type: wikipedia

text:
Gheorghe Dobre (n. 24 aprilie 1948) este un politician român, membru al Partidului Democrat.
 Din ianuarie 2004 până în 2005 a ocupat funcția de Ministrul al Transporturilor, Construcțiilor și Turismului în Guvernul Tăriceanu. A fost înlocuit cu Radu Berceanu.
 Înainte de a se înscrie în PD a fost membru al PSD.
 Legături externe
 Fotografia lui Gheorghe Dobre
 CV-ul ministrului Transporturilor, Gheorghe Dobre, 27 decembrie 2004, Amos News
 Ministrul Transporturilor, craiovean prin adopție, 28 decembrie 2004, Marius Pîrlea, Amos News
 Nașteri în 1948
 Miniștri români
 Politicieni români
 Membri ai Partidului Democrat (România)
 Guvernele Tăriceanu
 Politicieni români în viață


text:
Kolczyk – niewielki, ozdobny przedmiot, część biżuterii noszona w małżowinie usznej (najczęściej) oraz innych miejscach ciała. Zwykle stworzony z tytanu, stali chirurgicznej, srebra, złota, PTFE lub z bioplastu; spotyka się także artystycznie robione kolczyki kościane lub drewniane. Popularne są również kolczyki zrobione z rogu bawoła azjatyckiego – Bubalus bubalis – są odpowiednikiem ludzkich paznokci czy też włosów, zawierają keratynę, przez co ciało ludzkie je akceptuje i nie wytwarza nieprzyjemnego zapachu.
 Wstęp
 Kolczyki mogą być noszone przez kobiety i mężczyzn, ale aktualnie są najczęściej spotykane u kobiet. Plastikowe kolczyki z numerami identyfikującymi są używane także do znakowania zwierząt hodowlanych.
 Kolczyki występowały i występują w wielu kulturach na całym świecie i pełnią w nich zróżnicowaną rolę. W czasach starożytnych kolczyki oprócz funkcji estetycznej, wskazywały na przynależność do danej kasty, czy roli sprawowanej w określonym społeczeństwie. W starożytnym Egipcie kolczyki nosili m.in. przedstawiciele kasty rządzącej np. faraonowie. Natomiast w Rzymie niewolnicy. Obecnie piercing spełnia głównie rolę estetyczną, za pomocą której ludzie chcą wpisać się we współczesne trendy, modę.Sięgając do wczesnych początków rozpowszechniania się mody na kolczyki, można zauważyć jej zalążki już w starożytności. Wtedy jednak na luksus kolczyków wykonanych ze złota lub srebra mogli sobie pozwolić jedynie bogaci mieszkańcy i dlatego też były one oznaką przynależności do danej grupy społecznej. Dla mniej zamożnych obywateli pozostawały kolczyki wykonane z ptasiego pióra lub kości zwierzęcej.
 Kariera tego rodzaju biżuterii rozpoczęła się od przekłuwania uszu. Dzisiaj kolczykowanie obejmuje wszystkie części ciała, poczynając od nosa po intymne części ciała. Do najpopularniejszych miejsc kolczykowania należą: uszy, nos, pępek, język, wargi i brwi.
 Proces kolczykowania i ból z tym związany jest zróżnicowany i zależy w głównej mierze od miejsca. Czas gojenia przekłutych części ciała jest zróżnicowany: od 2–3 tygodni dla przekłuć niegłębokich, do 9 miesięcy po poważniejszych przekłuciach (zależny od miejsca i rodzaju przekucia).
 Coraz częściej można się natknąć na tzw. „tunele” – kolczyki, które wkłada się do ucha robiąc w nim dziurę i rozciągając skórę tak, iż robi się okrągły, szeroki otwór. Tunele mogą mieć różną średnicę – od kilku milimetrów po nawet kilka centymetrów.
 Stosunek Kościoła katolickiego do kolczykowania uszu
 W XIII wieku Kościół Katolicki zabronił kolczykowania uszu, w związku z dogmatem, według którego człowiek jest stworzony na obraz Boga i w związku z tym, nikt nie ma prawa ingerować w ten obraz. Po wprowadzeniu powszechnego zakazu, uszy kolczykowali sobie tylko piraci, złodzieje oraz przedstawiciele niższych klas społecznych.
 Niekorzystne efekty noszenia kolczyków w świetle badań naukowych
 Do najczęstszych powikłań związanych z noszeniem kolczyków zalicza się:
 stan zapalny
 bliznowce
 alergia (np. nikiel, złoto, srebro)
 utratę tkanki pod wpływem zerwania
 rozczłonkowanie płatków uszu
 Zarejestrowano zależność pomiędzy wczesnym przekłuwaniem uszu u dziewczynek, a występującym później rozwojem alergii.
 Według prof. Ewy Czarnobilskiej (kierownik zespołu prowadzącego badania) główną przyczyną występowania odczynu alergicznego wymienianą przez alergologów jest obecność niklu jako składnika stopów do produkcji kolczyków – przy czym nieistotny jest deklarowany przez producenta rodzaj metalu, z jakiego wykonana jest biżuteria, gdyż nikiel jest standardowym składnikiem.
 Objawy alergii widoczne są w postaci wyprysków skórnych. Objaw ten jest często tłumaczony alergią pokarmową (np. na mleko), tymczasem przyczyna leży w kontakcie kolczyka (jonów niklu) z układem immunologicznym.
 Ciekawym jest fakt, iż zaprzestanie noszenia kolczyków przez dziecko nie skutkuje zniknięciem objawów alergii. Układ immunologiczny zapamiętuje obecność jonów niklowych, które przez pewien okres życia występowały we krwi i limfie człowieka. Mimo zaprzestania noszenia kolczyków u dziecka może występować reakcja alergiczna na:
 metalowe części garderoby
 aparaty ortodontyczne
 protezy dentystyczne
 płytki ortopedyczne
 potrawy gotowane w garnkach z dodatkiem niklu
 margarynę (nikiel jest katalizatorem uwodorniającym tłuszcze nienasycone)
 monety (w szczególności jednozłotowe)
 czekoladę
 orzechy
 warzywa strączkowe
 wino
 piwo.
 W świetle badań alergologicznych na próbie 428 uczniów w wieku 7–8 i 16–17 lat stwierdzono, że:
 u 30% badanych wystąpiła alergia na nikiel
 alergia występowała częściej u dziewcząt, które miały założone kolczyki we wczesnym dzieciństwie.
 Innymi objawami alergii na nikiel są:
 nawracające infekcje
 ataki astmy
 przewlekłe zapalenie krtani.
 Zobacz też
 piercing
 Uwagi
 Przypisy
 Biżuteria


type: other

text:
Aplikace Zákona č. 109/2002 a změny ve školských zařízeních pro děti a mládež s ústavní a ochrannou výchovou – Mgr. Lenka Vacková
 > Theses k3woep
 Cílem předkládané diplomové práce je podat informace o aplikaci zákona č. 109/2002 Sb. ve školských zařízeních pro děti a mládež s nařízenou ústavní a uloženou ochrannou výchovou. O změnách, které aplikace v těchto zařízeních přinesla a případných připomínkách realizované aplikace a návrzích jednotlivých zařízeních.
 The objective of the submitted diploma work is to provide infomation about the application of the Law no. 109/2002 Coll. in educational institutions for children and young persons with mandatory residential care and imposed protective care. About changes which have been brought by the application in these institutions and about potential remarks to the implemented application and about suggestions of each institution. ...víceméně
 Dětský domov se školou výchovný ústav výchovná skupina ústavní výchova ochranná výchova opatření ve výchově rodinná skupina zúčastněné osoby práva a povinnosti. Childrens home with a school Educational institution Educational group Residential care Protective care Corrective actions in education Family group Persons concerned Rights and duties.
 Datum vytvoření / odevzdání či podání práce: 12. 9. 2006
 Identifikátor: https://is.muni.cz/th/ap5z9/
 VACKOVÁ, Lenka. \textit{Aplikace Zákona č. 109/2002 a změny ve školských zařízeních pro děti a mládež s ústavní a ochrannou výchovou} [online]. Brno, 2006 [cit. 2020-08-15]. Dostupné z: <https://theses.cz/id/k3woep/>. Diplomová práce. Masarykova univerzita, Pedagogická fakulta. Vedoucí práce PhDr. Mgr. Lenka Štěpánková, Ph.D..
 VACKOVÁ, Lenka. <i>Aplikace Zákona č. 109/2002 a změny ve školských zařízeních pro děti a mládež s ústavní a ochrannou výchovou</i> [online]. Brno, 2006 [cit. 2020-08-15]. Dostupné z: <https://theses.cz/id/k3woep/>. Diplomová práce. Masarykova univerzita, Pedagogická fakulta. Vedoucí práce PhDr. Mgr. Lenka Štěpánková, Ph.D..
