so záverom exekučného súdu, že povinná ako spotrebiteľ nemohla ovplyvniť obsah zmluvy, pretože povinná s ním dobrovoľne uzavrela úverovú zmluvu, pričom k návrhu úverovej zmluvy nemala žiadne pripomienky. Pri podpise zmluvy nebol na ňu vyvíjaný žiaden nátlak, pričom pri tomto type úverovej zmluvy sa dá ťažko predpokladať, že by bola k jej uzavretiu prinútená časovou, resp. finančnou tiesňou. Zdôraznil, že uzavretá zmluva je v súlade s § 4 ods. 1 a 2 ZoRK.
 Poukazuje na to, že konanie pred rozhodcom prebehlo bez súčinnosti povinnej, z čoho vyvodil, že aj keby predmetný spor bol rozhodovaný v rámci súdneho konania, povinná by zrejme zostala nečinná, že povinná bola navyše oprávnená namietať nedostatok právomoci rozhodcu, čo tiež nevyužila a že mala k dispozícii hneď niekoľko inštitútov, ktorými mohla dosiahnuť nápravu rozhodnutia, resp. alternatívu konania, pričom ani jeden z nich nevyužila. Pripomína, že exekučný súd nie je oprávnený substituovať preskúmanie súdneho rozhodnutia a má za to, že na tomto mieste súd prvého stupňa prekročil svoje právomoci a porušil svoju nestrannosť, keď svojím rozhodnutím de facto jednal za povinnú a napravoval jej nečinnosť.
 V súvislosti s konštatovaním exekučného súdu o neprijateľnej podmienke v zmluve a odkazom na Smernicu 93/13/EHS oprávnený poukazuje na to, že slovenská verzia predmetného ustanovenia danej smernice, konkrétne jej príloha 1 písm. q/, ktorá definuje, čo je možné považovať za neprijateľnú podmienku, je odlišná od originálnej verzie, je nejednoznačná a mätúca. Namieta, že podstatná časť odôvodnenia napadnutého uznesenia je postavená na úniovom práve, konkrétne Smernici č. 93/13/EHS a nemá relevantnú oporu v ustanoveniach právnych predpisov Slovenskej republiky. Aj z toho dôvodu napadnuté rozhodnutie považuje za nesprávne a v konečnom dôsledku aj nepreskúmateľné, keďže smernice nie sú priamo aplikovateľné a majú len úlohu interpretačného pravidla. Podľa neho rozhodcovská doložka je v súlade so zákonmi Slovenskej republiky, je platne dojednaná a vyvoláva s ňou spojené právne účinky.
 Povinná ani exekútor sa k odvolaniu nevyjadrili.
 Krajský súd v Košiciach ako odvolací súd po zistení, že odvolanie podala včas oprávnená osoba (účastník konania) proti uzneseniu, proti ktorému je odvolanie prípustné, prejednal odvolanie oprávneného v rozsahu vyplývajúcom z § 212 ods. 1, 3 O.s.p. bez nariadenia pojednávania (§ 214 ods. 2 O.s.p.) a dospel k záveru, že odvolanie nie je dôvodné.
 Napadnuté uznesenie je vecne správne, preto ho odvolací súd v zmysle § 219 ods. 1 O.s.p. potvrdil. Vecne správne a zákonu zodpovedajúce sú aj dôvody napadnutého uznesenia, s ktorými sa odvolací súd plne stotožňuje a na tieto odkazuje (§ 219 ods. 2 O.s.p.) . Odvolací súd sa plne stotožňuje so záverom súdu prvého stupňa o neplatnosti rozhodcovskej doložky z dôvodov, ako sú podrobne uvedené v odôvodnení napadnutého rozhodnutia a na zdôraznenie správnosti napadnutého rozhodnutia v súvislosti s odvolacími námietkami oprávneného, dopĺňa nasledovné.
 Otázkami, ku ktorým smerujú odvolacie námietky ohľadom toho, že povinná ako spotrebiteľ nemohla ovplyvniť obsah zmluvy, že podstatná časť odôvodnenia napadnutého uznesenia je postavená na úniovom práve (má ísť o Smernicu 93/13/EHS) a že preto nemá relevantnú oporu v ustanoveniach právnych predpisov Slovenskej republiky, sa súd prvého stupňa v napadnutom uznesení nezaoberal, preto odvolací súd k tejto časti odvolania oprávneného nebude zaujímať stanovisko.
 Námietku oprávneného, že exekučný súd pri rozhodovaní o žiadosti súdneho exekútora o udelenie poverenia na vykonanie exekúcie nemal právomoc na posudzovanie materiálnej stránky rozhodcovského rozsudku ako exekučného titulu a prekročil rozsah svojej preskúmavacej činnosti, ktorú mu zveril Exekučný poriadok, nemožno akceptovať. Pokiaľ ide o materiálnu stránku právoplatnosti rozhodcovského rozsudku, táto nie je bezvýnimočná, ale z vážnych, v zákone ustanovených dôvodov existujú z nej výnimky. Takouto výnimkou je § 45 ZoRK zakotvujúci osobitný prieskumný inštitút. Ide o prieskumnú právomoc exekučného súdu a v rámci nej o tomuto súdu danú možnosť zastaviť exekučné konanie ohľadom nároku priznaného rozhodcovským rozsudkom, ak tento vykazuje niektorú z vád uvedených v § 45 ZoRK (súd príslušný na výkon rozhodnutia alebo na exekúciu podľa osobitných predpisov na návrh účastníka konania, proti ktorému bol nariadený výkon rozhodcovského rozsudku, konanie o výkon rozhodnutia alebo exekučné konanie zastaví: a/ z dôvodov uvedených v osobitnom predpise (§ 268 O.s.p., § 57 EP) , b/ ak rozhodcovský rozsudok má nedostatok uvedený v § 40 písm. a/ a b/, alebo c/ ak rozhodcovský rozsudok zaväzuje účastníka rozhodcovského konania na plnenie, ktoré je objektívne nemožné, právom nedovolené alebo odporuje dobrým mravom) . Exekučný súd je teda oprávnený a zároveň aj povinný posudzovať rozhodcovský rozsudok tak, ako keby nebol právoplatný. Uvedené exekučný súd posudzuje ako predbežnú otázku v ktoromkoľvek štádiu exekučného konania a v prípade zistenia, že rozhodcovský rozsudok vykazuje niektorú z vád zakotvených v tomto zákonnom ustanovení, je jeho povinnosťou aj bez návrhu exekučné konanie zastaviť, a to v ktoromkoľvek jeho štádiu. Súd môže teda skúmať, či rozhodcovský rozsudok nezaväzuje účastníka rozhodcovského konania na plnenie, ktoré je objektívne nemožné, právom nedovolené alebo či odporuje dobrým mravom a či sú tu dôvody na zastavenie exekúcie podľa § 57 EP. Toto preskúmanie exekučný súd je oprávnený vykonávať tak ako keby tu žiadny rozhodcovský rozsudok nebol, teda ako by to mohol urobiť súd, keby sám rozhodoval o týchto otázkach. Môže preto samostatne posúdiť, či vec je spôsobilá na rozhodovanie v rozhodcovskom konaní, či v tej istej veci bolo už vydané právoplatné rozhodnutie súdu alebo rozhodcovského súdu, posúdiť obsah povinností uložených rozhodcovským rozsudkom z hľadiska jej objektívnej možnosti, ďalej z hľadiska či nejde o plnenie právom nedovolené alebo priečiace sa dobrým mravom (stanovisko Ústavného súdu SR k zásadnej otázke v uznesení č. k. IV. ÚS 55/2011-19 z 24. februára 2011) .
 Pokiaľ exekučný súd zistí rozpor exekučného titulu zo zákonom v štádiu pred udelením poverenia na vykonanie exekúcie, žiadosť o udelenie poverenia na vykonanie exekúcie zamietne. Ak sú totiž už v štádiu podania žiadosti o udelenie poverenia na vykonanie exekúcie splnené podmienky na zastavenie exekúcie, bolo by nelogické, aby exekučný súd vydal poverenie a až následne exekúciu zastavil. Aj v tomto ohľade závery súdu prvého stupňa sú teda správne.
