text:
 5.12.2009
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 297/20
 Postanowienie Sądu Pierwszej Instancji z dnia 28 października 2009 r. — CureVac przeciwko OHIM — Qiagen (RNAiFect)
 (Sprawa T-80/08) (1)
 (Wspólnotowy znak towarowy - Postępowanie w sprawie sprzeciwu - Zgłoszenie słownego wspólnotowego znaku towarowego RNAiFect - Wcześniejszy słowny wspólnotowy znak towarowy RNActive - Względna podstawa odmowy rejestracji - Brak prawdopodobieństwa wprowadzenia w błąd - Artykuł 8 ust. 1 lit. b) rozporządzenia (WE) nr 40/94 [obecnie art. 8 ust. 1 lit. b) rozporządzenia (WE) nr 207/2009])
 2009/C 297/28
 Język postępowania: niemiecki
 Strony
 Strona skarżąca: CureVac GmbH (Tybinga, Niemcy) (przedstawiciel: adwokat F. Graf von Stosch)
 Strona pozwana: Urząd Harmonizacji w ramach Rynku Wewnętrznego (znaki towarowe i wzory) (przedstawiciele: M. Kicia i S. Schäffner, pełnomocnicy)
 Stronami postępowania przed Izbą Odwoławczą była również, interwenient przed Sądem: Qiagen GmbH (Hilden, Niemcy) (przedstawiciele: początkowo adwokat E. Krings, następnie adwokaci V. von Bomhard, A. Renck i T. Dolde)
 Przedmiot sprawy
 Skarga na decyzję Pierwszej Izby Odwoławczej OHIM z dnia 11 grudnia 2007 r. (sprawa R 1219/2006-1) dotyczącą postępowania w sprawie sprzeciwu pomiędzy CureVac GmbH a Qiagen GmbH.
 Sentencja wyroku
 1)
 Skarga zostaje oddalona.
 2)
 CureVac GmbH zostaje obciążona kosztami postępowania.
 (1) Dz.U. C 107 z 26.4.2008.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 17. 10. 90 Publikatieblad van de Europese Gemeenschappen Nr. L 285/ 1
 I
 (Besluiten waarvan de publikatie voorwaarde is voor de toepassing)
 VERORDENING (EEG) Nr. 2984/90 VAN DE COMMISSIE
 van 16 oktober 1990
 tot vaststelling van de invoerheffingen voor granen en meel, gries en griesmeel
 van tarwe of van rogge
 DE COMMISSIE VAN DE EUROPESE worden gehandhaafd binnen een contante maximum
 GEMEENSCHAPPEN, marge op een bepaald moment van 2,25 %,
 Gelet op het Verdrag tot oprichting van de Europese — een omrekeningskoers voor de andere munteenheden,
 Economische Gemeenschap, die is gebaseerd op het gemiddelde van de koersen
 Gelet op de Akte van Toetreding van Spanje en Portugal, van de ecu die in een bepaalde periode zijn bekendge
 maakt in het Publikatieblad van de Europese
 Gelet op Verordening (EEG) nr. 2727/75 van de Raad van Gemeenschappen, serie C, en op welke koers de in het
 29 oktober 1975 houdende een gemeenschappelijke orde vorige streepje bedoelde correctiefactor is toegepast,
 ning der markten in de sector granen ('), laatstelijk gewij aan te houden ; deze wisselkoersen zijn de op 15 oktober
 zigd bij Verordening (EEG) nr. 1340/90 (2), inzonderheid 1 990 vastgestelde koersen ;
 op artikel 13, lid 5,
 Overwegende dat de bovengenoemde correctiefactor
 Gelet op Verordening (EEG) nr. 1676/85 van de Raad van wordt toegepast op alle elementen voor de berekening
 11 juni 1985 inzake de waarde van de rekeneenheid en de van heffingen, met inbegrip van de gelijkwaardig
 omrekeningskoersen die in het kader van het gemeen heidscoëfficiënten ;
 schappelijk landbouwbeleid moeten worden toegepast (3),
 laatstelijk gewijzigd bij Verordening (EEG) nr. 2205/90 (4), Overwegende dat de toepassing van de in Verordening
 inzonderheid op artikel 3, (EEG) nr. 1801 /90 neergelegde regelen op de aanbod
 prijzen en noteringen van heden die de Commissie
 Gelet op het advies van het Monetair Comité, bekend zijn, leidt tot het wijzigen van de thans geldende
 Overwegende dat de heffingen die van toepassing zijn bij heffingen overeenkomstig ,de bijlage van deze verorde
 invoer van granen, meel van tarwe en rogge, gries en ning,
 griesmeel van tarwe, werden vastgesteld bij Verordening HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING
 (EEG) nr. 1801 /90 van de Commissie (*) en de verorde VASTGESTELD :
 ningen die deze nadien hebben gewijzigd ;
 Overwegende dat, ten einde de normale werking van het Artikel 1
 stelsel van heffingen te verzekeren, het nodig is voor de De bij de invoer van de in artikel 1 , onder a), b) en c), van
 berekening van deze laatste : Verordening (EEG) nr. 2727/75 genoemde produkten te
 — een uit de spilkoers voortvloeiende omrekeningskoers innen heffingen worden vastgesteld in de bijlage.
 waarop de in artikel 3, lid 1 , laatste alinea, van Veror
 Artikel 2
 dening (EEG) nr. 1676/85 bedoelde correctiefactor is
 toegepast, voor de munteenheden welke onderling Deze verordening treedt in werking op 17 oktober 1990.
 Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepasselijk in
 elke Lid-Staat.
 Gedaan te Brussel, 16 oktober 1990.
 Voor de Commissie
 Ray MAC SHARRY
 Lid van de Commissie
 (') PB nr. L 281 van 1 . 11 . 1975, blz. 1.
 (2) PB nr. L 134 van 28 . 5. 1990, blz. 1.
 (3) PB nr. L 164 van 24. 6. 1985, blz. 1.
 (4) PB nr. L 201 van 31 . 7. 1990, blz. 9.
 (0 PB nr. L 167 van 30. 6. 1990, blz. 8.
 ---pagebreak--- Nr. L 285/2 Publikatieblad van de Europese Gemeenschappen 17. 10. 90
 BIJLAGE
 bij de verordening van de Commissie van 16 oktober 1990 tot vaststelling van de invoerhef
 fingen voor granen en meel, gries en griesmeel van tarwe of van rogge
 (ecu/ton)
 Heffingen
 GN-code ■
 Portugal Derde landen
 0709 90 60 26,98 140,10 00
 0712 9019 26,98 140,10 OH
 1001 10 10 21,43 191,12 00
 1001 10 90 21,43 191,12 00
 1001 90 91 27,45 165,19
 1001 90 99 27,45 165,19
 1002 00 00 53,04 148,70 0
 1003 00 10 44,41 151,63
 1003 00 90 44,41 151,63
 1004 00 10 36,05 136,76
 1004 00 90 36,05 136,76
 1005 10 90 26,98 140,10 (2)O
 1005 90 00 26,98 140.10OO
 1007 00 90 44,41 145,45 (4)
 1008 10 00 44,41 56,14
 1008 20 00 44,41 115,03 (4)
 1008 30 00 44,41 52,53 0
 1008 90 10 0 0
 1008 90 90 44,41 52,53
 1101 00 00 51,94 244,78
 1102 10 00 86,90 222,64
 1103 11 10 46,41 309,43
 1103 11 90 55,55 263,81
 (') Voor harde tarwe („durum") van oorsprong uit Marokko, welke rechtstreeks van dat land naar de Gemeenschap
 wordt vervoerd, wordt de heffing met 0,60 ecu per ton verminderd.
 (2) Overeenkomstig Verordening (EEG) nr. 715/90 worden de heffingen niet toegepast op produkten van oorsprong
 uit de Staten in Afrika, het Caribische gebied en de Stille Oceaan of uit de landen en gebieden overzee, die recht
 streeks in de Franse overzeese departementen worden ingevoerd.
 (3) Voor mais van oorsprong uit de ACS-Staten of de LGO wordt de heffing bij invoer in de Gemeenschap met
 1,81 ecu per ton verminderd.
 (4) Voor pluimgierst en sorgho van oorsprong uit de ACS-Staten of de LGO wordt de heffing bij invoer in de
 Gemeenschap toegepast overeenkomstig Verordening (EEG) nr. 715/90.
 O Voor harde tarwe (»durum") en kanariezaad geproduceerd in Turkije, die rechtstreeks van dat land naar de
 Gemeenschap worden vervoerd, wordt de heffing met 0,60 ecu per ton verminderd.
 O De te innen heffing bij invoer van rogge, verkregen in Turkije en rechtstreeks van dat land naar de Gemeenschap
 vervoerd, is vastgesteld bij de Verordeningen (EEG) nr. 1 180/77 van de Raad (PB nr. L 142 van 9. 6. 1977, blz. 10)
 en (EEG) nr. 2622/71 van de Commissie (PB nr. L 271 van 10. 12. 1971 , blz. 22).
 f) Bij invoer van het produkt van GN-code 1008 90 10 (triticale) wordt de voor rogge geldende heffing toegepast.


type: wikipedia

text:
Temppeliherrain ritarikunta (, "Kristuksen ja Salomon temppelin köyhät ritarit") oli keskiajalla ristiretkien aikaan perustettu veljeskunta, joka vaikutti laajalti Euroopassa ja Lähi-idässä vuosina 1119–1307. Temppeliherrain ritarikunta oli ensimmäinen hengellisistä ritarikunnista, ja sen säännöt ja organisaatio olivat esikuvana useille muille ritarikunnille. Temppeliherrat olivat alun perin vaatimattomia soturimunkkeja, mutta heidän järjestönsä kasvoi pian yhdeksi keskiajan Euroopan taloudellisesti vaikutusvaltaisimmista järjestöistä. Temppeliherrojen vaurauden kasvaessa heitä alettiin pelätä ja he alkoivat saada vihamiehiä. Ranskan kuningas Filip IV syytti tekaistuin perustein temppeliherroja jumalanpilkasta ja ristiretkien epäonnistumisesta, ja kuninkaan käskystä temppeliherrojen ritarikunta tuhottiin 1300-luvun alussa.
 Järjestö
 Temppeliherrat olivat munkkiveljeskunta, ja ritarikunnan jäsenet vannoivat köyhyys- ja siveysvalan. Munkkien tavoin temppeliherrat osallistuivat päivän kaikkiin hetkipalveluksiin ja rukoilivat säännöllisesti. Uhkapeli, kiroileminen ja juovuksissa esiintyminen oli kielletty. Metsästää he saivat vain leijonia.