 VACKOVÁ, Lenka. Aplikace Zákona č. 109/2002 a změny ve školských zařízeních pro děti a mládež s ústavní a ochrannou výchovou [online]. Brno, 2006 [cit. 2020-08-15]. Dostupné z: <https://theses.cz/id/k3woep/>. Diplomová práce. Masarykova univerzita, Pedagogická fakulta. Vedoucí práce PhDr. Mgr. Lenka Štěpánková, Ph.D..
 @MastersThesis{Vacková2006thesis,
 AUTHOR = "VACKOVÁ, Lenka",
 TITLE = "Aplikace Zákona č. 109/2002 a změny ve školských zařízeních pro děti a mládež s ústavní a ochrannou výchovou [online]",
 URL = "Dostupné z WWW <https://theses.cz/id/k3woep/>",
 | titul = Aplikace Zákona č. 109/2002 a změny ve školských zařízeních pro děti a mládež s ústavní a ochrannou výchovou
 | url = https://theses.cz/id/k3woep/
 Práva a povinnosti států v otázce migrace a uprchlictví
 Práva a povinnosti žáků, studentů a jejich zákonných zástupců se zaměřením na střední vzdělávání
 Zuzana Vymětalová
 Práva a povinnosti daňového subjektu v daňovém řízení a v průběhu daňové kontroly
 Jiří Pestr
 Práva a povinnosti oběti a pachatele domácího násilí
 Jana Štěpničková Strachová


text:
Siseveelaeva laevapere liikmete koolitus- ja kvalifikatsiooninõuded, diplomeerimise kord ning diplomite ja kutsetunnistuste vormid – Riigi Teataja
 Siseveelaeva laevapere liikmete koolitus- ja kvalifikatsiooninõuded, diplomeerimise kord ning diplomite ja kutsetunnistuste vormid
 Siseveelaeva laevapere liikmete koolitus- ja kvalifikatsiooninõuded, diplomeerimise kord ning diplomite ja kutsetunnistuste vormid - sisukord
 § 2 Eesti riigilippu kandval laeval töötamise õigus
 2 SISEVEELAEVA LAEVAPERE LIIKMETE DIPLOMEERIMINE
 § 3 Siseveelaeva laevajuhi diplom ja madruse kutsetunnistus ning sisevete väikelaevajuhi tunnistus
 § 4 Diplomi ja kutsetunnistuse väljastamine
 § 5 Diplomite ja kutsetunnistuste vastastikune tunnustamine
 3 SISEVEELAEVA LAEVAPERE LIIKMETE KOOLITUS- JA KVALIFIKATSIOONINÕUDED
 § 6 Siseveelaeva laevapere liikmete koolitamine ja õppekavade kooskõlastamine
 § 7 Sõidupraktika
 § 8 Kinnitusleht
 § 9 Kutsekomisjonid
 § 10 Lisanõuded ja nende rakendamine
 4 LAEVAJUHI DIPLOMI JA MADRUSE KUTSETUNNISTUSE SAAMISEKS NÕUTAVAD ERIALASED TEADMISED
 § 11 Laevajuhi diplomi saamiseks nõutavad erialased teadmised
 § 12 Nõuded radarvaatleja tunnistuse saamiseks
 § 13 Täiendavad nõuded reisilaeva juhile
 § 14 Madruse tunnistuse saamiseks nõutavad erialased teadmised
 5 RAKENDUSSÄTTED
 § 15 Määruse kehtetuks tunnistamine
 § 16 Määruse jõustumine
 Majandus- ja kommunikatsiooniminister
 01.03.2003
 RTL 2003, 27, 404
 Vastu võetud 12.02.2003 nr 35
 Määrus kehtestatakse «Meresõiduohutuse seaduse» (RT I 2002, 1, 1; 61, 375; 63, 387) § 20 lõike 2 alusel.
 (1) Käesolev määrus reguleerib siseveelaeva laevapere liikmete koolitusele ja kvalifikatsioonile esitatavaid nõudeid, sätestab siseveelaeva laevapere liikmete diplomeerimise korra ning kehtestab diplomite ja kutsetunnistuste vormid.
 (2) Käesolevat määrust rakendatakse siseveelaevade laevapere liikmetele laevadel, mis sõidavad Lämmijärvel, Võrtsjärvel, Peipsi ja Pihkva järvel, SuurEmajõel, Narva jõel ja Narva veehoidlal ning neisse suubuvate jõgede laevatatavatel suudmetel ja alamjooksul. Lisaks nimetatud sisevetele on laevajuhi diplomit omaval isikul õigus juhtida laevu ja väikelaevu Narva ning Pärnu jõe alamjooksul väljumiseta merele.
 § 2. Eesti riigilippu kandval laeval töötamise õigus
 Eesti riigilippu kandval laeval on õigus töötada Veeteede Ameti poolt väljastatud diplomit või kutsetunnistust omaval isikul ning käesoleva määruse § 5 kohaselt tunnustatud diplomit või kutsetunnistust omav isik.
 2. peatükk SISEVEELAEVA LAEVAPERE LIIKMETE DIPLOMEERIMINE
 § 3. Siseveelaeva laevajuhi diplom ja madruse kutsetunnistus ning sisevete väikelaevajuhi tunnistus
 (1) Siseveelaeva laevapere liikme kvalifikatsiooni tõendavad siseveelaeva laevajuhi diplom ja siseveelaeva madruse kutsetunnistus ning sisevete väikelaevajuhi tunnistus. Väikelaevajuhi tunnistus ei anna õigust töötada laevajuhina reisilaeval ja vedurlaeval sõltumata pikkusest ning muudel laevadel kogupikkusega 24 meetrit ja enam.
 (2) Siseveelaeval võib mehaanikuna, motoristina ja madrusena töötada merelaeva mehaaniku, motoristi, madruse või vanemmadruse kutsetunnistust või diplomit omav isik.
 (3) Siseveelaeva laevajuhi, sealhulgas laevajuhi abi diplomi või siseveelaeva madruse kutsetunnistuse saamiseks on vaja lõpetada siseveelaeva laevajuhi (edaspidi laevajuht) või siseveelaeva madruse (edaspidi madrus) õppekursus, mis loetakse lõpetatuks pärast kutseeksami sooritamist 4. peatükis esitatud nõutavate erialaste teadmiste loetelu alusel.
 (4) Laevajuhi diplomit võib taotleda meresõidudiplomit või -kutsetunnistust omav laevajuht või vähemalt 4-aastase sõidupraktikaga madrus õppekursust lõpetamata, kusjuures merelaeva madruse või vanemmadruse kutsetunnistust omaval isikul peab olema ülalnimetatud neljast aastast vähemalt üks aasta sõidupraktikat siseveelaeval. Laevajuhi diplomi saamiseks tuleb sooritada kutseeksam 4. peatükis esitatud nõutavate erialaste teadmiste loetelu alusel.
 (5) Laevajuhi diplomi ja madruse kutsetunnistuse näidised on toodud käesoleva määruse lisas 1.
 § 4. Diplomi ja kutsetunnistuse väljastamine
 (1) Diplomi ja kutsetunnistuse väljastab Veeteede Amet Eesti kodanikule või Eestis elamisloa alusel elavale välismaalasele või kodakondsuseta isikule, kellel on käesoleva määruse kohane meresõidupraktika ning kes on sooritanud kutseeksami 4. peatükis esitatud nõutavate erialaste teadmiste loetelu alusel.
 (2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud isikule, kes on sooritanud laevajuhi või madruse kutseeksami enne käesoleva määruse jõustumist ja kellel on nõuetekohane sõidupraktika, väljastatakse käesoleva määrusega ette nähtud diplom või kutsetunnistus.
 (3) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud isikule, kellel on endise NSV Liidu jõelaeva kapten-mehaaniku või kapten-mehaaniku abi diplom, väljastatakse käesoleva määrusega ette nähtud diplom.
 (4) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1–3 nimetatud diplom annab õiguse töötada laevajuhina, täites mehaaniku kohustusi laevadel peamasinate efektiivse võimsusega kuni 750 kW. Endise NSV Liidu IV grupi kapten-mehaaniku diplomi omanikul on õigus täita mehaaniku kohustusi laevadel peamasinate efektiivse koguvõimsusega 750 kW ja enam, mille kohta tehakse märge kinnituslehele.
 (5) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud isikule, kellel on endise NSV Liidu jõelaeva roolimehe-motoristi tunnistus, väljastatakse käesoleva määrusega ette nähtud madruse kutsetunnistus.
 § 5. Diplomite ja kutsetunnistuste vastastikune tunnustamine
 Tööks Eesti laevadel võib tunnustada Euroopa Liidu liikmesriikide, Läti, Leedu ja Vene Föderatsiooni poolt väljastatud diplomeid ja kutsetunnistusi vastastikuse kokkuleppe alusel.
