text:
Viron tasavalta () eli Viro on EU-valtio Itämeren itärannalla Pohjois-Euroopassa Suomenlahden eteläpuolella Baltiassa.
 Virolla on maaraja Venäjän ja Latvian kanssa.
 Virolaisia on 1 329 000, joista noin kolmannes (434 426) asuu pääkaupungissa Tallinnassa.
 Tallinnan jälkeen suurimpia ovat yliopistokaupunki Tartto (98 449 asukasta), teollisuuskaupungit Narva (59 049 asukasta) ja Kohtla-Järve (37 198 asukasta) sekä kesäkaupunki Pärnu (40 005 asukasta).
 Maantiede
 Viron pinta-ala on noin 45 339 neliökilometriä. Alueeltaan se on näin ollen Baltian maista pienin. Se on suurempi kuin esimerkiksi Alankomaat, Sveitsi tai Tanska. Idästä länteen Virolla on leveyttä 350 kilometriä ja pohjoisesta etelään pituutta 240 kilometriä.
 Muiden valtioiden pääkaupungeista Tallinnaa lähinnä on Helsinki: Suomenlahden yli matka on noin 85 kilometriä.
 Viron maaseutua täplittävät yli 1 500 järveä, joista suurin on Venäjän rajalla oleva Peipsijärvi. Viron suurimmat joet ovat Narvanjoki ja Emajoki. Virossa on noin 800 saarta. Pinnanmuodoiltaan Viro on melko tasainen. Korkein kohta on Iso Munamäki () Etelä-Virossa, 318 metriä meren pinnan yläpuolella. Keskimäärin Viro on vain 50 metriä merenpinnan yläpuolella ja alle 10 prosenttia maan pinta-alasta on yli 100 metrin korkeudella merenpinnasta.
 Pohjois- ja Länsi-Viro ovat pinnanmuodoiltaan tasaisia, mutta Etelä-Viron pinnanmuodot ovat vaihtelevampia. Länsi-Viron manneralueen pääosa kuuluu Länsi-Viron alankoon, joka on vanhaa merenpohjaa. Pohjois- ja Länsi-Virossa on laaja kalkkikivitasanko, joka on osa Baltian klinttiä. Tasangon reunan kalkkikivitörmästä muodostuu jyrkänteitä, joista korkein on Koillis-Virossa sijaitseva Ontika, jolla on korkeutta 56 metriä. Ontikaa matalampi, mutta kuuluisampi on Saarenmaan Pangan rantatörmä, jolla on pituutta 2,5 kilometriä ja korkeutta 21 metriä. Pohjois- ja Länsi-Viron nummilla on kalkkikiven hajotessa syntyneitä karstiluolia. Sedimenttikerrostumat ovat ohuita lukuun ottamatta Etelä-Viroa, jossa sedimenttikerrostumien paksuus voi olla jopa 76 metriä. Huomattavimmat luonnonmaantieteelliset piirteet Virossa on muovannut mannerjäätikkö, joka vetäytyi Virosta 13 000–10 000 vuotta sitten.
 Ilmasto
 Viro kuuluu mantereisen ja merellisen ilmaston siirtymävyöhykkeeseen. Ilmasto on lauhkea, kesät ovat lämpimiä ja talvet leutoja. Viron ilmastoon vaikuttavat muun muassa Suomenlahti, Itämeri, sekä Golfvirran ja Atlantin läheisyys. Viron vuotuinen sademäärä on noin 670 mm. Pysyvä lumipeite saapuu ensiksi itäiseen Viroon, yleensä joulukuun alussa, ja viimeisenä Saarenmaalle, yleensä vasta tammikuun puolella. Lumipeite pysyy suurimmassa osassa maata noin 100 päivän ajan, mereisillä alueilla se pysyy lyhyimmän aikaa. Pisimpään lumipeite pysyy Haanjan ylängöllä. Lumet ovat sulaneet lounaisesta Virosta ja Saarenmaalta yleensä maaliskuun viimeiseen päivään mennessä, ja muualta Virosta huhtikuun alkupäivinä. Keväät ovat kuivia ja aurinkoisia, terminen kesä alkaa keskimäärin toukokuun puolessavälissä.
 Heinäkuu on lämpimin kuukausi, jolloin keskimääräinen lämpötila on 17,4 astetta. Kylmin on helmikuu, jolloin keskilämpötila on −4,5 astetta. Yli puolet vuodesta sää on liikkuvien matalapaineiden takia pilvinen, tuulinen ja sateinen, etenkin syyskuukausina. Sateisin kuukausi on elokuu. Tuulet puhaltavat enimmäkseen lounaasta, mutta keväällä ja alkukesällä tuuli puhaltaa lännestä ja koillisesta.
 Luonto
 Kasvillisuus
 Suot kattavat noin 22 prosenttia Viron pinta-alasta, mikä on toiseksi eniten maailmassa Suomen jälkeen. Yli yhden hehtaarin kokoisia soita Virossa on noin 10 000. Valtaosa Viron soista on pieniä, 1,10 hehtaarin kokoisia soita. Vanhimmat suot ovat 7 000–8 000 vuotta vanhoja. 66 prosenttia kaikista soista on syntynyt maan soistuessa. Loput ovat umpeen kasvaneita järviä. Tyypillisiä piirteitä Viron soille ovat paksu turvekerros ja suonsilmäkkeet. Soiden suojelu alkoi 1970-luvulla kun huolestuttiin niiden ojittamisesta. Nykyisin suojeltua suota on Virossa noin 216 000 hehtaaria. Soista noin 1 600 on riittävän suuria turpeentuotantoon. Turvetta nostetaan 103 paikasta, ja sitä käytetään lämmitykseen ja maataloudessa.
 Metsät kattavat Viron maapinta-alasta noin 49 prosenttia. Suurimmat metsät sijaitsevat Lounais- ja Koillis-Virossa. Kaikista metsistä noin 20 prosenttia on suojeltu. Viro on taiga- ja lehtimetsien rajavyöhykettä. Yleisimpiä puulajeja ovat mänty, kuusi, koivu, haapa ja tervaleppä. Metsäpinta-alasta 33 % on mäntymetsää ja 31 % koivumetsää. Tammi, saarni, lehmus ja vaahtera ovat Virossa selvästi yleisempiä kuin Suomessa. Länsi-Virossa on lehtoniittyjä, jolla kasvaa monia harvinaisia pohjoisen lehtipuulajeja. Monet lehtoniityt ovat muuttumassa lehtometsiksi. Parhaiten säilyneitä lehtoniittyjä on suojeltu. Länsi-Virossa on lehtoniittyjen lisäksi rantaniittyjä, joilla aiemmin kasvatettiin maitokarjaa. Karjanpidon loputtua monet niistä ovat vesakoituneet. Luonnonsuojelualueilla tätä on yritetty välttää tuomalla alueelle lihakarjaa.
 Eläimet
 Virossa tavataan noin 20 000 eri hyönteislajia, sekä 65 kala-, 10 sammakkoeläin- ja viisi matelijalajia. Sammakkoeläimistä suurin osa on harvinaisia ja rauhoitettuja. Selkärankaisia on yhteensä noin 500 lajia. Nisäkkäistä yleisimpiä ovat metsäkauris (40 000 kpl), rusakko, metsäjänis ja villisika (13 000 kpl). Petoeläimistä Virossa on muun muassa 1 100 ilvestä, 800 karhua ja noin 600 sutta. Harmaahylkeitä on Viron merialueella yli 2 000, norppia on alle 1 000. Viroon on tuotu maasta hävinneitä lajeja, kuten euroopanmajava ja saksanhirvi, sekä kokonaan uusia lajeja, kuten piisami, supikoira ja minkki. Vesikko on Suomen tapaan hävinnyt Virosta, mutta Hiidenmaata on puhdistettu minkeistä ja vesikkoa on istutettu takaisin sinne. Virossa on tavattu 331 lintulajia, joista 207 pesii Virossa säännöllisesti. Lehti- ja sekametsissä elää monia lintulajeja, mutta erityisesti eri varpuslintuja. Yleisimpiä niistä ovat peippo, sirittäjä, tiltaltti, punarinta, metsäkirvinen ja rautiainen. Saaristossa ja rannikolla on muun muassa lokkeja, tiiroja ja hanhia. Soilla pesii muun muassa riekko, kapustarinta, isolepinkäinen ja muuttohaukka. Isot petolinnut menestyvät suurten luonnonsuojelualueiden takia. Kotkapareja maassa pesii noin 250. Kattohaikarat pesivät muun muassa vanhoissa savupiipuissa ja puhelinpylväiden päällä. Virossa tavataan myös mustahaikaraa, joka on pääasiassa erämaiden asukki.