 Temppeliherrat nukkuivat yhteisissä makuusaleissa ja söivät ateriansa yhdessä. He eivät kuitenkaan eläneet munkkien tavoin luostarissa, eikä heiltä edellytetty samanlaista omistautumista pyhille teksteille, sillä useimmat temppeliherrat eivät olleet saaneet koulutusta, eivätkä he osanneet latinaa. Temppeliherrojen tärkein velvollisuus oli uskon puolesta sotiminen.
 Temppeliherrat saivat paavilta useita erivapauksia, jotka soivat heille muun muassa veronkanto-oikeuden hallitsemillaan alueilla, mikä johti heidän varallisuutensa ja vaikutusvaltansa nopeaan kasvuun. Osa ritarikunnan jäsenistä keskittyi pankkitoimintaan, sillä ristiretkeläiset uskoivat usein kalleutensa temppeliherrojen huostaan.
 Ritarikunnan johdossa oli suurmestari, joka oli vastuussa ainoastaan paaville. Suurmestarista seuraava oli senesalkki ja hänestä seuraava marsalkka. Heidän alapuolellaan olivat provinssien komentajat eli mestarit, jotka toimivat suurmestarin alaisuudessa. Provinsseja olivat Antiokia, Akvitania, Apulia, Aragonia, Englanti, Jerusalem, Jerusalemin kuningaskunta, Kreikka, Poitou, Portugali, Provence, Saksa, Sisilia, Tripoli ja Unkari. Provinssit oli jaettu taloihin eli preceptoreihin, joilla jokaisella oli oma komentajansa. Lisäksi oli sekalainen ja vaihteleva valikoima näiden väliin mahtuvia viranhaltijoita, kuten valtakunnalliset tarkastajat, joista ainakin Maurice Druon mainitsee kirjassaan Rautakuningas Ranskan tarkastaja de Payraud'n.
 Ritarikunnan jäsenet jakaantuivat neljään ryhmään:
 ritarit, jotka muodostivat raskaan ratsuväen
 asemiehet, jotka muodostivat kevyen ratsuväen ja jotka värvättiin alemmasta säädystä kuin ritarit
 talonpojat, jotka huolehtivat ritarikunnan maaomaisuudesta
 kappalaiset, jotka huolehtivat ritarikunnan hengellisistä tarpeista.
 Alun perin temppeliherrat jakautuivat kahteen luokkaan: ritareihin ja asemiehiin. Veljeskunnan ritarit olivat lähtöisin yläluokasta, ja he olivat saaneet sotilaskoulutuksen. Ritarit olivat ritarikunnan ylimmissä johtotehtävissä sekä palvelivat kuninkaiden ja paavin hovissa. Vain ritarit käyttivät temppeliherrojen tunnusmerkkiä, valkoista asetakkia, jossa oli punainen risti. Suurin osa jäsenistöstä oli asemiehiä, jotka olivat yleensä lähtöisin alemmista säädyistä. He pukeutuivat mustiin vaatteisiin ja toimivat sekä sotilaina että palvelijoina. Myöhemmin temppeliherroihin muodostettiin vielä kolmas luokka, kappalaiset, jotka vastasivat jumalanpalveluksista ja jäsenistön muista hengellisistä tarpeista. Vaikka naisten ei sallittu liittyä ritarikuntaan, näyttää temppeliherroilla olleen ainakin yksi nunnaluostari.
 Suurmestarit
 Hugues de Payens (1119–1136)
 Robert de Craon (1136–1147)
 Everard des Barres (1147–1151)
 Bernard de Tramelay (1151–1153)
 André de Montbard (1153–1156)
 Bertrand de Blancefort (1156–1169)
 Philippe de Milly (1169–1171)
 Odo de Saint Amand (1171–1179)
 Arnold de Torroja (1179–1184)
 Gérard de Ridefort (1184–1189)
 Robert de Sablé (1189–1193)
 Gilbert Hérail (1193–1200)
 Philippe du Plaissis (1201–1209)
 Guillaume de Chartres (1209–1218)
 Pierre de Montaigu (1218–1232)
 Armand de Périgord (1232–1244)
 Richard de Bures (1244–1247)
 Guillaume de Sonnac (1247–1250)
 Renaud de Vichiers (1250–1256)
 Thomas Bérard (1256–1273)
 Guillaume de Beaujeu (1273–1291)
 Thibaud Gaudin (1291–1292)
 Jacques de Molay (1292–1314)
 Historia
 Synty
 Temppeliherrain ritarikunnan syntyhistoria juontaa juurensa aina sydänkeskiajalle, jolloin lännellä oli kaksi päämäärää: pyrkiä pysäyttämään islamin eteneminen Euroopan mantereelle ja vallata Jerusalem. Vuonna 1095 paavi Urbanus II sanoi Clermontissa Ranskassa, että "antakaa niiden jotka ovat rosvoja tulla ritareiksi". Kristityt lähtivät ensimmäiselle ristiretkelle Palestiinaan 27. marraskuuta 1095 valloittaakseen Jerusalemin takaisin muslimeilta. Saavutettuaan voiton ristiretkeläiset perustivat neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1099, Jerusalemin kuningaskunnan.