 3. peatükk SISEVEELAEVA LAEVAPERE LIIKMETE KOOLITUS- JA KVALIFIKATSIOONINÕUDED
 § 6. Siseveelaeva laevapere liikmete koolitamine ja õppekavade kooskõlastamine
 (1) Siseveelaeva laevapere liikmeid koolitada soovivad õppeasutused peavad saama koolitusloa «Täiskasvanute koolituse seadusega» (RT I 1993, 74, 1054; 1988, 71, 1200; 1999, 10, 150; 60, 617; 2002, 90, 521) või «Kutseõppeasutuse seadusega» (RT I 1998 64/65, 1007; 2001, 68, 406; 2002, 56, 348; 61, 375; 90, 521) või «Erakooliseadusega» (RT I 1998, 57, 859; 1999, 24, 358; 51, 550; 2002, 40, 255; 95, 611; 2001, 75, 454; 2002, 53, 336; 61, 375; 90, 521) kehtestatud korras.
 (2) Siseveelaeva laevapere liikmete koolituse õppekavad koostab koolituse korraldaja käesoleva määruse 4. peatükis esitatud erialaste teadmiste loetelu kohaselt ning kooskõlastab need Veeteede Ametiga.
 § 7. Sõidupraktika
 (1) Laevajuhi sõidupraktika hulka arvatakse töö madrusena, laevajuhina või laevajuhi abina sisevete liikurlaeval ja kutsetöö väikelaeval pikkusega 12 meetrit ja enam. Sõidupraktika üks aasta on üks navigatsiooniperiood, kusjuures vähemalt kuue kuu pikkuse navigatsiooniperioodi jooksul peab toimuma keskmiselt vähemalt viis reisi kuus. Juhul kui eespool nimetatud nõuded jäävad täitmata, väheneb proportsionaalselt sõidupraktika aeg.
 (2) Õppeasutuse, juriidilise või füüsilise isiku poolt korraldatud kursuse lõpetanud isikule väljastatakse õppeasutuse või kursuse lõpetamise diplomi või tunnistuse alusel laevajuhi diplom, kui tal on vähemalt kaks aastat sõidupraktikat madrusena.
 (3) Madruse kutsetunnistuse väljastamiseks on vaja vähemalt üks kuu sõidupraktikat käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud laeval praktikandina enne või pärast madruse kutseeksami sooritamist.
 (4) Laeval peamasinate efektiivse koguvõimsusega 750 kW ja enam võib laevajuht täita mehaaniku kohustusi, kui tal on nimetatud laeval vähemalt kaks aastat sõidupraktikat laevajuhina või laevajuhi abina.
 (5) Sõidupraktika kohta peetakse arvestust teenistuslehe alusel, mis esitatakse Veeteede Ameti juures moodustatud meremeeste registrile. Siseveelaeva laevapere liikme teenistuslehe näidis on toodud käesoleva määruse lisas 2.
 (6) Sõidupraktika arvestamise erijuhul, kui sõidupraktika laevapere liikmena ei vasta täielikult käesoleva määruse nõuetele, kuid üldjuhul on küllaldane sõidupraktika arvestamiseks, otsustab sõidupraktika vastavuse diplomi või kutsetunnistuse väljastamiseks Veeteede Amet.
 § 8. Kinnitusleht
 (1) Liikurlaeval kogumahutavusega 20 ja enam ning igal reisilaeval ja vedurlaeval töötava laevajuhi või mehaaniku diplomi juurde kuulub kinnitusleht, mille näidis on toodud käesoleva määruse lisas 3. Kinnituslehe väljaandmisega tõendab Veeteede Amet laevajuhi või mehaaniku töölesobivust kinnituslehele märgitud ametikohal. Kinnitusleht väljastatakse tähtajaga kuni viis aastat.
 (2) Kinnituslehe saamiseks on vaja läbida täiendusõppekursus Veeteede Ameti poolt kinnitatud õppeprogrammi alusel või tõendada oma pidevat tööd laevajuhina viimase kahe aasta jooksul kooskõlas käesoleva määruse § 7 lõikega 5. Kui kutseeksami sooritamisest on möödunud alla viie aasta, ei nõuta täiendusõppekursuse läbimist.
 (3) Reisilaeval töötamiseks väljastatakse diplomi kinnitusleht laevajuhile, kes on vähemalt 21 aastat vana. Teistel laevadel ja reisilaeval laevajuhi abina töötamiseks väljastatakse diplomi kinnitusleht laevajuhile, kes on vähemalt 18 aastat vana.
 (4) Reisilaeva laevajuhi diplomi kinnituslehe saamiseks peab taotlejal olema vähemalt üks aasta sõidupraktikat laevajuhina mis tahes teist tüüpi liikurlaeval või kutsetööd tegeva laevajuhina väikelaeval pikkusega 12 meetrit ja enam või laevajuhi abina reisilaeval. Kiirreisilaeva laevajuhi diplomi kinnituslehe saamiseks peab taotlejal olema vähemalt üks aasta sõidupraktikat käesolevas lõikes nimetatud laevadel ja lisaks vähemalt üks aasta sõidupraktikat laevajuhi abina kiirreisilaeval.
 (5) Endise NSV Liidu I grupi jõelaeva kapten-mehaaniku abi diplomi vahetamise korral laevajuhi diplomi vastu väljastatakse talle diplomi kinnitusleht laevajuhi abi ametikohale. Isik võib taotleda laevajuhi diplomi kinnituslehte pärast vähemalt ühekuulist sõidupraktikat.
 (6) Diplomi kinnituslehe taotleja tõendab oma tervislikku sobivust «Meresõiduohutuse seaduse» (RT I 2002, 1, 1; 61, 375; 63, 387) § 26 kohaselt. 65-aastaseks saamisel peab laevajuht järgmise kolme kuu jooksul tõendama oma tervislikku sobivust ja järgnevalt tegema seda igal aastal.
 (7) Diplomi kinnituslehe väljastamisel käesoleva määruse § 4 lõikes 3 nimetatud diplomi või kutsetunnistuse vahetamise korral sõidupraktikat tõendada ei ole vaja.
 § 9. Kutsekomisjonid
 (1) Siseveelaeva laevapere liikmeid koolitavas õppeasutuses moodustatakse laevajuhtidelt kutseeksamite vastuvõtmiseks ja kutse omistamiseks kutsekomisjonid. Komisjoni koosseisu kuuluvad esimees, vähemalt kolm liiget ja sekretär.
 (2) Siseveelaeva laevapere liikmeid koolitavas õppeasutuses moodustatakse madrustelt kutseeksamite vastuvõtmiseks ja kutse omistamiseks ning laevajuhtidelt täiendusõppekursuste lõpetamisel eksamite vastuvõtmiseks kutsekomisjonid. Komisjoni koosseisu kuuluvad esimees, vähemalt kaks liiget ja sekretär.
 (3) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud komisjonide koosseisu kinnitab kooskõlastatult Veeteede Ametiga õppeasutuse juht.
 (4) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud komisjonide eksamiprotokollid ja tunnistused kursuste lõpetamise ning kutse omistamise kohta või eksamiprotokollid ja tunnistused kursuste lõpetamise kohta vormistab kutsekomisjoni sekretär. Eksamiprotokoll ja tunnistus kursuse lõpetamise ning kutse omistamise kohta või eksamiprotokoll ja tunnistus kursuse lõpetamise kohta on Veeteede Ametile aluseks laevajuhi ja madruse diplomi või kutsetunnistuse väljastamisel või laevajuhi diplomi juurde kuuluva kinnituslehe väljastamisel.
 (5) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud komisjonide tööga seonduvad kulud kannab õppeasutus.
 § 10. Lisanõuded ja nende rakendamine
 (1) Kui laevas on radar, peab laevajuht läbima käesoleva määruse §-s 12 nimetatud radarvaatleja kursuse ja sooritama vastava eksami.
 (2) Reisilaeva juht peab läbima käesoleva määruse §-s 13 nimetatud «Täiendavad nõuded reisilaeva juhile» kursuse, mis käsitleb tegevust reisilaeval laevaõnnetuse korral ja sooritama vastava eksami.
 (3) Kui laeval, mille peamasinate efektiivne koguvõimsus on 750 kW või enam, puudub käesoleva määruse § 4 lõike 4 teises lauses või § 7 lõikes 4 nimetatud laevajuht, kellel on õigus täita mehaaniku kohustusi, peab laeval olema vähemalt 750 kW ja suurema peamasinate efektiivse koguvõimsusega mootorlaeva vahimehaaniku meresõidudiplomit või väiksema kui 750 kW peamasinate efektiivse koguvõimsusega ja väiksema kui 500-se kogumahutavusega mootorlaeva vanemmehaaniku meresõidutunnistust omav isik, kellel on diplomi või kutsetunnistuse juurde kuuluv kinnitusleht.