 Historia
 Esihistoria
 Viimeisen jääkauden hellittäessä vetäytyi mannerjää pohjoiseen siten, että nykyisen Viron alue vapautui jääpeitteestä noin 10 000 vuotta eaa. Pian maanpinnan paljastumisen jälkeen alkoi myös ihmisasutus levitä etelästä tälle alueelle. Baltiaan syntyi Kundan kulttuuriksi sanottu kivikautinen asutus. Asutus on jatkunut tähän päivään asti. Varhaisimman asujaimiston kielestä ei ole yksimielisyyttä. Vuoden 5000 eaa. tienoilla Suomenlahden molemmille puolille levinneen niin kutsutun kampakeraamisen kulttuurin on usein arveltu olleen suomalais-ugrilainen, joskin muitakin näkemyksiä on.
 Kivikautta seurasivat Virossakin pronssikausi (1500–500 eaa.) ja rautakausi (500 eaa. – 1200 jaa.), joilta on runsaasti arkeologisia löytöjä. Rautakaudelle ajoittuvat esimerkiksi ”maalinnoiksi” kutsutut linnoitukset. Nykyisten Viron ja Suomen alueiden välillä vallitsivat jo tällöin vilkkaat yhteydet. Viron alue oli tähän aikaan tiheämmin asuttu, todennäköisesti myös kehittyneempi ja vauraampi kuin asukasluvultaan pienempi Suomen alue.
 Keskiaika ja uuden ajan alku
 Saksalaisvalloitus
 Saksalaiset alkoivat työntyä itään 1100-luvulla. Lyypekki perustettiin vuonna 1159, mikä avasi portin itään. Alustyyppi koggi mahdollisti suurten matkustaja- ja tavaramäärien kuljetuksen. Saksalaisia tuli vuoden 1159 paikkeilla Väinäjoen suulle. Vuonna 1182 alueelle tuli piispa Meinhard, joka aloitti paikallisten käännytyksen. Saksalaisvallan alle Baltian alueen toi Liivinmaan kolmas piispa Albert von Buxhövden, joka tuli alueelle vuonna 1200. Hänellä oli mukanaan ristiretkeläisiä, ja vuonna 1201 hän perusti Riian alueen keskukseksi. Liiviläiset ja latvialaiset alistettiin suhteellisen nopeasti. Virolaisten alistaminen alkoi vuonna 1208. Virolaiset tekivät kostoiskun latvialaisten tekemän iskun johdosta nykyisen Latvian alueelle, mitä seurasivat puolestaan latvialaisten ja saksalaisten kostoretket. Vuonna 1217 käytiin Matinpäivän taistelu, jossa virolaisten yhdistyneet joukot kärsivät tappion Lembitun johdolla saksalaisille. Tanskalaiset valtasivat Pohjois-Viron Lyndanisen taistelun myötä vuonna 1219. Viimeinen vapaa virolainen alue Saarenmaa kukistui vuonna 1227.
 Saksalaisvallan aika
 Saksalaishallinnon alussa Viroon syntyi vasallisto eli aateli. Heidän luokkansa syntyi alueiden läänittämisen myötä. Vasallit olivat pääosin saksalaisia, ja he muodostivat vasallien enemmistön myös Tanskan omistamilla alueilla. Läänitysten myötä virolaiset talonpojat joutuivat lääninherrojen vallan alaisuuteen. Virolaisten jatkuvaan kapinointiin kyllästyneenä Tanska myi omat alueensa Virossa Saksalaiselle ritarikunnalle vuonna 1350, viimeisenä Saarenmaan. Saksalaisvallan aikana alkoi syntyä yhä suurempia kaupunkeja. Reformaatio alkoi 1500-luvun alkupuolella. Vanha-Liivinmaa romahti Liivinmaan sodan aikana 1558–1561 ja se jaettiin Ruotsin ja Puolan kesken Puolan saadessa Etelä- ja Ruotsin Pohjois-Viron. Sodan aikana Viroa koetteli rutto.
 Ruotsalaisvallan aika
 Puolan Liivinmaa liitettiin Ruotsiin vuonna 1629 ja Saarenmaa vuonna 1645, jolloin Ruotsi omisti koko Viron. Pohjois-Viro muodosti Viron herttuakunnan Etelä-Viron muodostaessa nykyisen Latvian pohjoisosien kanssa Liivinmaan kenraalikuvernöörikunnan. Ruotsi läänitti alueita ruotsalaisille ja suomalaisille sotaherroille heikentäen samalla saksalaisten asemaa. Vuonna 1668 voimaan tullut poliisiasetus alisti talonpojat maaorjuuteen. Ruotsin vallan aikana perustettiin Tarton yliopisto. Ruotsi menetti Baltian Venäjälle suuressa Pohjan sodassa Uudenkaupungin rauhalla vuonna 1721.
 Venäjän vallan aika ja kansallistunteen nousu
 Viron alue siirtyi Venäjän valtaan suuren Pohjan sodan seurauksena Uudenkaupungin rauhassa 1721. Virosta eli Vironmaasta, joka käsitti Pohjois-Viron, Liivinmaasta, johon Viron eteläosa liitettiin, sekä Kuurinmaasta muodostettiin yhtenäinen alue Itämerenmaakunnat, jossa talonpoikaisväestö oli maaorjuudessa 1800-luvulle saakka. Maaorjuuden vähittäinen poistaminen alkoi talonpoikaislaeilla, joista Virossa käytetään nimitystä Iggaüks. Alue säilyi 1800-luvun loppupuolelle saakka melko autonomisena suhteessa Venäjään ja sitä hallitsivat baltiansaksalaiset kartanonherrat tsaarien vahvistamien etuoikeuksien pohjalla.
 Venäjän keskushallinto kasvatti hiljalleen valtaansa Baltiassa saksalaisten aatelisten kustannuksella, ja vuonna 1876 itsehallintojärjestelmä lakkautettiin. Tämän kehityksen osana Viron talonpojat vapautettiin maaorjuudesta vuosien 1816–1819 välisenä aikana. Kuitenkin vasta 1860-luvulla talonpojat saivat oikeuden ostaa viljelemänsä maat itselleen.
 Kansallinen herääminen alkoi Virossa 1800-luvulla muun muassa maaorjuuden lakkauttamisen myötä. Vironkielisiä kouluja perustettiin ja Viron kansalliseepos Kalevipoeg luotiin. 1880-luvulla keskushallinto aloitti venäläistämisohjelman, jonka johdosta monet baltiansaksalaiset instituutiot lopetettiin tai muutettiin pelkästään venäjänkielisiksi, kuten Tarton yliopisto. Venäläistämisohjelman aikana myös vironkielisiä sanomalehtiä, kouluja ja kansallismielisiä seuroja lakkautettiin.
 Maailmansota – Venäjän valta kaatuu
 Venäjän keisarikunnan luhistuttua ensimmäisessä maailmansodassa Virossa tapahtui helmikuun vallankumouksen jälkeen useita vallanvaihtoja nopeassa tahdissa.
 Pian helmikuun vallankumouksen jälkeen Viro sai laajemman autonomian, kun 12. huhtikuuta 1917 perustettiin Viron autonominen kuvernementti johtajanaan kuvernementtikomissaari Jaan Poska. Aikaisemman Vironmaan kuvernementin lisäksi siihen kuului myös siihenastisen Liivinmaan kuvernementin pohjoisosa, ja täten Viro sai suurin piirtein nykyiset rajansa. Kesällä virolaiset 1917 loivat ensimmäisen kansallisen parlamentin, Viron maapäivät, joka lähti suunnittelemaan kansallista, virolaista hallintoa.