 Joulupäivänä vuonna 1119 yhdeksän ranskalaisritaria perusti Hugo Paynsilaisen (Hugues de Payens) ja Godfrey de Saint Adhemarin johdolla munkkiritarien veljeskunnan suojelemaan kristittyjä pyhiinvaeltajia Lähi-idässä. Muut nimeltä tunnetut perustajat olivat Archambaud de Saint-Aignan, Payen de Montdidier, Geoffrey Bissot ja Rossal (tai Roland). Perimätiedon mukaan heidän päämajansa sijaitsi Salomon temppelin raunioissa, minkä vuoksi ritarikunta otti viralliseksi nimekseen "Kristuksen ja Salomon temppelin köyhät ritarit". Järjestö kuitenkin tunnettiin paremmin nimillä Temppeliherrain ritarikunta, Temppeliherrat tai Temppeliritarit. Joissain yhteyksissä kuulee myös käytettävän muotoja Temppelinherrat ja Temppelinritarit.
 Vaikka monet vastustivat ajatusta hengellisestä ritarikunnasta, saivat temppeliherrat useiden maallisten ja kirkollisten johtajien tuen. Vuonna 1127 Hugo Paynsilainen teki kiertomatkan Eurooppaan, jossa useat aateliset ottivat hänet hyvin vastaan ja tekivät järjestölle huomattavia lahjoituksia.
 Troyesin kirkolliskokouksessa vuonna 1129 temppeliherrojen ritarikunta sai katolisen kirkon virallisen hyväksynnän, ja luultavasti kirkolliskokous antoi sisterssiläismunkki Bernhard Clairvauxlaiselle tehtäväksi temppeliherrojen säännöstön laatimisen. Bernhard Clairvauxlaisesta tulikin ritarikunnan merkittävä liittolainen ja ystävä. Sääntöjen mukaan jäsenen tuli olla ritari ja aatelinen sekä luovuttaa omaisuutensa ritarikunnalle. Bernhardin ansiosta temppeliherrat saivat arvostusta ja paavi Honorius II:n tuen. Paavin vahvistuksen ritarikunta sai 1128. Bernhard kirjoitti lisäksi vuonna 1136 kirjelmän ”Uuden ritarikunnan ylistys”, jossa hän puolusti ritarikuntaa sen kriitikkoja vastaan. Tämä kirjoitus edisti ritarikunnan kasvua merkittävällä tavalla. Vuonna 1139 paavi Innocentius II määräsi, että ritarikunta oli kaikkien maallisten lakien yläpuolella ja vain paavin määräysvallan alainen. Temppeliherrat saivat myös luvan rakentaa omat pyhäkkönsä eikä heidän tarvinnut maksaa kymmenyksiä . Paavin tuen ja luottamuksen saavuttaminen oli Temppeliherroille tärkeä voitto ja yksi merkittävimmistä syistä järjestön vaikutusvallan kasvamiseen.
 Nousu ja rappeutuminen
 Jo järjestön alkuajoista lähtien Temppeliherrojen vauraus alkoi kasvaa. Vaikka kukin temppeliherra vannoi köyhyysvalan, ei se estänyt itse järjestöä vaurastumasta. Sekä Bernhard Clairvauxlaisen vaikutusvalta että paavin hyväksyntä johtivat siihen, että veljeskunta sai suuren määrän lahjoituksia sekä rikkaista aatelissuvuista tulevilta jäseniltään että varakkailta pyhiinvaeltajilta. Ritarikunta laajeni nopeasti, ja uusia preceptoreita perustettiin muiden muassa Antiokiaan, Aragoniaan, Portugaliin ja Tripoliin.
 Toisen ristiretken aikaan ritarikuntaan kuului jo 600 ritaria, ja 1100-luvulla temppeliherrain ritarikunnasta tuli Syyrian ja Palestiinan suurimpia maanomistajia. Lisäksi temppeliherrat omistivat runsaasti rakennuksia ja tontteja Euroopassa, esimerkiksi Pariisissa sekä Lontoossa, jossa heillä oli muun muassa oma satamalaituri. Vuosina 1191–1192 ritarikunta omisti koko Kyproksen saaren. Ritarikunta aloitti pankkitoiminnan kyetäkseen paremmin hallinnoimaan paisuvaa omaisuuttaan. Temppeliherrat harjoittivat rahanlainaamista, vaikka kirkko oli kieltänyt koronkiskonnan laittomana toimintana.
 Vuonna 1128 Temppeliritarit aloittivat tehokkaan rahoituskampanjan, jonka ansiosta he saivat uusia maa-alueita, rikkauksia ja jäseniä. He rakensivat mm. kirkkoja, viinitiloja ja tiilitehtaita. He myös kasvattivat viljaa, jonka sitten myivät toisiin maihin suojelemillaan vienti- ja tuontireiteillä. He uskottelivat, että rahoitusta käytettäisiin Jerusalemin puolustukseen, ja että anteliasta lahjoittajaa odottaisi jo paikka taivaassa. Kampanjan onnistuminen oli varhainen esimerkki Temppeliritarien taloudellisesta kyvykkyydestä.
 Temppeliherrat loivat perustan nykyiselle pankkilaitokselle, ja he keksivät muun muassa sekin esimuodon. Sen avulla kykeni nostamaan haluamansa summan rahaa missä tahansa temppeliherrojen omistamassa pankissa. Heidän luomiaan käytäntöjä ja periaatteita käytetään yhä nykyisessä pankkilaitoksessa. Vuoteen 1150 mennessä Temppeliherrain ritarikunnan tehtävä olikin muuttunut pyhiinvaeltajien suojelemisesta pankkitoiminnan harjoittamiseksi.