 Takémuto preskúmavaciemu postupu exekučného súdu nebráni ani skutočnosť, že arbitráž prebehla bez účasti spotrebiteľa a že spotrebiteľ nepodal žalobu na zrušenie rozhodcovského rozsudku. Rozhodcovský rozsudok síce nadobúda účinky rozsudku súdu, ale zákonodarca upravil postup ako zabrániť, aby sa plnenie priznané arbitrom nevymáhalo, ak okrem iného odporuje dobrým mravom. Podľa § 35 ZoRK, rozhodcovský rozsudok, ktorý už nemožno preskúmať podľa § 37 má pre účastníkov rozhodcovského konania rovnaké účinky ako právoplatný rozsudok súdu. Toto ustanovenie v spojení s § 159 O.s.p. určuje, že účinkami materiálnej právoplatnosti doručeného rozhodcovského rozsudku nie je viazaný súd, ktorý tento rozhodcovský rozsudok preskúmava aj na základe § 45 ZoRK. Toto ustanovenie v sebe zakotvuje vyššie spomínaný osobitný prieskumný inštitút, prieskumnú právomoc exekučného súdu, resp. súdu rozhodujúceho vo veci výkonu rozhodnutia. Účinky materiálnej právoplatnosti rozhodcovského rozsudku v zmysle § 35 ZoRK je tak potrebné na účely § 45 ZoRK vylúčiť vo vzťahu k exekučnému súdu.
 Správne preto súd prvého stupňa v zmysle § 44 ods. 2 zamietol žiadosť exekútora o udelenie poverenia na vykonanie exekúcie, ak zistil, že rozhodcovský rozsudok, ktorý bol predložený ako exekučný titul, bol vydaný na základe neprijateľnej zmluvnej podmienky - rozhodcovskej doložky, ktorá vyžaduje od spotrebiteľa, aby riešil spory s dodávateľom výlučne v rozhodcovskom konaní. Tak ako bolo už vyššie uvedené, takýto rozhodcovský rozsudok je nulitným právnym aktom, pretože bol vydaný bez právomoci rozhodcovského súdu. Odvolací súd zastáva názor, že ak rozhodcovská zmluva nebola osobitne spotrebiteľom vyjednaná, ale vyplýva zo štandardnej zmluvy, a teda zo vzťahu fakticky nerovnovážneho, obavy, že slabšia strana si svoj osud v tak závažnej veci ako je prípadný neskorší rozhodcovský proces, nedokáže náležite naplánovať, sú plne na mieste. Rozhodcovská doložka v predmetnej veci, ktorá mala založiť legitimitu pre exekučný titul v predmetnom konaní, znemožňuje voľbu spotrebiteľa dosiahnuť rozhodovanie sporu štátnym súdom. Rozhodcovskú doložku si spotrebiteľ osobitne nevyjednal a vzhľadom na jej splynutie s ostatnými štandardnými podmienkami nemal na výber. Mohol len zmluvu ako celok odmietnuť alebo podrobiť sa všetkým zmluvným dojednaniam a teda aj rozhodcovskému konaniu. Reálne teda dochádza k narušeniu Smernicou Rady 93/13/EHS sledovanej rovnováhy medzi zmluvnými stranami, a to v neprospech spotrebiteľa (povinnej) . Spotrebiteľ sa podpisom zmluvy, obsahom ktorej je aj takáto doložka totiž vopred vzdáva práva na účinnú procesnú obranu, a to či už z nevedomosti alebo z nemožnosti vplývať na obsah zmluvy, čo je v podmienkach právneho štátu neprijateľným javom - podmienkou. Spôsob, akým bola rozhodcovská doložka koncipovaná, napĺňa podmienku uvedenú písm. q/ bodu 1) prílohy Smernice Rady č. 93/13/ EHS z 5. apríla 1993 a v § 53 ods. 1 Občianskeho zákonníka v tom význame, že rozhodcovské konanie bolo dojednané ako výlučný prostriedok riešenia sporov zo zmluvy, čo je neprijateľné.
 Pokiaľ ide o charakter samotnej zmluvy o úvere, odvolací súd poznamenáva, že tento nie je možné posudzovať len podľa predpisov Slovenského právneho poriadku, ale je potrebné postupovať aj podľa práva Európskej únie. V čase uzavretia predmetnej zmluvy Slovenská republika už bola členským štátom Európskej únie. Z tohto členstva jej okrem iného vzniká povinnosť rešpektovať všetky právne akty prijaté orgánmi zriadenými Zmluvou o založení Európskych spoločenstiev a Zmluvou o Európskej únii a to aj tie, ktoré boli prijaté pred vstupom Slovenskej republiky do Európskej únie. Takýmto právnym aktom je aj Smernica Rady Európskej únie č. 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách. V posudzovanej veci nie je sporné, že právny predchodca oprávneného, ktorý predmetnú zmluvu o úvere s povinnou uzatváral, je dodávateľom služby, a povinná pri uzatváraní zmluvy o úvere vystupovala ako fyzická osoba, pretože zo žiadnych ustanovení zmluvy nevyplýva, že by bola konala s cieľom vzťahujúcim sa k jej obchodu, povolaniu alebo podnikaniu. Zmluva o úvere bola predtlačená na vopred pripravenom formulári, ktorý právny predchodca oprávneného bežne používa pri svojej obchodnej činnosti - poskytovanie úverov.
 Na základe uvedeného odvolací súd dospel k záveru, že na predmetný zmluvný vzťah účastníkov konania je potrebné aplikovať § 52 a nasl. Občianskeho zákonníka. Podľa uvedenej smernice súd členského štátu ako vnútroštátny súd ex offo musí posúdiť, či zmluva podľa svojho obsahu je spotrebiteľskou aj napriek tomu, že je pomenovaná inak alebo že zmluvné strany jej obsah dohodli podľa iného právneho predpisu, napr. podľa Obchodného zákonníka.
 Náhrada trov odvolacieho konania účastníkom nebola priznaná (§ 224 ods. 1 O.s.p. v spojení s § 142 ods. 1 O.s.p.) , pretože oprávnený nebol úspešný a úspešnej povinnej trovy v odvolacom konaní nevznikli.
 Toto rozhodnutie prijal senát Krajského súdu v Košiciach pomerom hlasov 3 : 0 (§ 3 ods. 9 zákona č. 757/2004 Z. z. o súdoch v znení neskorších predpisov) .


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Важна правна забележка
 |
 21995D0622(01)
 Официален вестник n° L 139 , 22/06/1995 стр. 0014 - 0015 специално чешко издание глава 11 том 01 стр. 246 - 247 специално испанско издание глава 11 том 01 стр. 246 - 247 специално унгарско издание глава 11 том 01 стр. 246 - 247 специално литвийско издание глава 11 том 01 стр. 246 - 247 LV.ES глава 11 том 01 стр. 246 - 247 MT.ES глава 11 том 01 стр. 246 - 247 PL.ES глава 11 том 01 стр. 246 - 247 SK.ES глава 11 том 01 стр. 246 - 247 специално словенско издание глава 11 том 01 стр. 246 - 247
 Решение на Съвместния комитет на ЕИПNo 23/95от 28 април 1995 годиназа изменение на приложение XIV (Конкуренция) към Споразумението за ЕИПСЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,като взе предвид Споразумението за Европейско икономическо пространство, променено с Протокола за промяна на Споразумението за Европейско икономическо пространство, оттук нататък наричано "Споразумението", и по-специално член 98 от него,като има предвид, че приложение XIV към Споразумението беше изменено с Решение No 7/94 на Съвместния комитет на ЕИП от 21 март 1994 г. за изменение на протокол 47 и някои приложения към Споразумението за ЕИП [1];като има предвид, че Регламент (EО) No 70/95 на Комисията от 17 януари 1995 г. за изменение на Регламент (EИО) No 2349/84 от 23 юли 1984 г. относно прилагането на член 85, параграф 3 от Договора по отношение на някои категории споразумения за патентно лицензиране [2] трябва да се включи в Споразумението,РЕШИ:Член 1Следното тире се добавя в точка 5 (Регламент (EИО) No 2349/84 на Комисията) от приложение XIV към Споразумението, преди адаптацията:- "— 395 R 0070: Регламент (EО) No 70/95 на Комисията от 17 януари 1995 г. за изменение на Регламент (EИО) No 2349/84 от 23 юли 1984 г. относно прилагането на член 85, параграф 3 от Договора по отношение на някои категории споразумения за патентно лицензиране (ОВ L 12, 18.1.1995 г., стр. 13)."Член 2В адаптацията от параграф l в точка 5 датата " 31 декември 1994 г." се заменя с " 30 юни 1995 г."Член 3Текстовете на Регламент (EО) No 70/95 на Комисията на исландски и норвежки език, приложени към съответните езикови версии на настоящото решение, са автентични.Член 4Настоящото решение влиза в сила на 1 май 1995 г., при условие че всички нотификации, изисквани по член 103, параграф 1 от Споразумението, са представени пред на Съвместния комитет на ЕИП. То се прилага от 1 януари 1995 г.Член 5Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските общности.Съставено в Брюксел на 28 април 1995 година.За Съвместния комитет на ЕИППредседателG. J. L. Avery[1] ОВ L 160, 28.6.1994 г., стр. 1.[2] ОВ L 12, 18.1.1995 г., стр. 13.--------------------------------------------------


text:
Spoločné časti a spoločné zariadenia domu | Právne Noviny
 V tomto príspevku sa pokúsime poukázať na možnosť zmluvnej modifikácie inštitútu spoločných častí a spoločných zariadení domu.