 Bolševikkien lokakuun vallankumouksen jälkeen virolaiset bolševikit tekivät Viktor Kingisseppin ja Jaan Anveltin johdolla vallankaappauksen ja ottivat vallan käsiinsä yhdessä bolševikkisotilaiden kanssa kolmeksi kuukaudeksi. Bolševikit perustivat niin sanotun Viron työkansan kommuunin.
 Samaan aikaan maapäivissä valtaa pitäneet poliittiset voimat, bolševikkien vastavoimat, lähtivät suunnittelemaan Viron itsenäisyyttä. Maapäivillä valtaa pitäneet poliittiset voimat julistivat Viron itsenäiseksi 24. helmikuuta 1918. Tähän aikaan bolševikit halusivat ainoana poliittisena virolaisvoimana säilyttää yhteyden Venäjään. Venäjällä oli tässä vaiheessa vallassa Leninin johtama bolševikkihallitus.
 Saksan keisarillinen armeija oli aloittanut Neuvosto-Venäjän kanssa käynnissä olevien Brest-Litovskin rauhanneuvottelujen venymisen vuoksi etenemisen Väinäjoen eteläpuolelta vallaten Latvian pohjoisosan ja Viron suuret saaret, Saarenmaan, Muhun ja Hiidenmaan, syksyyn 1917 mennessä. Helmikuussa 1918 eteneminen jatkui Viron manneralueella niin, että helmikuun 25. päivä saksalaiset valtasivat Tallinnan. Maaliskuun alkuun mennessä saksalaiset olivat vallanneet Viron alueen – Narvan 4. maaliskuuta 1918. Alkoi saksalaisten miehityshallinto, ja itsenäisyyden julistaneet voimat painuivat maan alle. Samalla bolševikkivoimat perääntyivät Venäjälle.
 Viron vapaussota 1918–1920
 Saksalaisten romahdettua sodan lopuksi Saksassa puhjenneeseen vallankumoukseen 2. marraskuuta 1918 ja liittoutuneiden kanssa solmittuun aseleposopimukseen 11. marraskuuta 1918 Neuvosto-Venäjän bolševikkihallitus mitätöi saksalaisten kanssa maaliskuussa 1918 tehdyn rauhansopimuksen 13. marraskuuta 1918 ja puna-armeija hyökkäsi Baltian maihin. Saksalaismiehityksen aikana Tallinnassa toimi tehokas lähinnä suurten tehtaiden venäläisistä työläisistä koostunut bolševikkeja kannattava ryhmä, joka hakeutui yhteistoimintaan Leninin hallituksen kanssa. He liittyivät innolla virolaisten kommunistien kanssa niin sanottuihin kansanneuvostoihin, jotka yllyttivät työläisiä auttamaan maahan tunkeutunutta venäläistä puna-armeijaa.
 Hyökkäystä seurasi virallisesti 28. marraskuuta 1918 – 3. tammikuuta 1920 käyty Viron vapaussota, jossa 4 000 miehen vahvuisilla vapaaehtoisilla suomalaisjoukoilla, I Suomalaisella Vapaajoukolla ja Pohjan Pojilla, oli suuri merkitys. Viron vapaussota on itämerensuomalaisten kansojen käymiä heimosotia. Myös Britannia lähetti virolaisten tueksi laivasto-osaston. Puna-armeija lyötiin takaisin, kuten myös saksalaiset Freikorps-joukot.
 Viro ja Neuvosto-Venäjä solmivat vuoden 1919 lopulla välirauhan. Vuonna 1920 solmittiin Tarton rauha, jossa Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa. Suomi tunnusti Viron de jure kesäkuussa 1920; de facto itsenäisyys oli tunnustettu jo vuotta aiemmin elokuussa 1919. Virolaisen kulttuurin ja talouden perusta luotiin seuraavina vuosikymmeninä. Maahan järjestettiin tehokas vironkielinen alkeisopetus. Tarton yliopisto muutettiin vironkieliseksi jo vuonna 1919. Maauudistuksessa kartanoiden maat jaettiin talonpojille. Vuonna 1921 Viro liittyi Kansainliittoon. Kommunistien kansannousu tukahdutettiin joulukuussa 1924.
 Viro maailmansotien välillä
 Viron vuoden 1920 perustuslaki oli erittäin parlamentaristinen. Presidenttiä ei ollut, vaan pääministeri eli riigivanem (’maanvanhempi’) hoiti myös valtionpäämiehen tehtävät.
 Vaikka virolaiskommunistit eli bolševikit olivat kokeneet tappion vapaussodassa ja joutuneet perääntymään kesään 1919 mennessä takaisin Neuvostoliittoon, he kokivat tilanteen mahdolliseksi vallanotolle. Niinpä 1. joulukuuta 1924 Neuvostoliiton tukemat bolševikit yrittivät vallankaappausta, joka kuivui kuitenkin kokoon muutamassa tunnissa. Asian jatkokäsittelyssä Viron parlamentti kielsi Viron kommunistisen puolueen toiminnan maanpetoksellisena.
 Suuren laman aikana 1930-luvun alussa työttömyys nousi ja kruunua jouduttiin devalvoimaan. Laman seurauksena Viro ajautui sisäpoliittiseen kriisiin. Tyytymättömyys demokraattisen järjestelmän saamattomuuteen kanavoitui äärioikeiston kannatukseksi, kuten monessa muussakin Euroopan maassa. Virossa oikeisto-oppositiota nousi edustamaan Viron vapaussotureiden liitto, niin sanottu vapsit. Vapsit saivat suuren vaalivoiton syksyllä 1933 ja liikkeen painostuksesta hyväksyttiin vuonna 1933 uusi perustuslaki, joka teki riigivanemista itsenäisen toimeenpanovallan haltijan, jolla oli laajat valtaoikeudet.
 Suomen ja muiden Baltian maiden tavoin Viro solmi Neuvostoliiton uuden politiikan aloitteesta hyökkäämättömyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa vuonna 1932. Sopimuksilla oli tarkoitus varmistaa Neuvostoliiton ulkorajat.
 Samaan aikaan Baltian maissa oli vallalla reunavaltiopolitiikka, missä Puola, Liettua, Latvia ja Viro hakivat toisistaan turvaa puolustusyhteistyötä tiivistämällä. Baltian maat solmivat puolustusliiton 12. syyskuuta 1934. Näin muodostui Baltian entente.
 Vapsien aloitteesta perustuslakia muutettiin siten, että presidentin valtaa lisättiin huomattavasti. Uusi perustuslaki astui voimaan 1934. Ylimenokauden hallituksen johtaja, keskustaa edustava Konstantin Päts huolestui kuitenkin vapsien yhä kasvavasta voimasta ja käyttäen uusia valtionpäämiehen valtaoikeuksiaan hyväksi julisti kenraali Johan Laidonerin kanssa ja armeijan tuella maan 23. maaliskuuta 1934 poikkeustilaan ja lakkautti koko vapsien järjestön ja vangitutti liikkeen johdon.
 Kansanedustuslaitos hajotettiin syksyllä 1934 ja kaikki puolueet lakkautettiin 1935. Diktaattorina hallinnut Konstantin Päts perusti ylhäältä johdetun Isänmaan liitto (Isamaaliit) -puolueen. Joulukuussa 1935 vapsit suunnittelivat vallankaappausta suomalaisen Sinimustat-järjestön tuella, mutta viranomaiset saivat siitä vihiä ja juonijat pidätettiin. Konstantin Päts hallitsi Viroa varsin yksinvaltaisesti vuoteen 1938, jolloin hänet nimitettiin uuden, vuonna 1937 säädetyn perustuslain mukaiseksi presidentiksi ja hän palasi perustuslailliseen hallintotapaan.