 Temppeliherrat rikastuivat Lähi-idän ryöstämisellä nopeasti ja nousivat Euroopan merkittävimpien ja vaikutusvaltaisimpien ritarikuntien joukkoon. He pystyivät kouluttamaan jopa 300 ritaria 8 kuukaudessa. Enimmillään järjestöön kuului lähes 20 000 jäsentä, joista tosin vain kymmenesosa oli ritareita. Heillä oli myös oma yksityinen laivastonsa, joka kuljetti maksua vastaan pyhiinvaeltajia ja tavaraa Pyhään maahan. Temppeliherrat pystyivät sotilaallisen voimansa turvin keräämään, varastoimaan ja kuljettamaan turvallisesti kultaharkkoja Euroopan ja Lähi-idän välillä. Aarrevarastojen verkko ja tehokas kuljetusorganisaatio tekivät temppeliherroista houkuttelevia pankkiireita niin kuninkaille kuin pyhiinvaeltajille.
 Ritarikunnan sotilaallinen voima kasvoi samaa tahtia taloudellisen mahdin kanssa. Temppeliherrat olivat 1100-luvulla yhdessä johanniittain kanssa Lähi-idän parhaita sotilaita. Temppeliherrain sotilaallinen mahti alkoi kuitenkin ajan oloon murentua. Ristiretkeläiset, mukaan lukien suuri joukko temppeliritareita, kohtasivat 4. heinäkuuta 1187 Saladinin johtaman sotajoukon Hattinissa. Jo ennen taistelua suurin osa raskain haarniskoin varustetuista temppeliritareista nääntyi hengiltä paahtavassa auringonpaisteessa, ja loput kaatuivat tai teloitettiin. Temppeliherrain suurmestari Gérard de Ridefortin epäonnistuneet strategiat olivat osasyy ristiretkeläisten häviöön. De Ridefort joutui vihollisten käsiin, vaikka ritariston sääntöihin kuului taistella kuolemaan asti. Saladin vapautti de Ridefortin, joko lunnaita vastaan tai siksi, että hän oli suostutellut temppeliritareita luovuttamaan hänelle tärkeän linnoituksen. Saladin valtasi Jerusalemin kaksi kuukautta myöhemmin.
 Temppeliherrojen sotilaallinen merkitys väheni 1200-luvulla, sillä vapaaehtoisia ei enää tullut Euroopasta entiseen tapaan. Myös hengellisten ritarikuntien keskinäinen kilpailu alkoi heikentää temppeliherroja. Varsinkin johanniittojen ja temppeliherrojen välillä oli ankara kilpailu, ja 1200-luvun loppupuolella ryhdyttiinkin esittämään niiden yhdistymistä. Akkon kukistuttua 1291 temppeliherrat siirsivät päämajansa Kyprokselle, mistä ritarikunta siirtyi pian Etelä-Ranskaan. Järjestön vaikutusvalta Euroopassa kasvoi, mutta samalla sen maine alkoi kärsiä.
 Tuho
 Suhtautuminen hengellisiin ritarikuntiin muuttui kielteisemmäksi 1200-luvun loppupuolella. Akkon kukistuminen merkitsi sitä, että temppeliherrojen alkuperäinen tarkoitus – pyhiinvaeltajien suojelu Pyhässä maassa – lakkasi eikä järjestön olemassaololle ollut enää entisiä perusteita. Samaan aikaan ritarikunnan laajat maaomaisuudet ja ritarien valta Euroopassa alkoivat herättää yhä suurempaa paheksuntaa.
 Temppeliherrain ritarikunnalle pahasti velkaantunut Ranskan kuningas Filip IV Kaunis päätti 1300-luvun alussa tuhota liian varakkaaksi ja vaikutusvaltaisiksi käyneet temppeliritarit. Filip käytti hyväkseen huhuja, joita ritarikunnasta oli alkanut kiertää. Muun muassa eräs entinen ritarikunnan jäsen oli vuonna 1304 syyttänyt temppeliherroja jumalanpilkasta ja moraalittomuudesta . Paavi Klemens V kutsui loppuvuodesta 1306 temppeliherrojen suurmestarin Jacques de Molayn Roomaan ja ehdotti, että johanniitat ja temppeliherrat yhdistyisivät yhdeksi ritarikunnaksi. Paavi myös ehdotti uutta ristiretkeä. Molay torjui kummatkin ehdotukset.
 Tämän jälkeen paavi taipui Filipin painostuksen edessä. Huhujen varjolla Filip IV vangitutti kaikki Ranskan temppeliherrat samana päivänä perjantaina 13. lokakuuta vuonna 1307. Vangittujen joukossa oli myös järjestön suurmestari Jacques de Molay. Heitä syytettiin kerettiläisyydestä. Myös ritarikunnan koko omaisuus Ranskassa määrättiin takavarikoitavaksi. Pian ritarikunnan väitettyjen rikosten laajuus tuli koko Euroopan tietoisuuteen. Filip syytti temppeliherroja harhaopista ja moraalittomuudesta, ennen kaikkea kuvainpalvonnasta (väitettiin, että parrakkaan miehen päätä esittävä kuva omasi suuria voimia), kissan palvomisesta, homoseksuaalisuudesta sekä lukemattomista muista vääristä uskomuksista ja tavoista. Väitettiin, että ritarikunnan salaisissa initiaatioriiteissä uuden jäsenen tuli kieltää Kristus kolmesti, sylkeä krusifiksiin sekä suudella seremoniaa johtavaa ritaria alaselkään, napaan ja suulle. Nykytietämyksen mukaan syytöksille ei ollut pitäviä todisteita, vaan ne oli kehitetty lietsomaan keskiajalle tyypillisiä harhaoppeihin, noituuteen ja demoneihin liittyviä pelkoja. Syytökset olivat samoja, joita Filip oli käyttänyt taistelussa paavi Bonifatius VIII:ta vastaan.