 4. peatükk LAEVAJUHI DIPLOMI JA MADRUSE KUTSETUNNISTUSE SAAMISEKS NÕUTAVAD ERIALASED TEADMISED
 § 11. Laevajuhi diplomi saamiseks nõutavad erialased teadmised
 (1) Laevajuhil peavad olema järgmised navigatsioonialased teadmised:
 1) «Laevatatavatel sisevetel liiklemise korra» täpne tundmine, kaasa arvatud navigatsioonimärgistuse tundmine, veeteede märgistamine ja ujuvnavigatsioonimärgistusega tähistamine;
 2) Euroopa siseveeteede koodeksi (ECIW) tundmine;
 3) üldteadmised Eesti peamiste siseveeteede geograafilistest, hüdroloogilistest, meteoroloogilistest ja morfoloogilistest omadustest;
 4) üldteadmised Euroopa peamiste siseveeteede geograafilistest, hüdroloogilistest, meteoroloogilistest ja morfoloogilistest omadustest;
 5) kursi määramise oskus, navigatsiooniliste väljaannete ja kaartide, elektronkaartide, navigatsioonimärgistuse süsteemide tundmine;
 6) kompassi teooria ja paranduste tundmine, teiste navigatsioonivahendite ning asukoha määramise kaldamärkide järgi tundmine.
 (2) Laevajuhil peavad olema järgmised laevaga manööverdamise ja laeva juhtimise alased teadmised:
 1) laeva juhtimine arvestades tuule, voolu, koormuse ja süvise mõju, küllaldase ujuvuse ja püstuvuse hindamine;
 2) rooli ja sõukruvi ülesanne ning nende koosmõju;
 3) ankrusse jäämine ja sildumine erinevates olukordades;
 4) manöövrid lüüsides ja sadamates, manöövrid teiste laevadega kohtudes ja neist möödudes.
 (3) Laevajuhil peavad olema järgmised laevaehituse ja püstuvuse alased teadmised:
 1) laevaehituse põhimõtete teadmine, arvestades eriti laeva, laevapere ja teiste isikute ohutust;
 2) põhiteadmised siseveelaevadele esitatavatest nõuetest;
 3) põhiteadmised Euroopa Nõukogu 4. oktoobri 1982. aasta direktiivist 82/714/EÜ siseveelaevade tehniliste normide kohta;
 4) põhiteadmised laeva peamistest koostisosadest;
 5) teoreetilised teadmised ujuvuse ja püstuvuse nõuetest ja nende praktiline rakendamine.
 (4) Laevajuhil peavad olema järgmised teadmised masinavärgist:
 1) põhiteadmised jõuseadmete ehitusest ja tööst, et kindlustada nende nõuetele vastav töö;
 2) peamasinate ja abimehhanismide ekspluateerimine ning kontroll, tegutsemine rikke korral;
 3) laeva süsteemid ja nende hooldus.
 (5) Laevajuhil peavad olema järgmised lastimise ja lossimise alased teadmised:
 1) süvisemärkide kasutamine;
 2) lasti kaalu määramine kasutades mõõdukirja;
 3) lastimine ja lossimine, lasti paigutamine (lastiplaan).
 (6) Laevajuhil peavad olema eriolukorras tegutsemiseks järgmised teadmised:
 1) õnnetuste vältimise põhimõtted;
 2) meetmed, mis võetakse kasutusele laeva vigastuse, kokkupõrke ja madalikule sõitmise korral, kaasa arvatud lekke kõrvaldamine;
 3) päästevarustuse ja -vahendite kasutamine;
 4) esmaabi õnnetusjuhtumi korral;
 5) tulekahjude vältimine ja tulekustutusvahendite kasutamine;
 6) reostuse vältimine veeteedel.
 (7) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 2 ja 4 ning lõike 3 punktis 3 nimetatud teadmised on nõutud vaid juhul, kui taotletakse laevajuhi tunnistust sõiduks kõigil Euroopa sisevetel (välja arvatud Reini jõgi).
 § 12. Nõuded radarvaatleja tunnistuse saamiseks
 (1) Radarvaatleja tunnistuse saamiseks peavad tunnistuse taotlejal olema järgmised teadmised:
 1) teadmised radari teooriast, põhiteadmised raadiolainetest ja radari töö põhimõtetest;
 2) radari kasutamise oskus, radari kuvast arusaamine, radari kaudu saadud informatsiooni analüüs ja teadmised radari kaudu saadud informatsiooni võimalikest puudustest;
 3) radari häälestamine;
 4) «Laevatatavatel sisevetel liiklemise korras» radari kasutamisele esitatavate nõuete tundmine;
 5) Euroopa siseveeteede koodeksis (ECIW) radari kasutamisele esitatavate nõuete tundmine.
 (2) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktis 5 nimetatud teadmised on nõutud vaid juhul, kui taotletakse laevajuhi tunnistust sõiduks kõigil Euroopa sisevetel (välja arvatud Reini jõgi).
 § 13. Täiendavad nõuded reisilaeva juhile
 Reisilaeva juhil peavad olema järgmised täiendavad teadmised:
 1) põhiteadmised tehnilistest nõuetest vigastatud reisilaeva stabiilsuse, vaheruumideks jaotamise ja maksimaalse süvise tasapinna kohta;
 2) esmaabi vigastuste korral;
 3) tuleohutuse nõuded ja tuletõrjeseadmed;
 4) tegutsemine inimeste päästmisel ja päästevahendid;
 5) reisijate turvalisuse tagamine, üldiselt ja eriti laeva mahajätmise, vigastuse, kokkupõrke, madalikule sõidu, tulekahju, plahvatuste ning teiste olukordade puhul, kui võib tekkida paanika;
 6) teadmised ohutuse juhenditest (tagavaraväljapääsud, trepid, avariirooli kasutamine jne).
 § 14. Madruse tunnistuse saamiseks nõutavad erialased teadmised
 (1) Madrusel peavad olema järgmised navigatsioonialased teadmised:
 1) «Laevatatavatel sisevetel liiklemise korra» tundmine, kaasa arvatud navigatsioonimärgistuse tundmine, veeteede märgistamine ja ujuvnavigatsioonimärgistusega tähistamine;
 2) üldteadmised Eesti peamiste laevatatavate siseveeteede geograafilistest iseärasustest;
 3) kursi määramine, navigatsioonilised väljaanded ja navigatsioonimärgistuse süsteemid.
 (2) Madrusel peavad olema järgmised laevaga manööverdamise ja laeva juhtimise alased teadmised:
 1) laeva juhtimine arvestades tuule, voolu, koormuse ja süvise mõju;
 3) ankrusse jäämine ja sildumine;
 4) manöövrid sadamates, manöövrid teiste laevadega kohtudes ja neist möödudes.
 (3) Madrusel peavad olema järgmised laevaehituse ja püstuvuse alased teadmised:
 1) laevaehituse põhimõtete teadmine;
 3) põhiteadmised laeva peamistest koostisosadest;
 4) algteadmised ujuvuse ja püstuvuse nõuetest.
 (4) Madrusel peavad olema järgmised teadmised masinavärgist:
 3) laeva süsteemid.
 (5) Madrusel peavad olema järgmised lastimise ja lossimise alased teadmised:
 (6) Madrusel peavad olema eriolukorras tegutsemiseks järgmised teadmised:
 5. peatükk RAKENDUSSÄTTED
 § 15. Määruse kehtetuks tunnistamine
 Teede- ja sideministri 23. mai 2000. a määrus nr 31 «Siseveelaevade laevaperedele esitatavad kvalifikatsiooninõuded» (RTL 2000, 72, 1121; 105, 1639) tunnistatakse kehtetuks.
 § 16. Määruse jõustumine
 Käesolev määrus jõustub üldises korras.
 * Määruses on arvestatud Euroopa Nõukogu 23. juuli 1996. a direktiivi 96/50/EÜ (EÜT L 235, 17.09.1996, lk 31–38) nõudeid.
 Liina TÕNISSON
 Lisa 1 SISEVEELAEVA LAEVAJUHI DIPLOMI NÄIDIS
 Lisa 2 SISEVEELAEVA LAEVAPERE LIIKME TEENISTUSLEHE NÄIDIS
 Lisa 3 SISEVEELAEVA LAEVAJUHI (MEHAANIKU) DIPLOMI KINNITUSLEHE NÄIDIS


text:
Hohentreswitz ist ein Ortsteil der Stadt Pfreimd im Landkreis Schwandorf.
 Geografie
 Hohentreswitz liegt etwa 30 Kilometer westlich der Landesgrenze zu Tschechien im mittleren Oberpfälzer Wald, rund fünf Kilometer östlich der Stadt Pfreimd auf einer Höhe von 530 Metern. Der Ort ist über die Kreisstraße SAD 34 zu erreichen.
 Geschichte
 Siedlung Hohentreswitz
 Slawische Ortsnamen wie Gleiritsch, Hohentreswitz, Söllitz, Köttlitz oder Trefnitz belegen eine frühe Besiedlung der Gegend um den Kulm. Aus dem Osten einsickernde slawische Siedler trafen auf aus dem Süden nordwärts vordringende Bajuwaren. In einer weiteren Siedlungsphase, dessen Schwerpunkt im 10. Und 11. Jahrhundert lag, entstanden eine Reihe von „dorf“-Orten wie Pamsendorf, Fuchsendorf, Pischdorf oder Altendorf, denen „richt“-Orte und „ried“-Orte wie Trichenricht, Lampenricht oder Zeinried folgten.