 Helmikuussa 1936 kansanäänestyksessä kannatettiin paluuta demokratiaan. Perustuslaillisuuteen palaaminen ei kuitenkaan tuonut juurikaan muutosta vallanpitoon, ja Päts jatkoi presidenttinä. Neuvostoliiton ja Britannian neuvotellessa sopimusta huhtikuussa 1939 Viro ja Latvia solmivat hyökkäämättömyyssopimuksen Saksan kanssa.
 Toinen maailmansota
 Toisen maailmansodan alkaessa Viro tahtoi pysytellä puolueettomana, mutta katsoi olevansa pakotettu tekemään Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja tukikohtasopimuksen 28. syyskuuta 1939. Viroon siirrettiin 25 000 Neuvostoliiton sotilasta suljettuihin tukikohtiin 18. lokakuuta 1939 alkaen. Virolla itsellään oli tuolloin rauhanaikaisena vahvuutena jatkuvasti palveluksessa 15 000 sotilasta.
 Kesäkuussa 1940 Molotov esitti Virolle uhkavaatimuksen, jossa syytettiin Viroa yhteistyösopimuksen rikkomisesta ja vaadittiin saada tuoda lisäjoukkoja maahan. Viron hallitus piti vastarintaa toivottomana, minkä vuoksi vaatimus hyväksyttiin. 17. kesäkuuta – 21. kesäkuuta 1940 maahan tuotiin noin 90 000 neuvostosotilasta lisää, jolloin Virossa olevien puna-armeijan joukkojen määrä oli jo yli 100 000 sotilasta.
 Elokuussa 1940 Virosta tuli yksi neuvostotasavalloista. Presidentti Konstantin Päts vangittiin, ja hän kuoli 18. tammikuuta 1956 psykiatrisessa sairaalassa Buraševossa Tverin alueella.
 Neuvostomiehitys keskeytyi kolmeksi vuodeksi Saksan vallattua jälleen Baltian kesällä 1941. Saksalaismiehityksen aikana Virossa toimi saksalaisten alaisuudessa virolainen hallinto. Sen johdossa oli näennäisesti vapaussoturien liikkeen (vapsien) johtohahmoihin kuulunut Hjalmar Mäe. Saksan miehityksen aikana Viro oli ensimmäinen maa, mistä juutalaiset (noin 950–1 000 henkilöä) poistettiin kokonaan vuoden 1941 aikana, mikä todettiin Wannseen pöytäkirjoissa 20. tammikuuta 1942.
 Puna-armeija miehitti Viron uudelleen syyskuussa 1944 sen jälkeen, kun Suomi oli tehnyt syyskuun alussa 1944 Neuvostoliiton kanssa aselevon.
 Neuvosto-Viro
 Varsinaisesti neuvostojärjestelmä vakiinnutettiin toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun lopulla. Kymmeniä tuhansia virolaisia karkotettiin Siperiaan, ja maatilat muutettiin kollektiiveiksi. 1950-luvulla Viron kulttuurielämä alkoi vilkastua. Viron sosialistinen neuvostotasavalta oli melko suljettu 1960-luvun loppupuoliskolle asti. Vähitellen virolaiset alkoivat katsella maan pohjoisosissa myös Suomen televisiota. Suomen television katselu oli luvatonta, mutta siitä huolimatta sitä katseltiin erikoisesti tätä tarkoitusta varten tehdyllä laitteella.
 Ideologisen taistelun tehostamiseksi Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriksi nimitettiin 1978 Karl Vaino. Vuoden 1980 Moskovan kesäolympialaisten eräitä tapahtumia, kuten purjehdus, järjestettiin Tallinnassa. Moskovan keskushallinto pyrki venäläistämään neuvostotasavaltaa. 1980-luvun lopulle tultaessa virolaisten osuus maan väestöstä oli romahtanut 1930-luvun lähes 90 prosentista noin 60 prosenttiin.
 Vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin pääsihteerikaudella vaihtui myös Viron kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri. Uusi pääsihteeri oli kansallismielinen Vaino Väljas.
 Uusi itsenäisyys
 Marraskuussa 1988 Viron korkein neuvosto julisti maan suvereeniksi. Toukokuussa 1990 osa vuoden 1938 perustuslaista palautettiin voimaan ja maan nimi muutettiin Viron tasavallaksi. Kansanäänestyksessä suurin osa kansasta kannatti itsenäisyyden palauttamista. Viro julistautui uudelleen itsenäiseksi 20. elokuuta 1991, kun Neuvostoliitossa tapahtui kommunistien epäonnistunut vallankaappausyritys. Suomen ja Viron diplomaattisuhteet solmittiin uudelleen 29. elokuuta 1991. Vuonna 1993 Viron hallitus määritteli 500 000 maan asukasta "ulkomaalaisiksi" ja määräsi heidät hakemaan oleskelulupaa. Viimeiset Venäjän armeijan joukot vetäytyivät elokuuhun 1994 mennessä. Kun Viro itsenäistyi uudelleen, se ei saanut takaisin kaikkia niitä alueita, joita maahan kuului vuosina 1920–1940, eli Viron Inkeriä, Petserimaata ja Setumaan itäosaa, eli se on maapinta-alaltaan noin 5 prosenttia pienempi kuin tuolloin.
 1990-luvun lopulla suomalaisten matkailijoiden määrä kasvoi valtaisasti Pohjois-Virossa. Viron talous alkoi kasvaa kovaa vauhtia. Muun muassa kiinteistösijoituksilla oli suuri merkitys Viron talouden nousussa.
 Suomen salainen tuki
 Heikki Rausmaan väitöskirjan mukaan Viro alkoi vuodesta 1988 rakentaa demokraattisen markkinatalouden perustaa. Tällöin Suomi linjasi salaa tukevansa Viroa maksimaalisesti. Presidentti Mauno Koivisto ohjeisti ministereitä, että tuen voi kanavoida kulttuurin nimissä. Poliittisempi rahoitus hoidettiin helmikuusta 1989 Tuglas-seuran kautta, ja seurasta tulikin virolaisten tukikohta Helsingissä. Myöhemmin Viron presidenttinä tunnettu, mutta tuolloin ulkoministerinä toiminut Lennart Meri oli ahkera vierailija. Muut Suomen ministeriöt tukivat Viron infrastruktuuria, yksityistiloja, koulutusta, terveydenhoitoa ja paikallishallinnon uudistamista. Viisumien määrä Suomeen nousi 4 200:sta peräti 94 000:een vuosina 1988–1990. Myös kunnat, järjestöt, puolueet ja yksityishenkilöt tukivat Viroa. Helmikuussa 1990 Viro julisti päämääräkseen täyden itsenäisyyden, mutta Koivisto ja Harri Holkerin hallitus jatkoivat tukea hiljaisesti sen jälkeenkin.
 EU-Viro
 Viro hyväksyttiin keväällä 2004 kuuden muun maan kanssa sotilasliitto Naton jäseneksi. Toukokuun alusta Virosta tuli myös Euroopan unionin jäsenvaltio yhdeksän muun maan kanssa.
 Vuosina 2003–2011 Viro soti Irakissa Yhdysvaltojen rinnalla. Vuonna 2009 Virolla oli joukkoja Irakissa noin 40 miestä. Sodassa kuoli kaksi ja haavoittui parikymmentä virolaista.
 Koko 2000-luvun kiihkeänä jatkunut talouskasvu päättyi vuonna 2007, jolloin Viron talous romahti ja maa painui syvään lamaan. Romahdus johtui maan kaikkien taloussektoreiden – niin tehdasteollisuuden, rakentamisen, vähittäiskaupan kuin vienninkin – nopeasta heikentymisestä.
 Vuoden 2011 alussa Viron valuutaksi vaihdettiin euro. Aiempi valuutta oli Viron kruunu.