 Paavi Klemens V määräsi marraskuussa 1307 kaikki temppeliherrat vangittaviksi koko kristikunnassa ja poisti heidän etuoikeutensa, mutta vuoden 1311 kirkolliskokous äänesti kuitenkin ylivoimaisella ääntenenemmistöllä ritarikunnan lakkauttamista vastaan, ja temppeliherrat todettiin muissa maissa syyttömiksi. Filip IV painosti Klemensiä ankarasti, ja 22. maaliskuuta 1312 Klemens antoi määräyksen, jonka nojalla temppeliherrojen omaisuus koko Euroopassa takavarikoitiin ja siirrettiin johanniittojen tai maallisten hallitsijoiden haltuun.
 Vangittuja temppeliherroja kuulusteltiin, ja heidät saatiin kidutuksen avulla tunnustamaan harhaoppisuutensa. Kansalle väitettiin, että ritarikunnassa oli syyllistytty seuraaviin tekoihin:
 Kristuksen kieltäminen
 ristin polkeminen ja sylkeminen
 epäjumalan palvonta
 sodomia, jolla tarkoitettiin homoseksuaalisuutta.
 Vankeudesta päästyään monet temppeliherrat kiistivät nämä syytökset, mutta ritarikunnan maine oli jo tahrattu. Vuonna 1310 satoja ranskalaisia temppeliherroja poltettiin roviolla harhaoppisina, ja vuonna 1312 Klemens V julisti Temppeliherrain ritarikunnan lakkautetuksi. Temppeliherrain ritarikunnan viimeinen suurmestari Jacques de Molay poltettiin 18. maaliskuuta 1314 hitaasti hengiltä, ei roviolla kuten usein luullaan, Pariisissa. Poltettaessa hän kirosi Filip IV:n ja Klemens V:n.
 Sen verran syytteissä oli perää, että uuden temppeliherran ritariksi lyömistä edelsi torstai-illasta perjantai-iltapäivään kestänyt kova kidutus, jossa joukko muslimiasuisia vanhempia ritareita yritti saada kokelaan kieltämään Kristuksen – näin siksi, että temppeliherran tärkein tehtävä oli muslimeja vastaan taistelu, ja järjestön johto halusi varmistua että jäsenritariksi lyötäisiin vain niin kovia miehiä, jotka kestäisivät tällaisen painostuksen. Perjantaista lauantain keskiyöhön kokelaan vammoja hoidettiin ja sunnuntain keskiyöllä, perinteisellä Kristuksen ylösnousemuksen hetkellä, alkoi jumalanpalvelus, jossa tämän kovan kokeen läpäisseet kokelaat lyötiin ritareiksi ja he saivat valkean viittansa.
 Järjestön lakkauttamisen jälkeen temppeliherrojen omaisuus siirtyi Ranskassa valtiolle, samoin maaomaisuus Kastiliassa ja Englannissa. Muualla omaisuus jaettiin muiden veljeskuntien haltuun. Myös osa temppeliherroista liittyi johanniittoihin. Portugalissa ritarikunta jatkoi toimintaansa nimellä Kristuksen veljeskunta, sillä temppeliherrojen katsottiin tehneen maalle suuria palveluksia reconquistan aikana. Skotlannissa se säilyi Ohdakkeen veljeskunnan nimellä.
 Legendoja ja myyttejä
 Tuhonsa hetkellä temppeliherrojen ritarikunta oli merkittävä instituutio niin Euroopassa kuin Lähi-idässä, ja jo monien myyttien ja legendojen lähde. Temppeliherrat yhdistettiin Graalin maljan tarustoon ja heitä pidettiin keskiajan loppupuolella Graalin linnan puolustajina. Vapaamuurarit väittivät 1700-luvulla saaneensa salaisen perimätiedon kautta temppeliherrojen säilyttämää esoteerista viisautta. Myöhemmät veljeskunnat ovat samalla tavoin nostaneet temppeliherrojen nimen esiin väittäessään omaavansa muinaista salatietoa. Temppeliherrojen on myös esitetty olleen gnostikkoja, ja heidän on väitetty sekaantuneen lukemattomiin salaliittoihin, ja muun muassa olleen Ranskan suuren vallankumouksen takana.
 Kiinnostus temppeliherroihin on säilynyt nykypäiviin saakka. Torinon käärinliinan on väitetty olleen se epäjumalankuva, jota temppeliherrat syytösten mukaan palvoivat. Pseudohistoria ja Graalin maljan legendat nousivat uudelleen suosituiksi 1900-luvulla, ja monet kirjoittajat ovat yhdistäneet temppeliherrat laajaan salaliittoon, joka muka pyrkisi säilyttämään Jeesuksen sukulinjan. Tätä teemaa ovat hyödyntäneet myös monet 1900- ja 2000-luvun viihdekirjailijat.
 Noituussyytteet
 Jo keskiajalla oli liikkeellä tarinoita, joiden mukaan ritarikunnan jäsenet harjoittivat noituutta. Heidän myös uskottiin olleen mahtavia alkemisteja, jotka keksivät Viisasten kiven, joka pystyisi muuttamaan minkä tahansa metallin puhtaaksi kullaksi.