 Hofmark Hohentreswitz
 Da in den historischen Quellen keine klare Zuordnung von Hohentreswitz, Altentreswitz und Burgtreswitz, letztere im ehemaligen Altlandkreis Vohenstrauß gelegen, möglich ist, kann als erster Besitzer von „Dreswitz auf der Höch“ am 15. März 1464 Ott Plankenfellser sicher belegt werden. Ihm folgt Caspar von Plankenfels, Christopher von Plankenfels und Ott von Plankenfels. Dieser starb im Jahre 1546 ohne Erben. Die Hofmark ging auf Wolff von Weyhern über. Im Jahre 1576 ist Hans von Prandt als Hofmarksherr auf Hohentreswitz nachgewiesen. Die Prandts hatten bereits die Hofmarken Stein und Weihern inne. Ihnen folgte 1578 sein Sohn Hans von Prandt, von dem 1599 Hohentreswitz an Georg Friedrich Unruh überging. 1609 wurde das Gut von Wolf Heinrich von Trautenberg ersteigert. In den Wirren des Dreißigjährigen Krieges von 1618 bis 1648, der ein Konflikt um die Vorherrschaft im Heiligen Römischen Reich Deutscher Nation und in Europa und zugleich ein Religionskrieg war, kam es immer wieder zu Meinungsverschiedenheiten zwischen Trautenberg und der Obrigkeit. Der Krieg hatte 1621 die Oberpfalz erreicht, mit verheerenden Auswirkungen in wirtschaftlicher, gesellschaftlicher und kultureller Art. Das Amt Nabburg, zu dem Hohentreswitz gehörte, war davon stark betroffen. Um der „Wohltat der Auswanderung“ zu umgehen, wie es in der Amtssprache hieß, wechselte Trautenberg 1629 zum katholischen Glauben. Seine Nachfolger sind bis 1651 auf Hohentreswitz belegt. Bartholomäus Göring kaufte im selben Jahr das Gut., dem Johann Georg Göring nachfolgte. Im Jahre 1709 ist Servatij von Hartenstein Hofmarksherr auf Hohentreswitz in den Urkunden erwähnt, dem 1715 Michael Sebastian Boslarn folgte. 1744 wird Joachim Joseph Fick genannt, dann 1752 der Pfarrer von Oberviechtach, Joseph Stetting, dem 1772 Freiherr von Morawitzky folgte. 1780 berichten die Aufzeichnungen von Lizentiat Stengel, dann 1780 von Moritz von Stetting und 1803 besaß Joseph Schrott die Gutsherrschaft Hohentreswitz. Im Jahre 1804 kaufte Joseph Freiherr von Karg, der schon die Hofmark Trausnitz im Thal besaß, das Gut Hohentreswitz für 36 000 Gulden. 1848 wurde das grundherrliche Obereigentum im Zuge der Bauernbefreiung aufgehoben.
 Schloss Hohentreswitz
 Das denkmalgeschützte Schloss Hohentreswitz befindet sich in Hohentreswitz 106.
 Pfarrei
 Hohentreswitz wurde als Pfarrort im Jahre 1412 benannt. Laut der Visitationsprotokolle aus den Jahren 1582/83 war Hohentreswitz eine eigenständige Pfarrei, zu der die Filialkirche Gleiritsch gehörte. 1782 gehörte die Filialkirche Hohentreswitz (St. Bartholomäus) mit folgenden Dörfern, Weilern und Einöden zu Nabburg: Pamsendorf, Rappenberg, Löffelsberg, Fuchsendorf, Köttlitz (2 Höfe), Bornmühle, Aspachmühle und Götzenmühle.
 Schule
 Die Anfänge der Volksschule reichen weit über das 19. Jahrhundert hinaus zurück. Die Schulen unterstanden meist kirchlicher Obhut. Sie befanden sich damit in privater Hand, der Schulbesuch war nur bestimmten Schichten möglich. Zum anderen sah ein Großteil der ländlichen Bevölkerung die Notwendigkeit der Schulbildung nicht ein. Mit dem Erlass der „Kurfürstlichen Schulordnung“ von 1770 und dem Schulmandat von 1771 unter dem Kurfürsten Maximilian III. Joseph startete die Regierung einen ersten Versuch, die allgemeine Schulpflicht einzuführen. Die Eltern sollten, so stand es in der Verordnung zu lesen, „wer immer sie sind (Standespersonen allein ausgenommen), ihre Kinder ohne Ausnahme in die öffentlichen Schulen“ schicken.
 Ferner mangelte es an der organisierten Lehrerausbildung, die für ein solches Vorhaben eine wesentliche Grundlage darstellte. Im beginnenden 19. Jahrhundert besserte sich mit der Schaffung von Lehrerseminaren, wie zum Beispiel 1804 in Amberg, dieser Notstand. Mit dem unter Minister Maximilian von Montgelas in Angriff genommenen Reformwerk kam es zu einem zweiten Versuch, das Schulwesen neu zu organisieren. 1802 übernahm der Staat die oberste Schulaufsicht, verankerte im gleichen Jahr die allgemeine Schulpflicht und setzte 1803 die Sonntagsschulpflicht gesetzlich fest. Die lokale Schulaufsicht unterstand von nun an den Geistlichen. Der Ortspfarrer von Nabburg übte als Lokalschulinspektor die Aufsicht über den Lehrer und den Unterricht in Hohentreswitz aus, da der Ort zur Pfarrei Nabburg gehörte. Die neu eingeführte Schulpflicht verlangte den Schulbesuch „vom 6. bis vollstreckten 12. Jahre“ während des ganzen Jahres. Nach den sechs Werktagsschuljahren, musste der Unterricht, im Regelfall nach dem Sonntagsgottesdienst, an jedem Sonntag besucht werden. Die Bereitstellung von Räumlichkeiten stellte viele Schulgemeinden lange Zeit vor große Probleme. 1842 besuchten die Schule in Hohentreswitz 52 Werktagsschüler und 57 Sonntagsschüler.
 Steuerdistrikt und Gemeindebildung
 Das Königreich Bayern wurde 1808 in 15 Kreise eingeteilt. Diese Kreise wurden nach französischem Vorbild nach Flüssen benannt (Naabkreis, Regenkreis, Unterdonaukreis usw.). Die Kreise gliederten sich in Landgerichtsbezirke. Die Bezirke wiederum sollten in einzelne Gemeindegebiete eingeteilt werden. 1811 wurde das Landgericht Nabburg in 58 Steuerdistrikte eingeteilt. Einer davon war Hohentreswitz, bestehend aus den Dörfern Hohentreswitz samt Schloss, Rappenberg, Löffelsberg, Aspachmühle, Stelzlmühle und Götzenmühle. Der Distrikt zählte insgesamt 46 Häuser mit 305 Einwohnern. Im gleichen Jahr gab es im Landgericht Nabburg 22 Obmannschaften, was im heutigen Sinn einer Gemeinde entspricht. Zur Obmannschaft gehörten Hohentreswitz, Söllitz, Stein, Gnötzendorf, Oberpfreimd, Weihern, Rappenberg, Löffelsberg, Aspachmühle, Stelzlmühle und die „Stadt Pfreimd mit den unmittelbar ämtischen Untertanen“. Im Jahre 1828 gab es in der Landgemeinde Hohentreswitz 37 Wohngebäude mit 42 Familien und 187 Einwohnern. Folgende Ortschaften, Weiler und Einöden gehörten zur Gemeinde: Aspachmühle, Herdegen (Vermerk 1950: Name noch nicht amtlich verliehen), Hohentreswitz und Stelzmühle. „Die Umgliederung der ehemals zur Gemeinde Söllitz gehörenden Ortschaften Bornmühle und Fuchsendorf zur Gemeinde Hohentreswitz erfolgte 1946.“ Am 1. Januar 1971 wurde die Gemeinde Pamsendorf aufgelöst und in die Gemeinde Hohentreswitz eingegliedert.
 Auflösung der Gemeinde Hohentreswitz
 Am 1. Mai 1978 erfolgte die Eingliederung der Gemeinde Hohentreswitz in die Stadt Pfreimd. Die Ortsteile Häuslberg und Trefnitz wechselten in die Gemeinde Guteneck. Grubhof, Tauchersdorf und Wiesensüß wurden in den Gemeindebereich der Stadt Nabburg eingegliedert.
 Sehenswürdigkeiten
 Filialkirche St. Bartholomäus
 Schloss Hohentreswitz
 Windpark Pamsendorf
 Einzelnachweise
 Literatur
 Alois Köppl, Aus der Geschichte der Gemeinde Gleiritsch. 2. Auflage, Gleiritsch 1988
 Alois Köppl: Gleiritsch – ein alter Ortsname in der Oberpfalz. in: Die Oberpfalz, 71. Jahrgang, Seite 108–109.