 Raja Venäjään
 Viro solmi uuden rajasopimuksen 2005. Sopimuksessa rajat noudattivat neuvostotasavallan rajoja siten, että Virolle ennen toista maailmansotaa kuuluneet osa Setumaata ja Narvanjoen itäranta jäivät Venäjälle. Mielipidetiedustelujen mukaan sopimusta vastusti 80 prosenttia virolaisista. Venäjän duuma ei kuitenkaan ratifioinut sopimusta, koska Viro oli liittänyt sopimuksen ratifiointilain esipuheeseen maininnan neuvostomiehityksestä. Tämä olisi Venäjän federaation mukaan estänyt sopimuksen olemasta lopullinen, koska maininta olisi tarjonnut mahdollisuuden myöhemmin esittää, että sopimus olisi ollut seurausta pätemättömästä oikeustilasta, miehityksestä, jolloin olisi jälleen ollut mahdollisuus palata Tarton rauhansopimukseen vuodelta 1920. Näin ollen sopimus ei astunut voimaan. Viro puolestaan ei pitänyt lisäystään neuvostomiehityksestä sopimuksen ratifioinnin perusteluihin merkityksellisenä.
 Rajasopimus allekirjoitettiin vihdoin helmikuussa 2014. Sopimus vaatii vielä parlamentin hyväksynnän astuakseen voimaan. Sopimusta ei ollut solmittu vielä marraskuussa 2019, vaan parlamentin puhemies Henn Põlluaas vaatii Tarton rauhansopimuksen ratifioimista ja Tarton rauhansopimuksessa määriteltyjen alueiden palauttamista Venäjältä.
 Vuonna 2021 Viro vahvisti maan Venäjän vastaista rajaa Valko-Venäjän ja Euroopan unionin rajakriisin seurauksena piikkilangoittamalaa sitä 40 kilometrin verran ja kutsumalla lähes 1 700 reserviläistä valmiusharjoitukseen. Tämä on nähty viestinä sekä Valko-Venäjälle että myös sitä tukeneelle Venäjälle, että Viro on kykeneväinen puolustamaan omia rajojaan.
 Politiikka
 Viron kansalaiset valitsevat 101-paikkaisen yksikamarisen parlamentin, riigikogun, joka neljäs vuosi. Vaaleissa käytetään suhteellista vaalitapaa.
 Parlamentti valitsee presidentin, jonka on saatava taakseen kaksi kolmasosaa äänistä. Jos parlamentti ei pysty valitsemaan presidenttiä kolmen äänestyskerran jälkeen, valinta siirtyy valitsijakokoukselle. Valitsijakokous koostuu parlamentin jäsenistä ja paikallisten itsehallintoelinten edustajista.
 Presidentin virkakausi kestää viisi vuotta. Sama henkilö voidaan valita presidentiksi vain kahdeksi kaudeksi peräkkäin. Presidentti on myös Viron puolustusvoimien ylipäällikkö. Viron presidenttinä on toiminut lokakuusta 2021 lähtien Alar Karis.
 Uudelleen itsenäistyneen Viron presidentteinä ovat toimineet: Lennart Meri 6.10.1992–8.10.2001, Arnold Rüütel 8.10.2001–9.10.2006, Toomas Hendrik Ilves 9.10.2006–10.10.2016 ja Kersti Kaljulaid 10.10.2016–11.10.2021 ja Alar Karis 11.10.2021 lähtien.
 Parlamenttivaaleissa on viiden prosentin äänikynnys. Heti uudelleenitsenäistymisen jälkeisinä vuosina Viron puoluekartta oli pirstoutunut: vajaata puoltatoista miljoonaa ihmistä edusti runsaat kymmenen puoluetta. Puolueiden määrä on laskenut sittemmin noin puoleen. Valtakunnallisissa vaaleissa on yleinen ja yhtäläinen äänioikeus kaikilla yli 18-vuotiailla Viron kansalaisilla. Kolmen vuoden välein pidettävissä paikallisvaaleissa saavat äänestää kansalaisuudesta riippumatta kaikki 18 vuotta täyttäneet asukkaat.
 Riigikogussa on ollut vuoden 2015 vaalien jälkeen edustettuina kuusi puoluetta, jotka ovat suuruusjärjestyksessä Reformipuolue, Keskustapuolue, Sosiaalidemokraattinen puolue, Isänmaan ja Res Publican liitto, Vapaapuolue sekä Konservatiivinen kansanpuolue.
 Reformipuoluetta edustanut ja vuodesta 2014 pääministerinä toiminut Taavi Roivas erosi hävittyään luottamuslauseäänestyksessä hallituskoalitionsa hajottua marraskuussa 2016. Taustalla oli hallituskumppanien halu muodostaa yhteinen hallitus Reformipuolueen sijasta Keskustapuolueen kanssa sen jälkeen, kun Keskustapuolueen johtoon oli valittu kiistellyn Edgar Savisaaren tilalle Jüri Ratas. Keskusta suhtautui Reformipuolueen lailla myönteisesti EU:hun ja sotilasliitto Natoon, mutta se oli halukas siirtämään Viron sisäpolitiikka hieman vasemmalle mm. korvaamalla maan 20 prosentin tasaveron progressiivisella mallilla.
 Viron pääministerinä toimi marraskuusta 2016 alkaen keskustapuolueen Jüri Ratas, jonka ensimmäisen hallituksen muodostivat vuosina 2016–2019 Viron keskustapuolue, Sosiaalidemokraattinen puolue ja Isänmaan ja Res Publican liitto.
 Vuoden 2019 vaaleissa oikeistoliberaali Reformipuolue sai 34 paikkaa, Keskustapuolue sai 26 paikkaa, Konservatiivinen kansanpuolue EKRE sai 19 paikkaa, konservatiivinen Isänmaa-puolue sai 12 paikkaa ja Sosiaalidemokraatit sai 10 paikkaa. Populistinen Ekre nousi Viron kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi ja myös Kaja Kallasin johtama Reformipuolue lisäsi kannatustaan ja säilyi Riigikogun suurimpana puolueena. Oppositiossa ollut Reformipuolue oli aiemmin ollut hallituksessa yhtäjaksoisesti vuosina 1999–2016.
 Huhtikuussa 2019 pääministeri Jüri Ratas muodosti uuden hallituksen, jossa olivat mukana keskustavasemmistolainen Keskustapuolue sekä oikeistokonservatiiviset Viron konservatiivinen kansanpuolue Ekre ja Isänmaa-puolue. Oppositioon jäivät Reformipuolue ja Sosiaalidemokraattinen puolue Pääministeri Jüri Ratasin edellisessä hallituksessa hänen johtamansa Keskustapuoleen hallituskumppaneina olivat Isänmaa-puolue sekä Jevgeni Ossinovskin johtamat sosiaalidemokraatit. Nyt oikeistopopulistinen Ekre nousi ensimmäistä kertaa Viron hallitukseen. Uuden hallituksen 15:stä ministeristä naisia oli vain kaksi. Ekren puheenjohtaja Mart Helme tuli Viron sisäministeriksi ja hänen poikansa, puolueen varapuheenjohtaja Martin Helme valtiovarainministeriksi. Isänmaa-puolueen Urmas Reinsalu tuli hallituksen ulkoministeriksi.
 2020-luvulle tultaessa Viron poliittinen ja yhteiskunnallinen ilmapiiri oli kärjistynyt voimakkaaseen kahtiajakoon liberaalien ja konservatiivien välillä. Konservatiivisella puolella olivat talouspoliittisesti vasemmalla olevat, mutta hyvin arvokonservatiiviset Ekre ja Keskusta. Liberaalilla puolella taas olivat oikeistoliberaali Reformi ja vasemmistoliberaali Sosiaalidemokraattinen puolue sekä liberaalia kansainvälisyyttä edustava presidentti Kersti Kaljulaid.
 Tammikuussa 2021 pääministeri Rataksen hallitus kaatui korruptio-skandaalin seurauksena ja Reformipuolueen johtaja Kaja Kallas muodosti uuden kahden puolueen hallituksen, jossa olivat mukana Reformipuolue ja Keskustapuolue. Kallas on Viron ensimmäinen naispääministeri. Heinäkuussa 2022 muodostettiin uusi hallitus, jonka muodostavat reformipuolue, sosiaalidemokraatit ja Isänmaa-puolue.