 Vlastníctvo bytov a nebytových priestorov je nerozlučne spojené s pojmami spoločné časti a spoločné zariadenia domu. Ide o vedľajší predmet vlastníctva bytov a nebytových priestorov, ktoré nie je možné reálne rozdeliť medzi jednotlivých vlastníkov. Určenie a popis spoločných častí a spoločných zariadení domu je v zmysle § 5 ods. 1 písm. c) zákona č. 182/1993 Z.z. o vlastníctve bytov a nebytových priestorov v znení neskorších predpisov (ďalej len „Zákon o vlastníctve bytov a nebytových priestorov) obligatórnou náležitosťou zmluvy o prevode vlastníctva bytu a nebytového priestoru.
 Podľa § 2 ods. 4 Zákona o vlastníctve bytov a nebytových priestorov sa spoločnými časťami domu rozumejú tie jeho časti, ktoré sú nevyhnutné pre jeho podstatu a bezpečnosť, pričom však nemusia byť zároveň určené na spoločné užívanie všetkých vlastníkov bytov a nebytových priestorov. Uvedené zahŕňa najmä základy domu, strechu, chodby, odvodové múry, priečelia, vchody, schodištia, spoločné terasy, podkrovia, povaly, vodorovné nosné a izolačné konštrukcie a zvislé nosné konštrukcie. Uvedený výpočet je demonštratívny. V súlade s § 19 Zákona o vlastníctve bytov a nebytových priestorov môžu byť spoločné časti, resp. niektoré z nich rozhodnutím vlastníkov vyňaté zo spoluvlastníctva všetkých vlastníkov v dome. Zákonodarca teda ponechal na zmluvnej úprave, ktoré časti domu sa budú považovať za spoločné časti domu.
 V praxi prvé vymedzenie spoločných častí určuje jednostranne vlastník domu pri prvom prevode vlastníctva bytu alebo nebytového priestoru. Z § 5 ods. 1 písm. c) Zákona o vlastníctve bytov a nebytových priestorov vyplýva, že spoločné časti domu nemusia byť spoločné pre všetkých vlastníkov bytov a nebytových priestorov, ale môžu spoločné len niektorým. Z gramatického výkladu uvedeného ustanovenia by sa síce dalo konštatovať, že by malo ísť aspoň o dvoch vlastníkov, avšak v praxi môže byť niekedy účelné, aby nejakú spoločnú časť domu užíval iba jeden vlastník, napr. terasa prístupná len z jedného bytu alebo priečky oddeľujúce dva byty.
 V tomto zmysle sa môžeme v teoretickej rovine stretnúť s rozlišovaním absolútne a relatívne spoločných častí domu. Na určenie veľkosti relatívne spoločných častí domu Zákon o vlastníctve bytov a nebytových priestorov neposkytuje iné kritérium ako pomer podlahovej plochy bytu alebo nebytového priestoru k podlahovej ploche všetkých bytov a nebytových priestorov v dome. Nie je teda možné do katastra zapísať iné veľkosti spoluvlastníckych podielov k relatívne spoločným častiam domu a tiež nie je možné vyňať ich z financovania zo spoločných prostriedkov, hoci ich má právo užívať len jeden alebo viacerí (nie však všetci) spoluvlastníci.
 Spoločné zariadenia domu vymedzuje § 2 ods. 5 Zákona o vlastníctve bytov a nebytových priestorov ako zariadenia, ktoré sú určené na spoločné užívanie a slúžia výlučne tomuto domu. Ide najmä o výťahy, práčovne a kotolne vrátane technologického zariadenia, hromozvody, komíny, vodovodné, teplonosné, kanalizačné, elektrické, telefónne a plynové prípojky. Od spoločných časti sa spoločné zariadenia odlišujú účelovým určením a tým, že nie sú nevyhnutné pre podstatu a bezpečnosť domu, hoci to neplatí bez výnimky (napríklad komín nepochybne súvisí s bezpečnosťou domu). Aj ohľadom spoločných zariadení domu je možné vzhľadom na § 5 ods. 1 písm. c) v spojení s § 19 Zákona o vlastníctve bytov a nebytových priestorov uvažovať ako o absolútne a relatívne spoločných zariadeniach domu.
 Teoretické rozlišovanie medzi absolútne a relatívne spoločnými časťami a zariadeniami domu za súčasného právneho stavu nie je v praxi veľmi využívané. Naopak, pomerne časté sú situácie, kedy účastníci prvej zmluvy o prevode vlastníctva bytov a nebytových priestorov opomenú dostatočne vymedziť spoločné časti a spoločné zariadenia domu, čo so sebou nesie následne vznik rozmanitých sporových situácií. Otázne býva, kto každý môžu užívať spoločnú časť domu, prípadne kto každý má znášať náklady spojené s údržbou takejto časti domu.
 #vlastníctvo
 Prevádzkovanie ubytovacích služieb (hotely, penzióny atď.) ale i iných služieb, ktoré sú spojené s...
 V tomto príspevku budeme rozoberať tému, blízku takmer každému Slovákovi. Tému, o ktorej laici...
 Byt so strešnou terasou a s výhľadom na mesto - lukratívne! Viete však, aký je právny režim takejto...


type: caselaw

text:
 23.7.2005
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 182/23
 Euroopa Ühenduste Komisjoni 26. aprilli 2005. aasta hagi Itaalia Vabariigi vastu
 (Kohtuasi C-185/05)
 (2005/C 182/43)
 Kohtumenetluse keel: itaalia
 Euroopa Ühenduste Komisjon esitas 26. aprillil 2005 Euroopa Ühenduste Kohtule hagi Itaalia Vabariigi vastu. Euroopa Komisjoni esindajad on komisjoni õigustalituse ametnikud B. Schima ja F. Amato.
 Komisjon palub Euroopa Kohtul:
 1)
 tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik:
 on jätnud jõusse sellised sätted, nagu 1999. aasta seadusandliku dekreedi nr 344 artikli 9 lõiked 3 ja 4, mille kohaselt võib käitise, kus on märkimisväärsetes kogustes ohtlikke aineid, käitaja tööd alustada ilma, et asutus, kes peab ohutusaruande osas seisukoha võtma, oleks käitajale selgesõnaliselt edastanud esitatud ohutusaruande läbivaatamise tulemused;
 on jätnud jõusse sellise sätte, nagu seadusandliku dekreedi nr 344/1999 artikli 21 lõike 3, mille kohaselt ei pea pädev asutus, kui käitaja poolt õnnetuste vältimiseks ja nende tagajärgede leevendamiseks võetavad meetmed on ebaadekvaatsed, keelama töö alustamist;
 on jätnud vastu võtmata siduva sätte, mis näeks ette, et inspekteerimised oleksid piisavad käitises kasutatavate tehniliste, korralduslike ja juhtimissüsteemide plaanipäraseks ja süstemaatiliseks läbivaatamiseks, tagades eelkõige selle, et käitaja suudab tõendada, et ta on võtnud erinevate käitises toimuvate tegevuste puhul suurõnnetuste vältimiseks vajalikud meetmed ja et käitaja suudab tõendada, et ta on näinud ette vajalikud vahendid piiramaks õnnetuse tagajärgi nii käitise territooriumil kui ka väljaspool seda;
 ja on jätnud vastu võtmata sätte, mis näeks ette, et inspekteerimised tagaksid selle, et ohutusaruandes või mis tahes muus esitatud aruandes sisalduvad andmed ja teave kajastavad asjakohaselt käitises valitsevaid olusid,
 siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 96/82 (1) artikli 9 lõikest 4, artikli 17 lõikest 1 ja artikli 18 lõike 1 esimesest, teisest ja kolmandast taandest tulenevaid kohustusi;
 2)
 mõista kohtukulud Itaalia Vabariigilt välja.
 Õiguslikud alused ja peamised argumendid
 Nõukogu 9. detsembri 1996. aasta direktiiv 96/82/EÜ ohtlike ainetega seotud suurõnnetuste ohu ohjeldamise kohta näeb ette, et käitise, kus on ohtlikke aineid, käitaja peab pädevale asutusele esitama ohutusaruande. Itaalia Vabariik võttis direktiivi siseriiklikku õigusesse üle 17. augusti 1999. aasta seadusandliku dekreediga nr 334.