 Ernst Schwarz: Sprache und Siedlung in Nordostbayern. Nürnberg 1960
 Elisabeth Müller-Luckner, Historischer Atlas von Bayern. Teil Altbayern, Heft 50, Nabburg, München 1981, ISBN 3-7696-9915-7
 Karl-Otto Ambronn, Historischer Atlas von Bayern Teil Altbayern, Reihe II, Heft 3, Landsassen und Landsassengüter des Fürstentums der Oberen Pfalz im 16. Jahrhundert, München 1982, ISBN 3-7696-9932-7
 Staatsarchiv Amberg, Standbuch Nr. 217
 Staatsarchiv Amberg, Standbuch Nr. 237
 Staatsarchiv Amberg, Standbuch Nr. 350
 Staatsarchiv Amberg, Standbuch Nr. 351
 Staatsarchiv Amberg, Oberpfälzische Religions- und Reformationsakten, Nr. 274
 Staatsarchiv Amberg, Landsassen Nr. 208
 Josef Heckenstaller, Bischöfliches Zentralarchiv Regensburg, Matrikel des Bistums Regensburg, 1782
 Albert Reble, 200 Jahre Volksschule in Bayern. In: Der Junglehrer. Heft 7, 1981
 Karl Bosl, Bayerische Geschichte, 2. Ausgabe. München 1980
 Anton Reger, Schulraumnöte im vorigen Jahrhundert In: Die Oberpfalz. Heft 9, 1979
 Weblinks
 Geographie (Pfreimd)
 Ort im Landkreis Schwandorf
 Ehemalige Gemeinde (Landkreis Schwandorf)
 Gemeindeauflösung 1978


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 19.9.2018
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 235/1
 A TANÁCS (EU) 2018/1245 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE
 (2018. szeptember 18.)
 a líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló (EU) 2016/44 rendelet 21. cikke (1) bekezdésének végrehajtásáról
 AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
 tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
 tekintettel a líbiai helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról és a 204/2011/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2016. január 18-i (EU) 2016/44 tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 21. cikke (1) bekezdésére,
 tekintettel az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének javaslatára,
 mivel:
 (1)
 A Tanács 2016. január 18-án elfogadta az (EU) 2016/44 rendeletet.
 (2)
 Az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának (ENSZ BT) az 1970 (2011) ENSZ BT-határozat alapján létrehozott bizottsága 2018. szeptember 11-én egy személyt felvett a korlátozó intézkedések hatálya alá tartozó személyek és szervezetek jegyzékébe.
 (3)
 Az (EU) 2016/44 rendelet II. mellékletét ezért ennek megfelelően módosítani kell,
 ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
 1. cikk
 Az (EU) 2016/44 rendelet II. melléklete az e rendelet mellékletében foglaltak szerint módosul.
 2. cikk
 Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
 Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
 Kelt Brüsszelben, 2018. szeptember 18-án.
 a Tanács részéről
 az elnök
 G. BLÜMEL
 (1) HL L 12, 2016.1.19., 1. o.
 MELLÉKLET
 A következő személyt fel kell venni az (EU) 2016/44 rendelet II. mellékletében szereplő jegyzékbe:
 „27.
 Név: 1.: Ibrahim 2.: Saeed 3.: Salim 4.: Jadhran
 Titulusa: n/a. Tisztség: fegyveres milíciák vezetője Születési idő: 1982. Születési hely: n/a. Azonosításra alkalmas névváltozat: n/a. Azonosításra csak részben alkalmas névváltozat: n/a. Állampolgárság: Líbia Útlevélszám: n/a. Nemzeti személyazonosító szám: n/a. Cím: n/a. A jegyzékbevétel időpontja: 2018. szeptember 11. További információk: anyja neve: Salma Abdula Younis. Jegyzékbe véve az 1970. sz. határozat 15. és 17. pontja alapján (utazási tilalom, vagyoni eszközök befagyasztása). Weblink az INTERPOL–ENSZ Biztonsági Tanács szankciós adatlaphoz: www.interpol.int/en/notice/search/un/xxxx.
 Jegyzékbe véve a 2213 (2015) sz. határozat 11. pontjának b), c) és d) alpontja; a 2362 (2017) sz. határozat 11. pontja alapján.
 További információk:
 —
 Líbia főügyészsége letartóztatási parancsot adott ki az érintett személy ellen, akit több bűncselekmény elkövetésével gyanúsít.
 —
 Az érintett személy fegyveres cselekményeket és támadásokat követett el a líbiai olajrégióban található olajipari létesítmények ellen, súlyos károkat okozva a régióban, legutóbb 2018. június 14-én.
 —
 A líbiai olajrégióban elkövetett támadások következtében a régió lakosai közül sokan sérüléseket szenvedtek, és azok veszélybe sodorták a polgári lakosság életét.
 —
 2013 és 2018 között a támadások időnként lehetetlenné tették a líbiai olajexportot, ami jelentős veszteségeket okozott a líbiai gazdaság számára.
 —
 Az érintett személy megkísérelt jogellenesen olajat exportálni.
 —
 Az érintett személy külföldi harcosokat toboroz a líbiai olajrégió elleni, ismétlődő támadásaihoz.
 —
 Az érintett személy a cselekményein keresztül Líbia stabilitása ellen munkálkodik és akadályozza azt, hogy a líbiai felek megoldják a politikai válságot és végrehajtsák az Egyesült Nemzetek Szervezetének cselekvési tervét.”


text:
Iar-luthchleasaí Éireannach is ea Ronald "Ronnie" Michael Delany, a rugadh san Inbhear Mór ar an 6 Márta 1935, ach a d'éirigh aníos i mBaile Átha Cliath.
 Rinne sé staidéar in Ollscoil Villanova, Pennsylvania, mar a raibh sé páirteach i bhfoireann cháiliúil reathaíochta na scoile úd.
 Bhuaigh Delaney an bonn óir sa rás 1,500 méadar ag na Cluichí Oilimpeacha in Melbourne na hAstráile sa bhliain 1956.
 Tagairtí
 Lúthchleasaithe Éireannacha
 Daoine as Contae Chill Mhantáin
 Daoine a rugadh i 1935
 Daoine beo
 Buaiteoirí boinn sna Cluichí Oilimpeacha


text:
 25.3.2017
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 80/7
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) 2017/556
 z dne 24. marca 2017
 o podrobnih ureditvah za postopke inšpekcijskih pregledov dobre klinične prakse v skladu z Uredbo (EU) št. 536/2014 Evropskega parlamenta in Sveta
 (Besedilo velja za EGP)
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 536/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o kliničnem preskušanju zdravil za uporabo v humani medicini in razveljavitvi Direktive 2001/20/ES (1) ter zlasti člena 78(7) Uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Uredba (EU) št. 536/2014 določa pravni okvir za izvajanje kliničnih preskušanj zdravil za uporabo v humani medicini v Uniji, pri čemer je njen namen zagotoviti, da so pravice, varnost in dobrobit udeležencev kliničnih preskušanj zaščitene ter da so podatki, pridobljeni v kliničnih preskušanjih, ponovljivi in zanesljivi. Sponzor kliničnega preskušanja in raziskovalec morata zlasti zagotoviti, da se klinično preskušanje izvaja v skladu z ustreznim protokolom in načeli dobre klinične prakse. Skladnost z veljavnimi pravnimi zahtevami, protokolom in načeli dobre klinične prakse, vključno s standardi v zvezi s celovitostjo podatkov in etičnim izvajanjem kliničnega preskušanja, je treba preveriti z inšpekcijskimi pregledi, za izvedbo katerih je odgovorna država članica, v kateri se inšpekcijski pregled opravi.
 (2)
 Inšpekcijski pregled v okviru kliničnih preskušanj se lahko nanaša na dobre proizvodne prakse pri proizvodnji zdravil v preskušanju ali na dobro klinično prakso pri izvajanju kliničnih preskušanj. Komisija je v skladu s členom 63 Uredbe (EU) št. 536/2014 pooblaščena za sprejetje delegiranih aktov, s katerimi se določijo podrobne ureditve za inšpekcijske preglede dobre proizvodne prakse v zvezi z zdravili v preskušanju. Zato bi bilo treba s to uredbo določiti samo podrobne ureditve za postopke inšpekcijskih pregledov dobre klinične prakse ter zahteve v zvezi z usposabljanjem in kvalifikacijami inšpektorjev za dobro klinično prakso.
 (3)
 Države članice lahko izvajajo inšpekcijske preglede kliničnih preskušanj v tretjih državah zato, ker je klinično preskušanje povezano s kliničnim preskušanjem, ki je bilo odobreno v Uniji, ali pa zato, ker je v vlogi za odobritev kliničnega preskušanja v Uniji sklic na podatke iz kliničnega preskušanja. Ti inšpekcijski pregledi bi morali omogočiti preveritev, ali so se taka klinična preskušanja izvajala v skladu s standardi, ki so enakovredni standardom Unije. Inšpekcijski pregledi kliničnih preskušanj v tretjih državah se lahko izvedejo tudi zato, da se preveri, ali klinična preskušanja, katerih rezultati so navedeni v vlogah za pridobitev dovoljenja za promet v Uniji, izpolnjujejo etične zahteve iz Uredbe (EU) št. 536/2014. Določbe o podrobnih ureditvah za postopke inšpekcijskih pregledov bi se zato morale uporabljati tudi za inšpekcijske preglede, ki se izvedejo zunaj Unije, v skladu z Uredbo (EU) št. 536/2014.