 Aluejako
 Viro jakaantuu hallinnollisesti maakunniksi (), jotka muodostuvat kunnista (vald) ja kaupungeista (linn). Virossa on 15 maakuntaa, 15 kaupunkia ja 64 kuntaa. Kuntien ja kaupunkien määrä putosi vuoden 2017 kuntauudistuksessa 213:sta 79:ään.
 Maakunnat
 Viro jakautuu viiteentoista maakuntaan. Eniten asukkaita on Harjumaalla (610 468 asukasta 1.1.2018), vähiten Hiidenmaalla (9 580 asukasta 1.1.2018). Kaupunkeja on eniten Harjumaalla ja Itä-Virumaalla (4 kpl). Hiidenmaalla, Jõgevamaalla, Põlvamaalla, Raplamaalla, Saarenmaalla ja Valgamaalla ei ole yhtään kaupunkia. Kuntia on eniten Harjumaalla (12 kpl).
 Kaupungit
 Virossa on 15 kaupunkia, joissa oli vuoden 2018 alussa yhteensä 810 443 henkeä. Niiden lisäksi Virossa on 32 entistä kaupunkia, joista kuntaliitosten myötä on tullut epäitsenäisiä kaupunkeja, joilla ei ole hallinnollista merkitystä.
 Oheisessa kartassa näkyy 15 suurimman kaupungin ja viiden maakuntakeskuksen (Jõgeva, Jõhvi, Kärdla, Põlva, Rapla) sijainti.
 = yli 100 000 asukkaan kaupungit: 1 kpl, Tallinna
 = 30 000...100 000 asukkaan kaupungit: 4 kpl, Tartto, Narva, Pärnu ja Kohtla-Järve
 = 10 000...30 000 asukkaan kaupungit: 8 kpl
 = alle 10 000 asukkaan kaupungit: 17 kpl (ei kaikkia kartassa)
 Kunnat
 Virossa on yhteensä 64 kuntaa.
 Asutut paikat
 Viron kunnat koostuvat kylistä (küla), kauppaloista (alev), pienkauppaloista (alevik) ja epäitsenäisistä kaupungeista (vallasisene linn). Kaupungit voidaan jakaa kaupunginosiksi (asum).
 4. marraskuuta 2016 Virossa oli yhteensä 4 699 asuttua paikkaa: 30 oli kaupunkia, 17 epäitsenäistä kaupunkia, 12 kauppalaa, 188 pienkauppalaa ja 4 452 kylää.
 Talous
 Bruttokansantuote
 Viron bruttokansantuote vuonna 2018 on noin 29 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Ostovoimakorjattuna luku on noin 44 miljardia dollaria. Lukujen välinen ero supistui huomattavasti vuonna 2007, sen jälkeen ero on vaihdellut vuosittain, mutta pysynyt keskimäärin selkeästi aiempaa pienempänä. Viron bkt per capita on 2010-luvulla ollut edelleen merkittävästi matalampi kuin Pohjoismaissa, myös ostovoimakorjaus huomioiden.
 Energia
 Viro on yliomavarainen sähkön tuotannon suhteen, ja sähköä on viety 2000-luvulla lähinnä Latviaan, satunnaisesti myös Liettuaan ja Suomeen. Viron sähkö oli 2000-luvun alkuvuosina euroalueen halvinta. Hinta on kuitenkin noussut niin, että vuonna 2014 pienkuluttajan (2,5–5 MWh/vuosi) maksama hinta oli vuonna 2014 noussut lähelle EU-maiden keskitasoa (Viro 13 snt/kWh, Suomi 15 snt/kWh, EU-maiden mediaani 17 snt/kWh).
 Koillis-Virossa, Narvan seudulla, louhitaan öljyliusketta, joka on maan tärkein energianlähde. Palavankiven osuus Viron sähköntuotannosta on noin 90 prosenttia. EU:n päästösäädösten takia öljyliuskevoimaloiden omistaja, Eesti Energia, on uusinut voimalaitoksiaan vuosina 2014–2015 muun muassa suomalaisen Metson ja Fortumin kanssa.
 Luonnonvarat
 Viron merkittävimmät luonnonvarat ovat öljyliuske ja metsät. Turpeella on jonkin verran merkitystä lämmön tuotannossa.
 Koska Viron mineraalivarat ovat niukat, sen talous perustuu pitkälti kevyeen teollisuuteen ja palveluihin, joita ovat matkailu, kauppa ja pankkitoiminta. Viro sijaitsee idän ja lännen välisen vilkkaan kauppareitin varrella, ja maassa on aina ollut hyviä satamia: transitoliikenteellä ja ulkomaankaupalla onkin yhä kasvava merkitys Viron taloudelle. Viime vuosina myös informaatioteknologiasektori on kehittynyt nopeasti. Hyvin nopean kasvun jälkeen talous supistui jyrkästi vuonna 2009, mutta elpyi hiljalleen seuraavalla vuosikymmenellä.
 Valuutta
 Viron valuutta on euro vuoden 2011 alusta lähtien. Vuoden 2010 loppuun valuuttana ollut kruunu oli sidottu euroon suhteessa 1 EUR = 15,6466 EEK, josta tuli myös lopullinen euron ja kruunun välinen muuntokerroin. Aikaisemmin kruunu oli sidottu kiinteällä vaihtokurssilla Saksan markkaan. Viron, kuten myös muiden Baltian maiden, pankkisektori on käytännössä lähes kokonaan ulkomaisten pankkien omistuksessa. Euron käyttöönottoa edelsi Viron liittyminen yhdessä Liettuan ja Slovenian kanssa Euroopan unionin valuuttakurssimekanismi ERM II:een 27. kesäkuuta 2004.
 Verotus
 Viro otti ensimmäisenä maana käyttöön tasaveron vuonna 1994. Tuloveroprosentti oli silloin 29 prosenttia riippumatta henkilön tuloista. 1. tammikuuta 2005 vero alennettiin 24 prosenttiin, 1. tammikuuta 2006 23 prosenttiin ja edelleen 1. tammikuuta 2009 21 prosenttiin. Vuonna 2017 tulovero (tulumaks) on 20 % ja arvonlisävero (käibemaks) myös 20 %. Lisäksi työnantajan tulee maksaa eläke- ja terveysvakuutusmaksu (sotsiaalmaks), joka on 33 % bruttopalkasta.
 Tärkeimpiä teollisuusalueita ovat pääkaupunki Tallinna, sitä ympäröivät alueet sekä Koillis-Viro. Suurimmat työnantajat ovat paperi-, puutavara- ja tekstiiliteollisuudessa. Yksi kahdestakymmenestä virolaisesta ansaitsee elantonsa maataloudella, kalastuksella ja metsänhoidolla. Maanviljelyssä harjoitetaan muiden viljelykasvien kasvatuksen lisäksi muun muassa rapsin kasvatusta rapsiöljyn tuotantoon ja mansikanviljelyä. Talouden rakennemuutos kannustaa etsimään muita elinkeinoja perinteisen karjanhoidon ja maanviljelyn ohella. Oheiselinkeino maaseudulla on muun muassa maatilamatkailu.
 Elintarvikeostoksilla virolaiset yleensä suosivat kotimaisia tuotteita, mutta kotimaisen ruoan suosio on laskenut Virossa tasaisesti, ja virolaiset ostavat yhä enemmän ulkomaista ruokaa. Viro vie ulkomaille kojeita, sähköteknisiä laitteita ja niiden osia sekä moottoriajoneuvojen turvavarusteita. Pieni ja keskisuuri teollisuus ovat vallitsevia.
 Ulkomaankauppa
 Viron ulkomaankauppa on 2010-luvulla ollut vuosittain 12–14 mrd. euroa. Kauppatase on ollut viime vuosina jatkuvasti negatiivinen (1–3 mrd. euroa). Vuonna 2015 viennin arvo oli 11,6 mrd. euroa, ja tuonti 13,1 mrd. euroa.