 Esiteks väidab komisjon, et direktiivi artikli 9 lõike 4 kohaselt ei saa käitaja enne tööd alustada, kui pädev asutus ei ole seda selgesõnaliselt lubanud.
 Seadusandlik dekreet seevastu lubab käitajal tööd alustada ilma, et pädev asutus oleks käitajale selgesõnaliselt edastanud esitatud ohutusaruande läbivaatamise tulemused.
 Direktiivi artikli 17 lõikest 1 tulenevalt peab pädev asutus keelama töö, kui käitaja poolt õnnetuste vältimiseks ja nende tagajärgede leevendamiseks võetavad meetmed on ebaadekvaatsed.
 Seadusandlik dekreet sellist pädeva asutuse kohustust ette ei näe.
 Lõpetuseks peavad liikmesriigid direktiivi artikli 18 lõike 1 kohaselt vastu võtma siduva sätte, mis näeks ette inspekteerimised, mis oleksid piisavad käitises kasutatavate tehniliste, korralduslike ja juhtimissüsteemide plaanipäraseks ja süstemaatiliseks läbivaatamiseks, tagades eelõige selle, et käitaja suudab tõendada, et ta on võtnud erinevate käitises toimuvate tegevuste puhul suurõnnetuste vältimiseks vajalikud meetmed, ja et käitaja suudab tõendada, et ta on näinud ette vajalikud vahendid, piiramaks õnnetuse tagajärgi nii käitise territooriumil kui ka väljaspool seda. Lisaks peavad liikmesriigid direktiivi artikli 18 lõike 1 kohaselt vastu võtma sätte, mis näeks ette, et inspekteerimised tagaksid selle, et ohutusaruandes või mis tahes muus esitatud aruandes sisalduvad andmed ja teave kajastavad asjakohaselt käitises valitsevaid olusid.
 Seadusandlikus dekreedis ei ole neid sätteid ikka veel rakendatud, vaid on piirdutud viitamisega hilisemale rakendusdekreedile, mida tänaseks päevaks ei ole veel vastu võetud.
 Eelneva valguses väidab komisjon, et Itaalia Vabariik on rikkunud direktiivi 96/82 artikli 9 lõikest 4, artikli 17 lõikest 1 ja artikli 18 lõike 1 esimesest, teisest ja kolmandast taandest tulenevaid kohustusi
 (1) EÜT L 10, 14.1.1997, lk 13.


text:
Kuhmalahti (epävirallisesti ; aiemmin suom. Pento ) on entinen Suomen kunta Pirkanmaan maakunnassa. Se liitettiin Kangasalaan vuonna 2011. Kunnassa asui lakkautushetkellä vuoden 2010 lopussa ihmistä, ja sen pinta-ala oli km2, josta km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli asukasta/km2. Kuhmalahden naapurikunnat olivat Kangasala, Kuhmoinen, Orivesi, Padasjoki ja Pälkäne. Aikaisempia naapurikuntia olivat Oriveteen vuonna 1973 liitetty Eräjärvi, Oriveteen ja Jämsään vuonna 2007 liitetty Längelmäki, Pälkäneeseen vuonna 2009 liitetty Luopioinen ja Kangasalaan vuonna 2005 liitetty Sahalahti. Viimeinen kunnanjohtaja oli Jarmo Kivineva.
 Kuhmalahden vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1961. Arkkitehti Ernst Lohrmannin suunnittelema puinen Kuhmalahden kirkko on valmistunut vuonna 1846. Sen vieressä on Matti Åkerblomin vuonna 1782 rakentama kellotapuli. Vehkajärvellä on oma kyläkirkko 1840-luvulta.
 Luonto
 Kuhmalahden luontoa leimaa kaksi toisistaan poikkeavaa maisematyyppiä. Länsi- ja pohjoisosissa Längelmäveden rantoja kiertää 1–2 kilometriä leveä savinen ja tehokkaasti viljelty rantamaa, joka ulottuu kaakkoon Pohjan kylän liepeille saakka. Muutoin entisen kunnan alue on harvaan asuttua metsäseutua. Vesistöistä suurin on Längelmäveden Enonselkä, ja muista järvistä ovat suurimpia Vehkajärvi, Kuhmajärvi ja Pajulanjärvi. Kuhmalahden itäosa on Kokemäenjoen vesistön ja Päijänteen välistä vedenjakaja-aluetta. Rakenteilla olleen Kaivannon kanavan sulun rikkouduttua vuonna 1830 Längelmäveden pinta laski lähes kaksi metriä, minkä ansiosta kuhmalahtelaiset maanviljelijät saivat runsaasti lisää viljelysmaita.
 Historiaa
 Kuhmalahdelta on tehty useita kivikautisia esinelöytöjä, mutta senaikaisia asuinpaikkoja ei ole tiedossa. Professori Väinö Voionmaa on yhdistänyt Kuhmalahden nimen Vanajassa esiintyneeseen Kuumola-nimeen ja muihin Keski-Hämeen Kuhma-nimiin. Voionmaan mukaan Kuhmalahti ja Kuhmajärvi ovat saaneet nimensä keskiajalla etelästä Aitoon Kuhmalasta. Kaikki Kuhmalahden henkikirjakylät esiintyvät vuoden 1543 maakirjassa, joten ne ovat syntyneet keskiajalla. Tuolloin mainittiin Kuhmalahdella olleen kaikkiaan 27 taloa. Pysyvä asutus on tullut Kuhmalahdelle todennäköisimmin Kangasalta ja Pälkäneeltä.
 Kuhmalahti kuului alkujaan Kangasalaan, jonka kappeliseurakunnaksi se muodostettiin 1640-luvulla. Vuonna 1896 se siirrettiin Sahalahden kappeliseurakunnaksi, josta se itsenäistyi 1901. Kuhmalahden ensimmäinen kirkko rakennettiin vuoden 1640 tienoilla. Nykyinen kirkko on järjestyksessä kolmas ja se korvasi vuonna 1780 valmistuneen toisen kirkon. Kuhmalahden ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa kirkonkylässä vuonna 1883, ja seuraavaksi saatiin koulut Vehkajärvelle vuonna 1902 ja Pohjan kylään vuonna 1909. Kuhmalahden ensimmäinen vesisaha rakennettiin Vehkajärvelle jo vuonna 1812.
 Kuhmalahdelle asutettiin viime sotien jälkeen Kivennavan siirtoväkeä.
 Vuoden 2011 alusta Kuhmalahti liittyi Kangasalaan. Kuhmalahden kunnanvaltuusto hyväksyi liittymisen 4.2.2010 äänin 13–4.
 Liikenne
 Kuhmalahden liikenteellinen sijainti oli varsin syrjäinen, kunnes kunnan kautta kulkeva seututie 325 Kangasalan Huutijärveltä Kuhmoisiin valmistui 1950-luvun lopulla. Tie yhtyy Huutijärvellä Tampereen ja Lahden väliseen valtatiehen 12 ja Kuhmoisissa Lahden ja Jämsän väliseen valtatiehen 24 (aikaisemmin valtatie 4). Kuhmalahdelta on matkaa Kangasalle 30 kilometriä, Tampereelle 45 kilometriä, Jämsään 75 kilometriä ja Lahteen 100 kilometriä. Lähin rautatieasema on Orivedellä, jonne on matkaa 25 kilometriä.
 Kylät
 Haapasaari, Iso Pento, Kivisalmi, Pajula (Pajulahti), Pohja, Tervaniemi, Vehkajärvi, Vehkapuntari, Vähä Pento.
 Kulttuuri
 Kuhmalahden entinen pappila on toiminut keraamikko Teemu Luodon taiteilijakotina ja taidetapahtumien ja -kurssien järjestämispaikkana vuodesta 1971. Kuhmalahden Taidepappilan kesä on yksi vanhimmista suomalaisista kuvataiteen kesänäyttelyistä.
 Kuhmalahdelle ja naapurikuntiin Kangasalle ja Pälkäneelle on perustettu Väkevä maa -taidealue, johon sisältyy useita paikkasidonnaisia ympäristö- ja veistotaiteen teoksia eri paikoilla kuntien alueella. Taidealuehanke on osa kansainvälistä Terra artis sculpture parks -kokonaisuutta.
 Ruokakulttuuri
 Kuhmalahden pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla makea limppu varikoinen sekä rasvaisesta sianlihasta tehty kastettava, johon leipäpaloja kastetaan.