 (4)
 Mednarodna konferenca o usklajevanju (ICH) je leta 1995 dosegla soglasje o usklajenem pristopu k dobri klinični praksi. V skladu s členom 47 Uredbe (EU) št. 536/2014 bi moral sponzor pri pripravi protokola kliničnega preskušanja in izvajanju kliničnega preskušanja ustrezno upoštevati smernice ICH. Kadar so te smernice združljive z ustreznim pravom Unije in smernicami EU, bi jih morali inšpektorji uporabiti ob upoštevanju značilnosti vsakega preskušanja.
 (5)
 Od držav članic bi bilo treba zahtevati, da vzpostavijo sisteme kakovosti za zagotovitev spoštovanja in doslednega spremljanja postopkov inšpekcijskih pregledov. Dobro delujoč sistem kakovosti bi moral vsebovati organizacijsko strukturo, jasne procese in postopke, vključno s standardnimi operativnimi postopki, ki jih morajo inšpektorji upoštevati pri opravljanju nalog, jasno opredeljene podrobnosti o inšpektorjevih dolžnostih in odgovornostih in o zahtevah glede stalnega usposabljanja ter ustrezne vire in mehanizme za odpravljanje neskladnosti.
 (6)
 Inšpektorjem je treba omogočiti, da zagotovijo dejansko učinkovitost določb o dobri klinični praksi. Ta cilj bi bilo treba upoštevati pri minimalnih zahtevah za kvalifikacije inšpektorjev, zlasti glede njihove izobrazbe in usposabljanja. Iz istih razlogov bi bilo treba določiti podrobna pravila za postopke inšpekcijskih pregledov.
 (7)
 Zaradi zagotavljanja učinkovitosti inšpekcijskega pregleda bi bilo treba inšpektorjem podeliti potrebna pooblastila za dostop do prostorov in podatkov. To vključuje zlasti vse laboratorije, ki se uporabljajo za analize v okviru kliničnega preskušanja, vse prostore pogodbene raziskovalne organizacije ali sponzorja. Pooblastiti bi jih bilo treba tudi, da lahko v upravičenih primerih navežejo stik z udeleženci preskušanja.
 (8)
 Za zagotovitev skladnosti z ureditvami za inšpekcijske preglede dobre klinične prakse in v skladu s členom 77 Uredbe (EU) št. 536/2014 bi morale države članice po potrebi sprejeti korektivne ukrepe. Kadar se med inšpekcijskim pregledom ugotovi znatna neskladnost ali kršitev ali kadar sponzorji ne priznavajo inšpektorjevih preiskovalnih pooblastil, bi morale imeti države članice možnost naložiti kazni.
 (9)
 Da se zagotovi varstvo zaupnih informacij, predvsem osebnih podatkov udeležencev kliničnega preskušanja v zvezi z zdravjem in poslovno zaupnih informacij, bi morali za inšpektorje in strokovnjake, ki sodelujejo pri inšpekcijskih pregledih, veljati najvišji standardi zaupnosti in veljavne zahteve prava Unije, nacionalnih zakonov in mednarodnih sporazumov. Inšpektorji in strokovnjaki, ki sodelujejo pri inšpekcijskih pregledih, bi morali pri obdelavi osebnih podatkov delovati v skladu z zahtevami iz Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES (2).
 (10)
 Razveljaviti bi bilo treba Direktivo Komisije 2005/28/ES (3), da se zagotovi uporaba samo enega sklopa pravil za izvajanje inšpekcijskih pregledov dobre klinične prakse v kliničnih preskušanjih, vključno s kliničnimi preskušanji, ki jih ureja Direktiva 2001/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta (4). Zaradi zagotovitve skladnosti s členom 98 Uredbe (EU) št. 536/2014, s katerim je vzpostavljeno prehodno obdobje, v katerem za nekatere vloge za odobritev kliničnega preskušanja ostaja v veljavi Direktiva 2001/20/ES, pa bi se morala med tem prehodnim obdobjem za vsa klinična preskušanja, odobrena na podlagi Direktive 2001/20/ES, še naprej uporabljati Direktiva 2005/28/ES, z izjemo poglavij 5 in 6 o postopkih inšpekcijskih pregledov dobre klinične prakse in inšpektorjih.
 (11)
 Ta uredba bi morala začeti veljati sočasno z Uredbo (EU) št. 536/2014.
 (12)
 Ukrepi iz te uredbe so v skladu z mnenjem Stalnega odbora za zdravila za uporabo v humani medicini –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 POGLAVJE I
 SPLOŠNE DOLOČBE
 Člen 1
 Področje uporabe
 Ta uredba se uporablja za inšpekcijske preglede:
 (a)
 kliničnih preskušanj, ki se izvajajo v Uniji, vključno z mesti kliničnega preskušanja, ki so povezana s temi preskušanji, vendar se nahajajo zunaj Unije;
 (b)
 kliničnih preskušanj, ki so omenjena v vlogah za odobritev kliničnega preskušanja, v skladu s členom 25(5) Uredbe (EU) št. 536/2014;
 (c)
 kliničnih preskušanj, ki se izvajajo v tretjih državah in so omenjena v vlogah za pridobitev dovoljenja za promet v Uniji.
 Člen 2
 Časovni okvir za inšpekcijske preglede
 Inšpekcijski pregledi se lahko izvedejo v kateri koli od naslednjih okoliščin:
 (a)
 pred, med ali po izvajanju kliničnega preskušanja;
 (b)
 kot del preverjanja vlog za pridobitev dovoljenja za promet;
 (c)
 v okviru spremljanja po odobritvi dovoljenja za promet.
 Člen 3
 Sistem kakovosti
 1. Vsaka država članica vzpostavi primerno zasnovan sistem kakovosti, ki zagotavlja spoštovanje in dosledno spremljanje postopkov inšpekcijskih pregledov.
 Države članice posodabljajo te sisteme kakovosti.
 2. Vsak inšpektor ima dostop do standardnih operativnih postopkov ter podrobnosti v zvezi s svojimi dolžnostmi, odgovornostmi in zahtevami glede usposabljanja, ter ravna skladno z njimi.
 POGLAVJE II
 INŠPEKTORJI
 Člen 4
 Kvalifikacije, usposabljanje in izkušnje
 1. Inšpektorji so univerzitetno izobraženi ali imajo enakovredne izkušnje na področju medicine, farmacije, farmakologije, toksikologije ali na drugih področjih, ki so povezana z načeli dobre klinične prakse.
 2. Inšpektorji so deležni ustreznega usposabljanja, kar vključuje udeležbo pri inšpekcijskih pregledih. Njihove potrebe po usposabljanju, da ohranijo ali izboljšajo svoje strokovno znanje, redno ocenjuje oseba, imenovana za to nalogo.
 3. Inšpektorji imajo znanje o načelih in postopkih, ki se uporabljajo v razvoju zdravil in kliničnih raziskavah, ter poznajo veljavno zakonodajo Unije in nacionalno zakonodajo ter smernice za izvajanje kliničnih preskušanj in za odobritev dovoljenj za promet.
 4. Inšpektorji so zmožni izdelovati strokovne presoje o skladnosti z veljavno zakonodajo Unije in nacionalno zakonodajo ter smernicami. Zmožni so oceniti celovitost podatkov in vidike v zvezi z etičnim izvajanjem kliničnih preskušanj.
 5. Inšpektorji poznajo postopke in tehnične metode za evidentiranje in upravljanje kliničnih podatkov ter organizacijo in zakonsko ureditev sistemov zdravstvenega varstva v zadevnih državah članicah ter po potrebi v tretjih državah.
 6. Inšpektorji so zmožni oceniti stopnjo tveganja v zvezi z varnostjo udeležencev, vključenih v klinično preskušanje, in celovitost podatkov.
 7. Inšpektorji so seznanjeni z veljavnimi pravili glede zaupnosti in varovanja osebnih podatkov.
 8. Države članice vodijo evidence o kvalifikacijah, usposabljanju in izkušnjah za vsakega inšpektorja in vzdržujejo posodobljene evidence, dokler je inšpektor delovno aktiven.
 Člen 5
 Navzkrižje interesov in nepristranskost
 1. Inšpektorji niso pod nikakršnim vplivom, ki bi lahko posegal v njihovo nepristranskost ali presojo.
 2. Inšpektorji nimajo navzkrižnih interesov. Zlasti so neodvisni od vseh naslednjih strank:
 (a)
 sponzorja;
 (b)
 raziskovalcev, ki sodelujejo pri kliničnem preskušanju;
 (c)
 oseb, ki financirajo klinično preskušanje;
 (d)
 katere koli druge stranke, ki sodeluje pri izvajanju kliničnega preskušanja.