 Viron suurimmat kauppakumppanit ovat Suomi (16 % viennistä ja 15 % tuonnista vuonna 2015) ja Ruotsi (19 % viennistä ja 8 % tuonnista). Merkittävimmät vientituotteet olivat vuonna 2015 koneet ja laitteet (29 %), puu ja puunjalostustuotteet (10 %), maataloustuotteet (10 %) sekä kivennäistuotteet (9 %). Arvoltaan suurimmat tuotavat tuoteryhmät olivat lähes samoja: koneet ja laitteet (28 %), kivennäistuotteet (11 %) ja maataloustuotteet (11 %).
 Vaihtotase
 2000-luvun alussa Viron vaihtotase oli voimakkaasti alijäämäinen. Suurimmillaan – vuosina 2006 ja 2007 – alijäämä oli noin 15 prosenttia. 2010-luvulla vaihtotase on ollut lievästi ylijäämäinen.
 Väestö
 Etniset ryhmät
 Viron suurin etninen ryhmä ovat virolaiset, joita oli vuoden 2015 alussa 69,1 prosenttia väestöstä. Suurin vähemmistöryhmä ovat venäläiset, joita oli vuonna 2015 noin 330 000 eli 25,1 prosenttia. Seuraavaksi suurimmat vähemmistöryhmät ovat ukrainalaiset (1,7 prosenttia), valkovenäläiset (0,9 prosenttia), suomalaiset (7 321 henkilöä eli 0,6 prosenttia) sekä juutalaiset (0,2 prosenttia) ja tataarit (0,2 prosenttia). Vuonna 2018 Viroon asukkaaksi rekisteröityneitä Suomen kansalaisia oli noin 8 800 ja Inkerin alueelta lähtöisin olevia suomalaisia eli inkeriläisiä noin 7 500. Vironinkeriläisillä on Virossa vähemmistökansoille kuuluva kulttuuriautonomia. Sitä toteuttaa vaaleilla valittava kulttuurineuvosto. Viimeksi kulttuurineuvostovaalit järjestettiin vuonna 2017.
 Joskus virolaisiin luettava vähemmistö ovat setukaiset Viron kaakkoisosassa. Uskonnoltaan he ovat ortodokseja ja he ovat säilyttäneet joitakin vanhoja kansanperinteitä. Toinen tärkeä vähemmistö on võrolaiset. Historiallisia vähemmistöjä ovat muun muassa vironruotsalaiset ja baltiansaksalaiset, joista vain rippeet säilyivät Virossa toisen maailmansodan jälkeen.
 Kielet
 Viron ainoa virallinen kieli on viro (). Vuoden 2011 väestötutkimuksen mukaan vironkielisiä eli etnisesti virolaisia oli 68,5 prosenttia maan vakinaisesta väestöstä. Muita merkittäviä kieliryhmiä olivat lopulla venäjänkieliset (29,6 prosenttia), ukrainankieliset (0,6 prosenttia), suomenkieliset (0,2 prosenttia) ja valkovenäjänkieliset (0,1 prosenttia). Kaakkois-Virossa puhutaan myös virolle lähisukuisia võron ja seton kieliä, joita varsinkin aikaisemmin on pidetty vain viron murteina, sittemmin eteläviron kieliryhmän kielinä. Kielellisesti etniset virolaiset kuuluvat itämerensuomalaisiin ja suomalais-ugrilaisiin kansoihin yhdessä suomalaisten kanssa.
 Kielipolitiikka
 Nykyinen Viron kielilaki on vuodelta 1995. Siihen on tehty voimaantulon jälkeen 17 korjausta. Aiemmin venäjänkieliset tekstit olivat kiellettyjä julkisilla paikoilla, ja esimerkiksi kauppa sai ikkunassaan kertoa vain viroksi, mitä siellä myydään. Myöhemmin lakia lievennettiin niin, että myös vähemmistökieliset tekstit sallittiin, kunhan sama asia on kerrottu myös viroksi ja vironkielinen teksti on ensin. Lain noudattamista on valvonut ”kielipoliisi”, kielen tarkastusvirasto.
 Viroon on suunnitteilla uusi kielilaki, jonka tehtävä on varmistaa, että kansalaiset saavat palvelunsa viroksi ja kielen kehittyminen taataan. Lailla yritetään myös estää liiallista englannin käyttöä esimerkiksi turismikohteissa, kuten Tallinnan vanhassa kaupungissa. Myös murteiden käyttö kirjakielessä on tarkoitus estää. Lakiluonnosta on arvosteltu ankarasti sensuroivana ja sananvapautta rajoittavana.
 Kansalaisuuspolitiikka
 Viron itsenäistyessä uudelleen 1991 maan kansalaisuuden saivat automaattisesti kaikki, joilla oli Viron kansalaisuus ensimmäisen itsenäisyyskauden aikana sekä heidän jälkeläisensä. Muiden on Viron kansalaisuuden saadakseen osattava viron kieltä sekä tunnettava maan historiaa ja lainsäädäntöä. Suurimmalla osalla vironvenäläisistä on nykyään Viron kansalaisuus, mutta merkittävällä osalla alueen venäjänkielisistä on ainoastaan muukalaispassi ja Amnesty Internationalin raportti vuodelta 2013 syyttää Viroa edelleen venäjänkielisen vähemmistön sortamisesta.
 Kansalaisuudet Virossa
 Valtaosa Viron vakinaisista asukkaista on nykyisin Viron kansalaisia: uudelleenitsenäistymisen jälkeen vuonna 1992 Viron kansalaisten osuus asukkaista oli 68 prosenttia, mutta vuonna 2015 jo yli 84 prosenttia. Ilman kansalaisuutta olevien osuus on vähentynyt vuoden 1992 32 prosentista 6 prosenttiin vuonna 2015. Venäjän kansalaisia asui Virossa joulukuussa 2015 noin 91 000.
 Terveys
 Unicefin tilaston mukaan Virossa oli vuonna 2013 Euroopan maista suhteellisesti eniten HIVin kantajia, noin 1,3 % aikuisväestöstä eli kaikkiaan noin 8 000 henkilöä. Koulutustaustaan liittyvät erot elinajanodotteissa olivat Virossa vuonna 2008 Eurostatin tilastoimista maista suurimmat: 30-vuotiaiden korkean koulutuksen saaneiden miesten elinajanodote oli noin 20 ja naisten noin 10 vuotta pidempi kuin alhaisen koulutuksen saaneiden.
 Maailman terveysjärjestö WHO:n vuonna 2004 tekemän selvityksen mukaan Virossa käytettiin puhtaaksi alkoholiksi muunnettuna 9,85 litraa aikuista kohti.
 Uskonto
 Virossa ei ole valtionkirkkoa. Kirkkokunnista merkittävimmät ovat evankelis-luterilainen kirkko ja ortodoksinen kirkko. Uskonto ei juurikaan näy jokapäiväisessä elämässä, ja Viro onkin varsin maallistunut maa.
 Vuoden 2005 Eurobarometrin kyselyn mukaan 16 prosenttia virolaisista uskoo Jumalaan, kun taas 54 prosenttia uskoo olevan olemassa jonkinlaisen henkiolennon tai elämänvoiman, ja 26 prosenttia ei usko, että olisi olemassa minkäänlaista henkiolentoa, jumalaa tai elämänvoimaa. Tämän tutkimuksen mukaan virolaiset ovat Euroopan unionin vähiten uskonnollinen kansa.
 Vuoden 2011 väestölaskennassa Viron aikuisväestöstä 54 prosenttia ilmoitti olevansa uskonnottomia ja 29 prosenttia tunnustavansa jotain uskoa, enimmäkseen kristinuskoa. Noin 16 prosenttia ei halunnut tai osannut vastata. Uskontokunnista yleisimmät olivat ortodoksit (16 prosenttia) ja evankelis-luterilaiset (10 prosenttia).
 Valtion 2000-luvulla teettämässä kyselyssä 11 prosenttia väestöstä kertoi harjoittavansa maavaldia, vanhaa virolaista luonnonuskoa. Valtio on rauhoittanut useita satoja pyhiä luonnonkohteita, jotka ovat yleensä puita tai lähteitä. Maauskoa edustaa Maavalla Koda -järjestö.