 Katso myös
 Pohja
 Luettelo Kangasalan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
 Violan puoti
 Lähteet
 Viitteet
 Aiheesta muualla
 Kuhmalahden taidepappila
 Väkevä maa -taidealue


text:
 28.10.2006
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 261/4
 Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 7. septembra 2006 (návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León – Španielsko) – Anacleto Cordero Alonso/Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
 (Vec C-81/05) (1)
 (Sociálna politika - Ochrana zamestnancov pri platobnej neschopnosti zamestnávateľa - Smernica 80/987/EHS - Pozmeňujúca smernica 2002/74/ES - Odstupné v prípade prepustenia dohodnuté v zmieri - Platba zabezpečovaná záručnou inštitúciou - Platba podmienená vydaním súdneho rozhodnutia)
 (2006/C 261/07)
 Jazyk konania: španielčina
 Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania
 Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León
 Účastníci konania pred vnútroštátnym súdom
 Žalobca: Anacleto Cordero Alonso
 Žalovaný: Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
 Predmet veci
 Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León – Výklad smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES L 283, s. 23; Mim. vyd. 05/001, s. 217) v znení smernice Európskeho parlamentu a Rady č. 2002/74/ES z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 270, s. 10; Mim. vyd. 05/004, s. 261) – Články 1 a 3 – Uplatnenie práva spoločenstva – Prednosť – Ochrana pracovníkov priznaná vnútroštátnou právnou úpravou – Smernica, ktorej lehota na prebratie ešte neuplynula – Výklad Súdneho dvora rozdielny od výkladu, ktorý podal Tribunal Constitucional espagnol – Rovnosť zaobchádzania
 Výrok rozsudku
 1.
 Ak členský štát priznával vo svojom vnútroštátnom zákonodarstve pred nadobudnutím účinnosti smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 80/987/EHS, zamestnancom právo na ochranu prostredníctvom záručnej inštitúcie v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa pri odstupnom z titulu skončenia zmluvy, uplatnenie tejto právnej úpravy v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa, ktorá nastala po nadobudnutí účinnosti tejto smernice, spadá do pôsobnosti smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, ktorá bola zmenená a doplnená smernicou 2002/74.
 2.
 V rámci pôsobnosti smernice 80/987 zmenenej a doplnenej smernicou 2002/74 vyžaduje všeobecná zásada rovnosti, ako je uznaná v právnom poriadku Spoločenstva, že v prípade, keď podľa vnútroštátnej právnej úpravy, aká je vo veci samej, zákonné odstupné pri skončení pracovnej zmluvy priznané v rozsudku v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa znáša záručná inštitúcia, musí sa s odstupným rovnakej povahy stanoveným v dohode medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a ním schválenej, zaobchádzať rovnakým spôsobom.
 3.
 Vnútroštátny súd nesmie uplatňovať vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá vylučuje, v rozpore so zásadou rovnosti, ako je uznaná v právnom poriadku Spoločenstva, aby príslušná záručná inštitúcia prebrala odstupné pri skončení zmluvy priznané v dohode medzi zamestnancom a zamestnávateľom uzavretej pred súdom a ním schválenej.
 (1) Ú. v. EÚ C 93, 16.4.2005.


text:
Kurzeme () jeb Kursa ir viena no latviešu vēsturiskajām zemēm. Mūsdienu Kurzemes teritoriālā identitāte izsekojama kopš Kurzemes bīskapijas dibināšanas 1230. gadā, lai gan līdz Melnas līguma noslēgšanai 1422. gadā pie Kurzemes pieskaitīja arī Senās Kursas dienvidu daļa mūsdienu Lietuvas teritorijā (Ceklis, Megava un Pilsāts).
 Vecākās Kurzemes pilsētas ir Aizpute, Kuldīga un Ventspils.
 Etimoloģija
 Kurzemes nosaukums veidots no etnonīma 'kurši' (senāka forma 'kursi') jeb 'kūri', kas rakstos kā Cori minēti jau 9. gadsimtā, un vēlākajos laikos izmantotajos vācu Kuren un latīņu curones. Savukārt par paša etnonīma un tam atbilstošā vietvārda Kursa izcelsmi pastāv vairākas versijas.
 Par visticamāko etimoloģiju uzskata lietuviešu valodnieka Kazimiera Būgas versiju, ka vārda izcelsme būtu saistāma ar slovēņu krš (krūms), ukraiņu kors (līdums, plēsums), čehu krs (nonīcis koks), poļu karślak (zems, šķībs malkai nederīgs koks), kas norāda uz to, ka Kurzeme ir līdumu un plēsumu zeme ar nabadzīgiem kokiem.
 Vēsture
 Pirms krusta kariem
 Jau no aizvēsturiskiem laikiem Kurzemi apdzīvoja kurši un līvi. Tagadējās Grobiņas apkaimē 6.—9. gadsimtā bijusi pastāvīga vikingu apmetne Ezerpils (Seeburg). Senākās rakstītās ziņas par seno Kursu ir atstājis Romas pāvesta legāts Ansgars (801—865), kas no 831. gada bija Hamburgas virsbīskaps, bet no 845. gada arī Brēmenes bīskaps. Viņa pēcnācējs Rimberts ap 875. gadu sarakstīja kuršu senvēsturei svarīgo darbu “Svētā Ansgara dzīve” (Vita s. Anskarii). Tajā vēstīts par zviedru vikingu ķēniņa Olava uzbrukumu kuršu ķēniņvalsts pilsētai (urbs regni) Ezerpilij, ko aizstāvējuši 7000 karavīru ("Ezerpils kauja") un Apūlei (Apulia), ko aizstāvējuši 15 000 karavīru ("Kauja pie Apūles"). Pēc sakāves kurši apņēmās, tāpat kā agrāk, turpmāk maksāt kunga tiesu (censum) zviedru ķēniņam un atzīt sevi par tā pavalstniekiem.
 Romas pāvesta Gregora IX vicelegāts Alnas Balduīns 1230. gada 28. decembrī noslēdza līgumu ar kuršu ķēniņu Lamekinu, kas liecināja par kūrijas tā laika nodomu dibināt Kurzemē Svētā Krēsla vasaļvalsti un atbrīvot Lamekinam padotās zemes no pakļautības Dānijas un Zviedrijas karaļvalstīm.
 Krusta kari pret kuršiem
 1242. gadā Vācu ordeņa Livonijas atzara mestrs Groningas Dīriķis iesauca Dānijas karaļa Igaunijas vasaļus, Tērbatas, Sāmsalas—Vīkas un Rīgas bīskapu karavīrus, kā arī iepriekš pakļauto un kristīto latgaļu un līvu spēkus. Ar apvienoto karaspēku viņš devās no Rīgas gar Kurzemes jūrmalu pret kuršiem, laupīdams un dedzinādams viņu zemi. Kuršu zemes padome nolēma slēgt mieru ar ordeni un atļāva izvietot ordeņa karavīrus Kuldīgā, kas tiek uzskatīts par pilsētas dibināšanas sākumu. Tajā kopā ar vācbrāļu garnizonu palika arī daļa kuršu labiešu, bet daži citi kuršu novadi nodrošināja šo mieru ar ķīlniekiem. Lietuvas dižkunigaitis Mindaugs Kurzemes pakļaušanai savāca lielu karaspēku, tomēr cieta sakāvi 1244. gada Embūtes kaujā un 1245. gada lietuviešu karagājienā uz Kursu.
 1252. gadā, kad katoļu ticībā pārgājušais Lietuvas valdnieks Mindaugs bija noslēdzis savienību ar Livonijas ordeni, mestra pienākumu izpildītājs Seinas Eberhards vadīja karagājienu Dienvidkursas pakļaušanai. Pie Dangas upes ietekas Nemunā ordeņa brāļi uzcēla Memelburgas pili.
 1253. gada 4. aprīlī krustnešu karaspēka vadonis Sainas grāfs Eberhards apliecināja, ka pēc Romas pāvesta rīkojuma ar Sāmsalas bīskapa un citu garīdznieku starpniecību viņš ordeņa vārdā Rīgas sanāksmē vienojies ar Kursas bīskapu Heinrihu no Licelburgas par 6 kuršu zemju sadalīšanu, pie kam Vanemas, Ventavas, Bandavas, Cekļa, Duvzares un Piemares zemēs minētais bīskaps saņem vienu, bet ordenis divas trešdaļas, kas izteiktas ar vārdā nosauktiem novadiem un to piederumiem. Vanemanes 3 ezeri (Kaņģeru, Engures un Usmas), kā arī Liepājas, Durbes un Svētezers palika nedalīti kopīgā lietošanā; upes, kas tek no šiem ezeriem, piederēja attiecīga novada kuršiem, paturot spēkā katra zemes kunga kundzību viņa zemē un tās ūdeņos. Tāpat nedalītas palika Kursas akmens lauztuves; ja vēlāk tiktu atklātas minerālu vai metālu atradnes, tad katrs kungs savā zemē paturētu kalnu regālijas. Neviens kursis nezaudēja savas īpašuma tiesības uz tīrumiem, pļavām, zvejas ūdeņiem, nesvētiem mežiem un bišu kokiem, bet arī bīskaps un ordenis paturēja savas grunts kungu tiesības uz kuršu realnastām. Kopīgos ūdeņos bīskapa ļaudis deva zivju desmito tiesu bīskapam, bet ordeņa ļaudis ordenim.
 notika Durbes kauja, kurā žemaišu un kuršu karaspēki bez karaļa Mindauga piekrišanas smagi sakāva krustnešus un viņu sabiedrotos prūšus. Sekojošās kuršu sacelšanās laikā 1263. gadā kurši atkārtoti uzbruka Klaipēdai, taču nespēja to ieņemt.