 3. Vsak inšpektor sestavi letno izjavo o svojih finančnih interesih in drugih povezavah s strankami, ki so lahko predmet inšpekcijskega pregleda. Ta izjava se upošteva pri določitvi inšpektorja za posamezen inšpekcijski pregled.
 POGLAVJE III
 POSTOPKI INŠPEKCIJSKIH PREGLEDOV
 Člen 6
 Predmet inšpekcijskih pregledov
 Inšpektorji preverijo skladnost z zahtevami iz Uredbe (EU) št. 536/2014, vključno z varstvom pravic in dobrobitjo udeležencev kliničnega preskušanja, kakovost in celovitost podatkov, pridobljenih v kliničnem preskušanju, ter skladnost z načeli dobre klinične prakse, vključno z etičnimi vidiki in ustrezno nacionalno zakonodajo.
 Člen 7
 Postopki, ki jih določijo države članice
 1. Države članice določijo ustrezne postopke vsaj za:
 (a)
 imenovanje strokovnjakov za spremljanje inšpektorjev, če je za inšpekcijski pregled potrebno dodatno strokovno znanje;
 (b)
 pripravo inšpekcijskih pregledov zunaj Unije;
 (c)
 preverjanje skladnosti z dobro klinično prakso, vključno z načini za pregledovanje postopkov za upravljanje študije in pogoji, pod katerimi se klinično preskušanje načrtuje, izvaja, spremlja in evidentira, ter nadaljnjih ukrepov, kot sta pregled analize temeljnega vzroka za znatno neskladnost ter preverjanje korektivnih in preventivnih ukrepov, ki jih je izvedel sponzor.
 Države članice zagotovijo javno dostopnost teh postopkov in pravil.
 2. Države članice tudi določijo pristojnosti strokovnjakov, imenovanih za spremljanje inšpektorjev.
 Člen 8
 Nenapovedani inšpekcijski pregledi
 Inšpekcijski pregledi se lahko po potrebi izvedejo nenapovedano.
 Člen 9
 Sodelovanje med državami članicami
 1. Države članice sodelujejo med seboj, s Komisijo in z Evropsko agencijo za zdravila z namenom razviti in izboljšati splošno priznane standarde za inšpekcijske preglede dobre klinične prakse. To sodelovanje se lahko izvaja s skupnimi inšpekcijskimi pregledi, z dogovorjenimi procesi in postopki, izmenjavo izkušenj ter s skupnim usposabljanjem.
 2. Komisija javno objavi vse smernice o splošno priznanih standardih za izvajanje inšpekcijskih pregledov, ki so bile pripravljene v sodelovanju z državami članicami in Evropsko agencijo za zdravila.
 3. Evropska agencija za zdravila obdeluje informacije o predvidenih, načrtovanih ali opravljenih inšpekcijskih pregledih in jih da na voljo državam članicam, da jim pomaga zagotoviti najučinkovitejšo uporabo inšpekcijskih virov pri načrtovanju inšpekcijskih pregledov.
 4. Države članice lahko zahtevajo pomoč pristojnega nacionalnega organa druge države članice na področju inšpekcijskih pregledov.
 Člen 10
 Pooblastila inšpektorjev
 1. Inšpekcijske preglede izvajajo inšpektorji, ki jih imenujejo države članice.
 Za zagotovitev razpoložljivosti potrebnega strokovnega znanja za vsak inšpekcijski pregled lahko država članica imenuje skupine inšpektorjev in strokovnjake z ustreznimi kvalifikacijami, ki spremljajo inšpektorje.
 2. Inšpektorji imajo pravico pregledati mesta kliničnega preskušanja, dokumente, prostore, evidence, vključno z evidencami posameznih pacientov, ureditve glede kakovosti, podatke in vse druge vire in subjekte, za katere pristojni organ meni, da so povezani s kliničnim preskušanjem.
 3. Inšpektorji so pooblaščeni, da pri inšpekcijskem pregledu dostopajo do mest in vstopijo v druge povezane prostore ter dostopajo do podatkov, vključno z evidencami posameznih pacientov.
 4. Inšpektorji lahko kopirajo evidence in dokumente v papirni obliki, natisnejo elektronske evidence ter fotografirajo prostore in opremo.
 5. Inšpektorji lahko katerega koli predstavnika ali člana osebja pregledanega subjekta in katero koli stranko, udeleženo v kliničnem preskušanju, zaprosijo za razlago v zvezi s predmetom in namenom inšpekcijskega pregleda ter zabeležijo odgovor.
 6. Inšpektorji so pooblaščeni za neposredno navezavo stika z udeleženci preskušanja, zlasti kadar utemeljeno sumijo, da niso bili ustrezno obveščeni o njihovi udeležbi v kliničnem preskušanju.
 7. Države članice inšpektorjem zagotovijo ustrezna sredstva za njihovo identifikacijo.
 8. Države članice vzpostavijo pravni in upravni okvir za zagotovitev, da imajo inšpektorji iz drugih držav članic, na zahtevo in če je to potrebno, dostop do mest in prostorov katerega koli subjekta, povezanega s kliničnim preskušanjem, ter do povezanih podatkov.
 Člen 11
 Priznavanje ugotovitev inšpekcijskega pregleda
 Inšpektorji izvajajo inšpekcijske preglede v imenu Unije. Rezultati teh pregledov se priznajo v vseh državah članicah.
 V primeru razlik med državami članicami pri preverjanju skladnosti z veljavno zakonodajo države članice ali Evropska agencija za zdravila v okviru njenih pristojnosti na podlagi Uredbe (ES) št. 726/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (5) obvesti Komisijo. Komisija lahko po posvetovanju z navedenimi državami članicami in Evropsko agencijo za zdravila zahteva nov inšpekcijski pregled.
 Člen 12
 Viri
 Države članice imenujejo ustrezno število inšpektorjev, da se zagotovi učinkovito preverjanje skladnosti kliničnih preskušanj z veljavnimi zahtevami ter pravočasno poročanje o ugotovitvah inšpekcijskih pregledov.
 Člen 13
 Poročila in evidence o inšpekcijskih pregledih
 Ne glede na obveznost predložitve poročil o inšpekcijskem pregledu prek portala EU v skladu s členom 78(6) Uredbe (EU) št. 536/2014 države članice vsaj 25 let hranijo ustrezne evidence o nacionalnih inšpekcijskih pregledih in inšpekcijskih pregledih, ki so se izvajali zunaj njihovega ozemlja, vključno z informacijami o rezultatu inšpekcijskega pregleda glede stanja skladnosti z dobro klinično prakso in o kakršnih koli ukrepih, ki jih je sponzor ali država članica sprejela na podlagi inšpekcijskega pregleda. Poročila o inšpekcijskih pregledih, predložena prek portala EU, ne vsebujejo osebnih podatkov udeležencev kliničnih preskušanj.
 Člen 14
 Zaupnost
 Inšpektorji in strokovnjaki, imenovani v inšpekcijsko skupino, ohranijo zaupnost informacij, do katerih so pridobili dostop v okviru inšpekcijskih pregledov dobre klinične prakse.
 POGLAVJE IV
 KONČNE DOLOČBE
 Člen 15
 Razveljavitev
 Direktiva 2005/28/ES se razveljavi od datuma iz drugega odstavka člena 17.
 Člen 16
 Prehodne določbe
 Direktiva 2005/28/ES, razen poglavij 5 in 6, se še naprej uporablja za klinična preskušanja, ki jih v skladu s členom 98 Uredbe (EU) št. 536/2014 ureja Direktiva 2001/20/ES.
 Člen 17
 Začetek veljavnosti
 Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
 Uporablja se po izteku šestih mesecev po objavi obvestila iz člena 82(3) Uredbe (EU) št. 536/2014 v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 24. marca 2017
 Za Komisijo
 Predsednik
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) UL L 158, 27.5.2014, str. 1.
 (2) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL L 281, 23.11.1995, str. 31).
 (3) Direktiva Komisije 2005/28/ES z dne 8. aprila 2005 o načelih in podrobnih smernicah za dobro klinično prakso v zvezi z zdravili v preskušanju za humano uporabo ter o zahtevah za pridobitev dovoljenja za proizvodnjo ali uvoz takšnih izdelkov (UL L 91, 9.4.2005, str. 13).
 (4) Direktiva 2001/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. aprila 2001 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z izvajanjem dobre klinične prakse pri kliničnem preskušanju zdravil za ljudi (UL L 121, 1.5.2001, str. 34).
 (5) Uredba (ES) št. 726/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o postopkih Skupnosti za pridobitev dovoljenja za promet in nadzor zdravil za humano in veterinarsko uporabo ter o ustanovitvi Evropske agencije za zdravila (UL L 136, 30.4.2004, str. 1).