 Temppeliherrojen salaisista kokouksista oli liikkeellä monenlaisia huhuja. Nykyisinkään ei tiedetä, mitä temppeliritarit tekivät kokouksissaan, mutta heidän aikalaisensa ja vihamiehensä keksivät tarinoita kokousten todellisesta luonteesta. Aikalaistarinoiden mukaan temppeliherrat harjoittivat kokouksissaan saatananpalvontaa, mutta todennäköisesti nämä syytökset olivat kuitenkin suurimmaksi osaksi taikauskoista pelkoa ja kuvittelua, jota Filip IV sittemmin käytti hyväkseen.
 Vaikka syytökset noituuden harjoittamisesta eivät enimmäkseen pitäneet paikkaansa, eräät temppeliherrat kuitenkin kertoivat kuulusteluissa osallistuneensa demoni Baphometin palvontaan. He jopa väittivät Baphometin osallistuneen temppeliritarien kokouksiin ja rituaaleihin. Näiden kidutuksen alla annettujen lausuntojen uskottavuus on kuitenkin kyseenalainen.
 Kätketyt aarteet
 Temppeliherroista on liikkeellä lukuisia tarinoita, joiden mukaan he olisivat löytäneet useita kristillisiä aarteita. Heidän on väitetty löytäneen Salomon temppelin alta salaisen aarrekammion, jonka aarteiden joukkoon kuuluivat muiden muassa liitonarkki ja Graalin malja. Temppeliherrojen aarteiden joukkoon on myös väitetty kuuluneen Aaronin sauva, Jeesuksen risti ja Mooseksen kymmenen käskyä. Tarina kertoo, että ritarikunnan oma laivasto vei rikkaudet Ranskasta linnoihin, jotka sijaitsivat Portugalissa, Espanjassa ja Skotlannissa. Erään legendan mukaan viimeisen suurmestarin Jacques de Molayn kuoleman myötä meni hautaan tietoja Temppeliritarien suurimmasta aarteesta, eli ihmeellisestä pisteestä. Sen on väitetty olleen jonkinlainen arkkitehtoninen salaisuus tai ihmeellinen koodi.
 Järjestön elvytys
 Useat nykyiset kerhot ja yhdistykset kutsuvat itseään temppeliherroiksi ja vastaavilla nimillä ja väittävät polveutuvansa alkuperäisestä Temppeliherrain ritarikunnasta. On olemassa myös huhuja, joiden mukaan eräät vainoista selviytyneet temppeliritarit pakenivat Skotlantiin, missä he elvyttivät ja muodostivat uudelleen järjestönsä. Suositun salaliittoteorian mukaan Temppeliherrain ritarikunta jatkaisi nykyisinkin toimintaansa salaa vaikuttaen pörssikursseihin ja maailmantalouteen.
 Erään vapaamuurareihin liittyvän legendan mukaan järjestö olisi vainoista selviytyneiden temppeliherrojen perustama. Yksikään tarina Temppeliherrain ritarikunnan uudelleensynnystä ei ole kuitenkaan saanut historiallisesti luotettavia todisteita. Todellisuudessa suurin osa temppeliherroista liittyi ritarikunnan lakkauttamisen jälkeen muihin hengellisiin ritarikuntiin, varsinkin johanniittoihin.
 Temppeliherrat taiteessa ja populaarikulttuurissa
 Yhtenä keskiaikaisen maailman voimakkaimmista ritarikunnista Temppeliherrain ritarikunta on esiintynyt kirjallisuudessa, elokuvissa, sarjakuvissa ja videopeleissä. Keskiaikaan sijoittuvissa tarinoissa temppeliherrat kuvataan yleensä militarististen uskonkiihkoilijoiden veljeskunnaksi. Nykyaikaan sijoittuvissa tarinoissa Temppeliherrain ritarikunta on usein kehittynyt maailmanlaajuiseksi salaseuraksi. Eräissä tarinoissa ei esiinny temppeliherroja, vaan tarinan päähahmot metsästävät Temppeliherrain ritarikunnan kätkettyä aarretta. Toisinaan aarre on temppeliherrojen haltuun joutunut kristillinen pyhäinjäännös, kuten Graalin malja.
 Kirjallisuudessa
 Vuonna 1820 julkaistussa Sir Walter Scottin historiallisessa romaanissa Ivanhoe temppeliherrat kuvataan konnamaisen Sir Brian de Bois-Guilbertin hahmossa negatiivisin sävyin, mikä on vaikuttanut myöhempiin mielikuviin Temppeliherrain ritarikunnasta.
 Umberto Eco käsittelee romaanissa Foucaultin heiluri muun muassa temppeliherroja ja aiheeseen liittyvää tematiikkaa.
 Dan Brownin kirjoittamassa bestseller-romaanissa Da Vinci -koodi ja siihen perustuvassa elokuvassa, jonka mukaan temppeliherrat kätkivät pyhän Graalin katoliselta kirkolta. Da Vinci -koodin hypoteesi temppeliherrojen ja pyhän Graalin välisestä suhteesta viittaa Michael Baigentin, Richard Leighin ja Henry Lincolnin kirjaan Pyhä veri, pyhä Graal.
 Temppeliherroja käsitellään Jan Guilloun kirjoittamassa Arn Magnusson -kirjoissa (Tie Jerusalemiin, Temppeliherra ja Pohjoinen valtakunta), joka kertoo samannimisen ruotsalaisen ristiritarin elämänvaiheista. Guillou kirjoitti ristiretkitrilogian jatkoksi neljännen romaanin nimeltä Arnin perintö, jonka mukaan Tukholman kaupungin historiallinen perustaja Birger-jaarli on Arn Magnussonin jälkeläinen.