 Kurzemes hercogiste un Kurzemes guberņa
 Galvenais raksts: Kurzemes un Zemgales hercogiste
 Pēc Livonijas kara 1561. gadā Kurzemes un Zemgales teritorijā tika izveidota Kurzemes un Zemgales hercogiste, kas atradās vasaļatkarībā no Lietuvas dižkunigaitijas, pēc 1569. gada — no Polijas—Lietuvas kopvalsts.
 Vācu literāts Rozins Lentilijs 17. gadsimta beigās rakstīja, ka Kurzemes jūrmalas iedzīvotāji (līvi) lieto igauņu valodu, bet citi lieto latviešu valodu, kam nav gandrīz nekā kopēja ar kādu citu valodu, un runā viņu noteiktā Kurzemes un Vidzemes daļā.
 Pēc Polijas-Lietuvas sadalīšanas 1795. gadā Kurzeme tika pievienota Krievijas impērijai un izveidota Kurzemes guberņa.
 Pēc Kurzemes okupācijas 1812. gada jūlijā uz sešiem mēnešiem tika atjaunota Kurzemes, Zemgales un Piltenes hercogiste.
 Kurzeme 20. gadsimtā
 Kopš 1918. gada 18. novembra Kurzeme veido daļu no Latvijas Republikas, ko 1940.-1991. bija anektējusi PSRS. Ļoti smagi Kurzeme cieta abos pasaules karos. Otrajā pasaules karā ilgstoša kara darbība notika tās ziemeļu un rietumu daļā (saukts par "Kurzemes katlu" jeb "Kurzemes cietoksni"; 1944—1945).
 Iedzīvotāji
 Teritorija
 Līdz 1949. gada reformai
 Līdz 1949. gada 31. decembrim Kurzemi veidoja Liepājas apriņķis (līdz 1920. gada 9. augustam — Grobiņas apriņķis), Ventspils apriņķis, Aizputes apriņķis, Kuldīgas apriņķis un Talsu apriņķis, kuru ārējās robežas veidoja Kurzemes kultūrvēsturiskā novada robežu.
 Pēc 2008. gada reformas
 Pēc Latvijas Republikas Saeimā 2008. gada 18. decembrī pieņemtā „LR Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likuma” Kurzemes vēlēšanu apgabalā atradās 19 novadi un 2 republikas pilsētas:
 Pēc 2021. gada reformas
 Pēc 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas un Latviešu vēsturisko zemju likuma pieņemšanas otrajā lasījumā Kurzemei kā latviešu vēsturiskajai zemei pieder:
 Liepājas valstspilsēta
 Ventspils valstspilsēta
 Dienvidkurzemes novads: Aizputes pagasts, Aizputes pilsēta, Bārtas pagasts, Bunkas pagasts, Cīravas pagasts, Dunalkas pagasts, Dunikas pagasts, Durbes pagasts, Durbes pilsēta, Embūtes pagasts, Gaviezes pagasts, Gramzdas pagasts, Grobiņas pagasts, Grobiņas pilsēta, Kalētu pagasts, Kalvenes pagasts, Kazdangas pagasts, Lažas pagasts, Medzes pagasts, Nīcas pagasts, Otaņķu pagasts, Pāvilostas pilsēta, Priekules pagasts, Priekules pilsēta, Rucavas pagasts, Sakas pagasts, Tadaiķu pagasts, Vaiņodes pagasts, Vecpils pagasts, Vērgales pagasts, Virgas pagasts
 Kuldīgas novads: Alsungas pagasts, Ēdoles pagasts, Gudenieku pagasts, Īvandes pagasts, Kabiles pagasts, Kuldīgas pilsēta, Kurmāles pagasts, Laidu pagasts, Nīkrāces pagasts, Padures pagasts, Pelču pagasts, Raņķu pagasts, Rendas pagasts, Rudbāržu pagasts, Rumbas pagasts, Skrundas pagasts, Skrundas pilsēta, Snēpeles pagasts, Turlavas pagasts
 Saldus novads: Blīdenes pagasts, Brocēnu pilsēta, Cieceres pagasts, Ezeres pagasts, Gaiķu pagasts, Jaunlutriņu pagasts, Kursīšu pagasts, Lutriņu pagasts, Nīgrandes pagasts, Novadnieku pagasts, Pampāļu pagasts, Remtes pagasts, Saldus pagasts, Saldus pilsēta, Šķēdes pagasts, Zaņas pagasts, Zirņu pagasts, Zvārdes pagasts
 Talsu novads: Abavas pagasts, Ārlavas pagasts, Balgales pagasts, Dundagas pagasts, Ģibuļu pagasts, Īves pagasts, Kolkas pagasts, Ķūļciema pagasts, Laidzes pagasts, Laucienes pagasts, Lībagu pagasts, Lubes pagasts, Mērsraga pagasts, Rojas pagasts, Sabiles pilsēta, Stendes pilsēta, Strazdes pagasts, Talsu pilsēta, Valdemārpils pilsēta. Valdgales pagasts, Vandzenes pagasts, Virbu pagasts
 Tukuma novads: Cēres pagasts, Degoles pagasts, Engures pagasts, Irlavas pagasts, Jaunsātu pagasts, Kandavas pagasts, Kandavas pilsēta, Matkules pagasts, Pūres pagasts, Sēmes pagasts, Smārdes pagasts, Tukuma pilsēta, Tumes pagasts, Vānes pagasts, Viesatu pagasts, Zantes pagasts, Zemītes pagasts, Zentenes pagasts
 Ventspils novads: Ances pagasts, Jūrkalnes pagasts, Piltenes pagasts, Piltenes pilsēta, Popes pagasts, Puzes pagasts, Tārgales pagasts, Ugāles pagasts, Usmas pagasts, Užavas pagasts, Vārves pagasts, Ziru pagasts, Zlēku pagasts
 Ievērojamas vietas
 Kuldīgā atrodas lielākais Latvijas ūdenskritums — Ventas rumba, kas ir platākais ūdenskritums Eiropā.
 Talsos, pilsētā, kas izvietojusies uz deviņiem pakalniem divu ezeru krastos, paceļas Talsu pilskalns. Tas tiek uzskatīts par vienu no lielākajiem un vislabāk nocietinātājiem Senās Kursas pilskalniem.
 Pie Aizputes, vienas no senākajām Kurzemes pilsētām, Tebras upes krastā stāv sena ordeņa pils.
 Dabas rezervāti
 Slīteres nacionālais parks (agrākais Slīteres rezervāts)
 Grīņu dabas rezervāts
 Moricsalas dabas rezervāts
 Skatīt arī
 Kurši
 Kurzemes bīskapija
 Kurzemes un Zemgales hercogiste
 Kurzemes valdnieku uzskaitījums
 Kurzemes guberņa
 Kurzemes plānošanas reģions
 Livonijas ordenis
 Livonijas ordeņa mestri
 Atsauces
 Ārējās saites
 A. Švābe "Senā Kursa".
 Latvijas kultūrvēsturiskie novadi


text:
 7.3.2009
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 55/35
 Žaloba podaná dne 16. prosince 2008 – iPublish Ganske Interactive Publishing v. OHIM (Ztvárnění navigačního přístroje)
 (Věc T-555/08)
 (2009/C 55/63)
 Jednací jazyk: němčina
 Účastníci řízení
 Žalobkyně: iPublish Ganske Interactive Publishing GmbH (Hamburk, Německo) (zástupce: V. Knies, advokát)
 Žalovaný: Úřad pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory)
 Návrhová žádání žalobkyně
 —
 zrušit rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 3. října 2008 ve věci R 709/2008-4 a
 —
 uložit OHIM náhradu nákladů řízení.