 Temppeliherrat ovat suuressa roolissa Michael P. Spradlinin kirjasarjassa Nuori Temppeliherra (The Youngest Templar), joka on pääasiassa nuorille suunnattu sarja.
 Elokuvissa
 Temppeliherrat ovat Graalin maljan vartijoiden sivuroolissa seikkailuelokuvassa Indiana Jones ja viimeinen ristiretki.
 Temppeliherrat esiintyvät keskeisessä roolissa ristiretkistä ja Jerusalemin kuningaskunnasta kertovassa elokuvassa Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä. Siinä vallanhimoiset kuningas Guy de Lusignan ja ritari Reynald de Châtillon kuvataan muslimeja halveksiviksi sodanlietsojiksi, joiden sotilaallisen kyvyttömyyden takia Saladin onnistuu Jerusalemin valloittamisessa.
 Seikkailuelokuvan National Treasure – Kansallisaarre juonessa päähahmot metsästävät Yhdysvalloissa temppeliherrojen aarretta, johon liittyvät myös vapaamuurarit, Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus, Benjamin Franklin ja George Washington.
 Videopeleissä
 Videopelin Broken Sword: The Shadow of the Templars juoneen liittyy Temppeliherrain ritarikunta.
 Temppeliherroja käsitellään pelissä Gabriel Knight 3: Blood of the Sacred, Blood of the Damned.
 Assassin's Creed -pelisarjassa Temppeliherrain ritarikunta ja sen nykyaikainen vastine Abstergo-megakorporaatio ovat tärkeässä roolissa. Yhtenä sarjan ensimmäisen pelin sivutehtävistä pelaajahahmon Altaïr ibn La-Ahadin pitää paikantaa ja tappaa 60 temppeliherrojen jäsentä ympäri pelimaailmaa.
 Sarjakuvissa
 Don Rosan käsikirjoittamassa ja piirtämässä Disneyn eläinmaailmaan sijoittuvassa seikkailussa Temppeliherrojen kätketty kruunu Roope Ankka matkustaa Aku Ankan sekä Tupun, Hupun ja Lupun kanssa Haitiin löytääkseen temppeliherrojen seremoniakruunun, jonka Euroopan kuningashuoneet yrittivät lahjoittaa Kathayn suurkaanille.
 Don Rosan mukaan Carl Barksin klassisessa seikkailutarinassa Roope-setä ja viisasten kivi esiintynyt Maailmanpankkineuvosto oli alun perin Temppeliherrain pankki.
 Ankkojen seikkailu Temppeliherrain ritarikunnan aarteen jäljillä jatkuu tarinassa Kirje kotoa, jonka mukaan temppeliherrojen aarre on kätketty MacAnkkain klaanin Ankkapurhan linnan alle Skotlannissa.
 Musiikissa
 The Templars -yhtye on nimennyt itsensä temppeliherrojen mukaan, ja sen kappaleisiin kuuluvat muun muassa "The Poor Knights of Acre" ja "Return of Jacques de Molay".
 Katso myös
 Illuminati
 Hengelliset ritarikunnat
 Siionin luostari
 Vapaamuurarit
 Lähteet
 Terence Wise: The knights of Christ. Osprey Military, London 1984. ISBN 0-85045-604-5.
 Risto Kari: Historian ABC – Kaikkien aikojen valtiot. Osa 2. Kustannusosakeyhtiö Tammi 2001. ISBN 951-31-1094-X.
 Piers Paul Read: The Templars. Phoenix Press 1999. ISBN 1-84212-142-1
 Luoto, Reima T. A.: Temppeliherrat – todellisuus ja myytit. Espoo. Fenix-Kustannus Oy. 2014. ISBN 978-951-862-208-9.
 Viitteet
 Kirjallisuutta
 Aiheesta muualla
 The Knights Templars (Catholic Encyclopedia)
 Seulonnan keskeiset artikkelit


type: caselaw

text:
 29.8.2009
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 205/21
 Преюдициално запитване, отправено от Cour administrative d'appel de Nantes (Франция) на 10 юни 2009 г. — Scott SA, Kimberly Clark SNC, понастоящем Kimberly Clark SAS/Ville d'Orléans
 (Дело C-210/09)
 2009/C 205/36
 Език на производството: френски
 Запитваща юрисдикция
 Cour administrative d'appel de Nantes
 Страни в главното производство
 Жалбоподатели: Scott SA, Kimberly Clark SNC, понастоящем Kimberly Clark SAS
 Ответник: Ville d'Orléans
 Преюдициален въпрос
 Може ли с евентуалната отмяна от френския административен съд на актове за събиране на вземания, издадени за възстановяване на помощите, обявени на 12 юли 2000 г. от Комисията на Европейските общности за несъвместими с общия пазар (1), поради нарушение на законодателните разпоредби относно материалната форма на посочените актове, предвид възможността на компетентния административен орган да отстрани порока на тези решения, да се попречи на незабавното и ефективно изпълнение на решението от 12 юли 2000 г. на Комисията, в нарушение на член 14, параграф 3 от Регламент на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора (2)?
 (1) Решение No 2002/14/ЕО на Комисията от 12 юли 2000 година относно държавна помощ, приведена в действие от Франция в полза на Scott Paper SA/Kimberly-Clark (ОВ L 12, 2002 г., стр. 1).
 (2) Регламент (ЕО) No 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).