 Žalobní důvody a hlavní argumenty
 Dotčená ochranná známka Společenství: Trojrozměrná ochranná známka Společenství, která znázorňuje navigační přístroj v černé a bílé barvě a mimo jiné se vyznačuje bočním modrým pruhem, pro výrobky a služby zařazené do tříd 9, 39 a 42 (přihláška č. 6 092 639).
 Rozhodnutí průzkumového referenta: Zamítnutí zápisu.
 Rozhodnutí odvolacího senátu: Zamítnutí odvolání.
 Dovolávané žalobní důvody: Porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 40/94 (1), protože přihlašovaná ochranná známka má nezbytnou rozlišovací způsobilost.
 (1) Nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146).


type: legislation

text:
 |
 52014PC0707
 Togra le haghaidh RIALACHÁN Ó PHARLAIMINT NA hEORPA AGUS ÓN gCOMHAIRLE maidir le Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93 ón gComhairle maidir le comhrialacha le haghaidh allmhairí táirgí áirithe teicstíle ó thríú tíortha a aisghairm /* COM/2014/0707 final - 2014/0334 (COD) */
 MEABHRÁN MÍNIÚCHÁIN
 1. COMHTHÉACS AN TOGRA
 Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93 maidir le
 comhrialacha le haghaidh allmhairí táirgí áirithe teicstíle ó thríú tíortha, tá
 feidhm aige maidir le hallmhairí táirgí teicstíle de thionscnamh tríú tíortha,
 tíortha a bhfuil comhaontuithe déthaobhacha tugtha i gcrích ag an gComhphobal
 Eorpach leo, nó prótacail sínithe nó socruithe eile déanta aige leo.
 Le blianta beaga anuas, níor choinnigh an
 tAontas Eorpach comhaontuithe déthaobhacha maidir le trádáil i dteicstílí ach
 leis an Rúis agus leis an tSeirbia. Tar éis aontachas na Rúise leis an
 Eagraíocht Dhomhanda Trádála (EDT) agus teacht i bhfeidhm an Chomhaontaithe
 Cobhsaíochta agus Comhlachais leis an tSeirbia, níl an príomhchuspóir a thíodh
 ag Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93 ann a thuilleadh.
 Thairis sin, úsáideadh Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93
 chun teorainneacha cainníochtúla a fhorchur ar tháirgí teicstílí áirithe de
 thionscnamh Dhaon-Phoblacht na Síne i rith tréimhse teoranta agus chun úsáid a
 bhaint as an sásra cosanta idirthréimhseach a bhaineann le táirgí ar leith le
 haghaidh na Síne ina dhiaidh sin. Chuaigh an sásra sin in éag an 11 Nollaig 2013.
 Leis an togra seo, dá bhrí sin, déantar foráil
 maidir le Rialacháin (CEE) Uimh. 3030/93 ón gComhairle a aisghairm d'fhonn
 deimhneacht dhlíthiúil a chur chun cinn.
 2014/0334 (COD)
 Togra le haghaidh
 RIALACHÁN Ó PHARLAIMINT NA hEORPA AGUS ÓN
 gCOMHAIRLE
 maidir le Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93
 ón gComhairle maidir le comhrialacha le haghaidh allmhairí táirgí áirithe
 teicstíle ó thríú tíortha a aisghairm
 TÁ PARLAIMINT NA hEORPA AGUS
 COMHAIRLE AN AONTAIS EORPAIGH,
 Ag féachaint don Chonradh ar Fheidhmiú an
 Aontais Eorpaigh, agus go háirithe Airteagal 207 de,
 Ag féachaint don togra ón gCoimisiún Eorpach,
 Tar éis dóibh an dréachtghníomh reachtach a
 chur chuig na parlaimintí náisiúnta,
 Ag gníomhú dóibh i gcomhréir leis an ngnáthnós
 imeachta reachtach,
 De bharr an méid seo a leanas:
 (1) Tháinig Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93[1] ón gComhairle i
 bhfeidhm an 9 Samhain 1993 agus bhí feidhm aige amhail ón 1 Eanáir 1993.
 (2) An 22 Lúnasa 2012,
 rinne Cónaidhm na Rúise aontachas leis an Eagraíocht Dhomhanda Trádála. Mar thoradh air sin, bhí Poblacht na Seirbia ar an
 tír dheireanach a raibh comhaontú déthaobhach maidir le trádáil i dteicstílí ag
 an Aontas Eorpach léi.
 (3) An 29 Aibreán 2008
 síníodh Comhaontú Cobhsaíochta agus Comhlachais idir na Comhphobail Eorpacha
 agus a mBallstáit, ar thaobh amháin, agus Poblacht na Seirbia den pháirt eile[2]. Tháinig sé i bhfeidhm
 an 1 Meán Fómhair 2013. An 1 Feabhra 2010, tháinig an
 Comhaontú Eatramhach maidir le trádáil agus cúrsaí a bhaineann le trádáil idir
 an Comhphobal Eorpach, de pháirt amháin, agus Poblacht na Seirbia, den pháirt
 eile[3] i bhfeidhm. Ó shin i
 leith, ní raibh feidhm ag Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93 le Poblacht na
 Seirbia a thuilleadh.
 (4) Chuaigh Teideal I de
 Rialachán (CE) Uimh. 427/2003[4]
 in éag an 11 Nollaig 2013. Dá bhrí sin, tá an fhéidearthacht bearta
 cosanta a fhorchur tríd an sásra sin imithe in éag.
 (5) Sna himthosca a
 thuairiscítear in aithrisí 1-4, ba cheart Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93 a
 aisghairm chun deimhneacht dhlíthiúil a chur chun cinn,
 TAR ÉIS AN RIALACHÁN SEO A GHLACADH:
 Airteagal 1
 Aisghairm Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93
 Aisghairtear Rialachán (CEE) Uimh. 3030/93.
 Airteagal 2
 Teacht
 i bhfeidhm agus cur i bhfeidhm
 Tiocfaidh an Rialachán seo i bhfeidhm an lá
 tar éis lá a fhoilsithe in Iris Oifigiúil an Aontais Eorpaigh.
 Beidh an Rialachán seo ina cheangal
 go huile agus go hiomlán agus beidh sé infheidhme go díreach i ngach Ballstát.
 Arna dhéanamh sa Bhruiséil,
 Thar ceann Pharlaimint na hEorpa Thar
 ceann na Comhairle
 An tUachtarán An
 tUachtarán
 [1] Rialachán (CEE)
 Uimh. 3030/93 ón gComhairle an 12 Deireadh Fómhair 1993 maidir le
 comhrialacha le haghaidh allmhairí táirgí áirithe teicstíle ó thríú tíortha (IO
 L 275, 08.11.1993, lch. 1).
 [2] An comhaontú cobhsaíochta agus comhlachais idir na
 Comhphobail Eorpacha agus a mBallstát de pháirt amháin, agus Poblacht na
 Seirbia den pháirt eile (IO L 278, 18.10.2013, lch. 16).
 [3] Comhaontú eatramhach ar
 thrádáil agus ar chúrsaí a bhaineann le trádáil idir an Comhphobal Eorpach, de
 pháirt amháin, agus Poblacht na Seirbia, den pháirt eile (IO L 28, 30.1.2010,
 Lch. 2).
 [4] Rialachán (CE) Uimh. 427/2003
 ón gComhairle maidir le sásra cosanta idirthréimhseach atá sonrach ó thaobh an
 táirge d'allmhairí de thionscnamh Dhaon-Phoblacht na Síne (IO L 65, 8.3.2003,
 lch. 1).


text:
 21.6.2014
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 L 182/20
 UITVOERINGSVERORDENING (EU) Nr. 684/2014 VAN DE COMMISSIE
 van 20 juni 2014
 ter verlening van een vergunning voor canthaxanthine als toevoegingsmiddel voor diervoeding voor vermeerderingshennen (vergunninghouder DSM Nutritional products Ltd)
 (Voor de EER relevante tekst)
 DE EUROPESE COMMISSIE,
 Gezien het Verdrag betreffende de werking van de Europese Unie,
 Gezien Verordening (EG) nr. 1831/2003 van het Europees Parlement en de Raad van 22 september 2003 betreffende toevoegingsmiddelen voor diervoeding (1), en met name artikel 9, lid 2,
 Overwegende hetgeen volgt:
 (1)
 De verlening van vergunningen voor toevoegingsmiddelen voor diervoeding, met inbegrip van de vergunningsgronden en -procedures, is geregeld bij Verordening (EG) nr. 1831/2003.
 (2)
 Overeenkomstig artikel 7 van Verordening (EG) nr. 1831/2003 is een aanvraag voor de verlening van een vergunning voor canthaxanthine ingediend. Bij die aanvraag waren de krachtens artikel 7, lid 3, van Verordening (EG) nr. 1831/2003 vereiste gegevens en documenten gevoegd.
 (3)
 De aanvraag betreft de verlening van een vergunning voor een preparaat van canthaxanthine als toevoegingsmiddel voor diervoeding in de categorie „zoötechnische toevoegingsmiddelen” voor vermeerderingshennen.
 (4)
 De Europese Autoriteit voor voedselveiligheid (EFSA) heeft in haar advies van 12 december 2012 (2) geconcludeerd dat het preparaat van canthaxanthine onder de voorgestelde gebruiksvoorwaarden geen ongunstige effecten voor de diergezondheid, de menselijke gezondheid en het milieu heeft en dat het gebruik van dat preparaat het voortplantingsvermogen van vermeerderingshennen kan stabiliseren. Specifieke eisen voor toezicht na het in de handel brengen acht de EFSA niet nodig. De EFSA heeft ook het rapport over de analysemethode voor het toevoegingsmiddel voor diervoeding geverifieerd dat door het bij Verordening (EG) nr. 1831/2003 ingestelde referentielaboratorium was ingediend.
 (5)
 Uit de beoordeling van het preparaat van canthaxanthine blijkt dat aan de in artikel 5 van Verordening (EG) nr. 1831/2003 vermelde voorwaarden voor de verlening van een vergunning wordt voldaan. Het gebruik van het preparaat zoals omschreven in de bijlage bij deze verordening moet daarom worden toegestaan.
 (6)
 De in deze verordening vervatte maatregelen zijn in overeenstemming met het advies van het Permanent Comité voor de voedselketen en de diergezondheid,
 HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING VASTGESTELD:
 Artikel 1
 Verlening van de vergunning
 Voor het in de bijlage beschreven preparaat, dat behoort tot de categorie „zoötechnische toevoegingsmiddelen” en de functionele groep „andere zoötechnische toevoegingsmiddelen”, wordt onder de in die bijlage vastgestelde voorwaarden een vergunning voor gebruik als toevoegingsmiddel voor diervoeding verleend.
 Artikel 2
 Deze verordening treedt in werking op de twintigste dag na die van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepasselijk in elke lidstaat.
 Gedaan te Brussel, 20 juni 2014.
 Voor de Commissie
 De voorzitter
 José Manuel BARROSO
 (1) PB L 268 van 18.10.2003, blz. 29.
 (2) EFSA Journal (2013) 11(1):3047.
 BIJLAGE
 Identificatienummer van het toevoegingsmiddel
 Naam van de vergunninghouder
 Toevoegingsmiddel
 Samenstelling, chemische formule, beschrijving, analysemethode
 Diersoort of -categorie
 Maximumleeftijd
 Minimumgehalte
 Maximumgehalte
 Overige bepalingen
 Einde van de vergunningsperiode
 Maximumgehalte aan residuen in de desbetreffende levensmiddelen van dierlijke oorsprong
 mg werkzame stof/kg volledig diervoeder met een vochtgehalte van 12 %
 Categorie: zoötechnische toevoegingsmiddelen. Functionele groep: andere zoötechnische toevoegingsmiddelen (stabilisering van het voortplantingsvermogen)
 4d161 g
 DSM Nutritional products Ltd Vertegenwoordigd door DSM Nutritional Products Sp. Z.o.o
 Canthaxanthine
 Samenstelling van het toevoegingsmiddel
 Preparaat bevat ten minste:
 10 % canthaxanthine;
 ≤ 2,2 % ethoxyquine;
 dichloormethaan: ≤ 10 mg/kg toevoegingsmiddel.
 Karakterisering van de werkzame stof
 canthaxanthine
 C40H52O2
 CAS-nr. 514-78-3
 Gehalte: minimum 96 %
 Geproduceerd door chemische synthese
 Analysemethode
 (1)
 —
 Voor de bepaling van canthaxanthine in het toevoegingsmiddel: spectrofotometrie (426 nm)
 —
 Voor de bepaling van canthaxanthine in voormengsels en diervoeders: normale fase hogeprestatie-vloeistofchromatografie, gekoppeld aan VIS-detectie (NP-HPLC-VIS, 466 nm)
 Vermeerderingshennen
 —
 6
 6
 1.
 In de gebruiksaanwijzing voor het toevoegingsmiddel en het voormengsel de opslagomstandigheden en de stabiliteit bij warmtebehandeling vermelden.
 2.
 De totale hoeveelheid canthaxanthine mag niet meer bedragen dan 6 mg canthaxanthine/kg volledig diervoeder.
 3.
 Dit preparaat mag met canthaxanthine en andere carotenoïden worden vermengd op voorwaarde dat de totale hoeveelheid van het mengsel niet meer bedraagt dan 80/mg kg volledig diervoeder.
 4.
 Voor de veiligheid van de gebruiker: bij hantering moeten ademhalingsbescherming, veiligheidsbril en -handschoenen worden gedragen.
 10 juli 2024
 15 mg canthaxanthine/kg lever (nat weefsel) en 2,5 mg canthaxanthine/kg huid/vet (nat weefsel)
 (1) Nadere bijzonderheden over de analysemethoden zijn te vinden op het volgende adres van het referentielaboratorium van de Europese Unie voor toevoegingsmiddelen voor diervoeding: www.irmm.jrc.be/eurl-feed-additives.


text:
L-assedju ta' Malta, magħruf ukoll bħala l-assedju tal-Belt Valletta jew l-imblokk Franċiż () , kien assedju ta' sentejn u imblokk tal-gwarniġġjon Franċiż fil-Valletta u t-Tliet Ibliet, l-akbar insedjamenti u port ewlieni fil-gżira Mediterranja ta' Malta ]], bejn l-1798 u l-1800. Malta kienet ġiet maqbuda minn forza spedizzjonarja Franċiża matul il-kampanja tal-Mediterran tal-1798, u ggarniżata bi 3,000 suldat taħt il-kmand ta’ Claude- Henri Belgrand de Vaubois. Wara li l-Royal Navy Ingliża qerdet il-Flotta tal-Mediterran Franċiża fil-Battalja tan-Nil fl-1 ta’ Awwissu 1798, l-Ingliżi setgħu jibdew imblokk ta’ Malta, assistiti minn rewwixta fost il-popolazzjoni indiġena Maltija kontra ħakma Franċiża. Wara l-irtir tagħha lejn il-Belt Valletta, il-gwarniġġjon Franċiż iffaċċjat nuqqas kbir ta’ ikel, aggravat mill-effettività tal-imblokk Brittaniku. Għalkemm waslu kwantitajiet żgħar taʼ provvisti kmieni fl- 1799, ma kienx hemm aktar traffiku sal- bidu tal- 1800, u sa dak iż- żmien il- ġuħ u l- mard kienu qed ikollhom effett diżastruż fuq is- saħħa, il- moral, u l- kapaċità tal- ġlieda tat- truppi Franċiżi.
 Fi Frar 1800, konvoj sinifikanti taħt il-Kontro-Ammirall Jean-Baptiste Perrée mibgħut minn Toulon għamel sforz determinat biex jerġa’ jforni l-gwarniġġjon. L-iskwadra tal-imblokk taħt ir-Rear-Admiral Lord Nelson interċettat il-konvoj fil-vista tat-truppi li kienu qed ibatu l-ġuħ fuq Malta. Perrée inqatel u l-bastiment ewlieni tiegħu nqabad fil-Battalja tal-Konvoj ta' Malta (1800) fil-qosor ta' wara; l-ebda provvisti ma waslu Malta. Ix-xahar ta' wara, il-vapur tal-linja Guillaume Tell salpa mill-Belt lejn Toulon, mgħobbi bis-suldati, iżda dan ukoll ġie interċettat u fi [ [Azzjoni tal-31 ta' Marzu 1800|battalja missielta]] ġiet imġiegħla tiċċedi f'idejn skwadra Ingliża akbar. Dawn it-telfiet għamlu l-pożizzjoni Franċiża fuq Valletta insostenibbli, u l-konsenja tagħha inevitabbli. Għalkemm Vaubois żamm għal ħames xhur oħra, eventwalment ċeda fl-4 ta’ Settembru u Malta ttieħdet mill-Gran Brittanja.
 Battalji tal-Gwerer Rivoluzzjonarji Franċiżi
 1798 f'Malta
 1799 f'Malta
 1800 f'Malta
 Gwerer li jinvolvu lil Malta
 Assedji li jinvolvu l-Gran Brittanja
 Kampanja tal-Mediterran tal-1798
 Ribelljonijiet tas-seklu 18
 Assedji li jinvolvu lil Malta
 Seklu 18 fil-Belt Valletta
 Malta taħt il-Franċiżi
 Ribelljonijiet f'Malta
 Insurgencies fl-Ewropa