 Tarton yliopisto julkaisi vuonna 2014 tutkimuksen, jonka mukaan 58 prosentilla virolaisista on "oma usko, joka on riippumaton kirkkokunnista ja järjestäytyneistä uskonnoista". 61 prosenttia piti luonnonuskontoa Viron kansan oikeana uskontona, vaikka vain neljä prosenttia kertoi harjoittavansa sitä. Ateisteiksi ilmoittautui kymmenen prosenttia.
 Kulttuuri
 Viron kulttuuri on saanut vaikutteita Baltian maiden, Suomen ja erityisesti saksalaisesta kulttuurista. Vahva kulttuurillinen vaikutus on ollut myös entisillä hallitsijamailla Ruotsilla ja Venäjällä.
 Kirjallisuus
 Kansainvälisesti tunnetuimpia ja käännetyimpiä virolaisia kirjailijoita ovat Jaan Kross ja Jaan Kaplinski. Erityisesti Kross oli merkittävä ja häntä pidettiin mahdollisena Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajana. Kansallisia suuria nimiä ovat A. H. Tammsaare ja Friedrich Reinhold Kreutzwald, joka kirjoitti virolaisen kansanrunouden pohjalta ja Kalevalan innoittamana Viron kansalliseepoksen Kalevipoegin.
 Musiikki
 Suurin ja merkittävin virolainen kulttuuritapahtuma on kerran neljässä vuodessa pidettävät laulu- ja tanssijuhlat: "Yleinen laulu- ja tanssijuhla" (Üldlaulupidu ja Üldtantsupidu). Juhlien päätapahtuma järjestetään Tallinnan Laululavalla (Lauluväljak). Kuoro- ja kansantanssikulttuuri yleisestikin ovat tärkeässä asemassa Virossa. Ensimmäiset laulujuhlat pidettiin vuonna 1869. Vuonna 2014 järjestetyissä 24. laulujuhlissa esiintyi 1 046 ryhmää, joissa oli yhteensä yli 30 000 esiintyjää.
 Virolaissyntyistä Arvo Pärtiä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä säveltäjistä. Muita tärkeimpiä virolaisia säveltäjiä ovat muun muassa sinfonikko Eduard Tubin sekä nuoremmasta polvesta Erkki-Sven Tüür. Maailmankuuluja kapellimestareita ovat Eri Klas ja Neeme Järvi, sekä jälkimmäisen pojat Paavo ja Kristjan Järvi.
 Kevyen ja klassisen laulun tärkein nimi Virossa oli Georg Ots. Viihdemusiikissa virolaiset tunnetaan Tanel Padarin, Dave Bentonin ja 2XL -yhtyeen vuoden 2001 Euroviisu-voitosta kappaleella Everybody.
 Ruokakulttuuri
 Virolainen keittiö on perinteisesti noudattanut vuodenaikojen rytmiä. Kesällä syödään puutarhan antimia, kuten uusia perunoita. Heinä–elokuussa syödään paljon esimerkiksi kampelaa. Syksyn tullen aletaan suosia raskaampia ruokia, kuten hapankaalia, uunipaistia, lihahyytelöitä, verimakkaraa sekä täyteläisiä keittoja ja pataruokia. Tyypillisiä virolaisia ruokia ovat esimerkiksi hapatettu ruisleipä ja hapankaali sekä sian- ja vasikanlihasta virolaisittain valmistettu lihahyytelö (sült). Suosituinta lihaa on sianliha, jota nautitaan tavallisimmin perunan ja haudutetun hapankaalin kanssa. Suosittuja juomia ovat olleet maltainen kotikalja, sima ja olut. Jouluisin Virossa syödään perinteiseen tapaan hyvin runsaasti.
 Viestimet
 Pieneksi maaksi Viroon on itsenäistymisen jälkeen noussut hyvin runsas tarjonta joukkoviestimiä. Virossa on kolme maanlaajuista televisioyhtiötä: julkinen Viron televisio (ETV, vuodesta 1955) ja yksityiset Kanal 2 (1993) ja TV3 (1996). Jälkimmäiset ovat ulkomaalaisten omistuksessa. Useat paikalliset kaapelikanavat tarjoavat venäjän-, suomen-, ruotsin- ja latviankielisiä ohjelmia.
 Julkiset radiolähetykset aloitti 1926 Viron radio (Eesti Raadio). Vuonna 1992 aloittaneen Radio Kukun myötä yksityisten kanavien määrä lisääntyi nopeasti ja 2008 maassa oli 31 radiokanavaa, joista viisi julkisia Viron radion kanavia. Vuonna 2007 julkiset Viron televisio ja Viron radio yhdistyivät Eesti Rahvusringhääling -yhtiöksi (ERR).
 Virossa ilmestyy satoja sanoma- ja aikakauslehtiä. Suurimpia sanomalehtiä ovat päivälehdet Postimees (23,6 prosentin markkinaosuus vuonna 2007) ja Eesti Päevaleht (12,9 prosenttia) sekä iltapäivälehti Õhtuleht (23,6 prosenttia). Viikkolehdistä suurin levikki on Eesti Ekspressillä (14 prosenttia), joka jo ennen Viron itsenäistymistä, 1989 alkoi ilmestyä ensimmäisenä riippumattomana virolaisena lehtenä. Toiseksi suurin viikkolehti on Maaleht (11,6 prosenttia).
 Yksityisten televisio- ja radioyhtiöiden tapaan virolaiset lehdetkin ovat ulkomaisen pääoman kiinnostuksen kohde. Kanal 2:n omistava norjalainen Schibsted and Modern Times Group omistaa puolet Õhtuleht-lehdestä ja suurimman osan Postimeesistä. Ruotsalainen Bonnier Group omistaa maan suurimman talouslehden Äripäevin.
 Viroa kutsutaan joskus E-stoniaksi, viitaten internetin, matkapuhelinten ja sähköisten palvelujen yleisyyteen ja suosioon maassa. Yksi suurimmista virolaisista menestyshankkeista viestinnän ja teknologian saralla on VoIP- ja pikaviestintäpalveluna tunnettu Skype, joka nousi Viron ensimmäiseksi miljardiyritykseksi.
 Maassa toimii kaksi uutistoimistoa. Baltic News Service on yksityinen vuonna 1990 perustettu uutistoimisto, jonka omistaa suomalainen Alma Media. Baltic News Servicen toiminta kattaa Viron, Latvian ja Liettuan. Eesti Rahvusringhääling ylläpitää julkisen sektorin rahoittamaa ETV24-uutistoimistoa.
 Kansallisia symboleita
 Haarapääsky valittiin kansallislinnuksi 1960-luvun alussa. Viron luonnonsuojeluyhdistyksen vuonna 1968 järjestämässä kilpailussa valittiin kansalliskukaksi selvällä enemmistöllä ruiskaunokki. Kansalliskiveksi valittiin 1992 harmaa kalkkikivi. Epävirallisena kansallispuuna pidetään tammea.
 Juhlapäivät
 Valtakunnalliset juhlapäivät ja vapaapäivät (riigipühad):
 1. tammikuuta uusi vuosi (uus aasta)
 24. helmikuuta Viron itsenäisyyspäivä (Eesti iseseisvuspäev). Maapäivien valtuuttama Viron pelastuskomitea julisti Viron itsenäiseksi Tallinnassa 24.2.1918.
 pitkäperjantai (suur reede) ja pääsiäispäivä (ülestõusmispühad)
 1. toukokuuta vappu (töörahvapüha)
 helluntai (nelipühad)
 23. kesäkuuta voitonpyhä (voidupüha), vuoden 1919 Cēsisin taistelun muistoksi.
 24. kesäkuuta juhannus (jaanipäev)
 20. elokuuta uudelleen itsenäistymisen vuosipäivä (taasiseseisvumispäev). Viro julistautui uudelleen itsenäiseksi 20.8.1991.
 24.–26. joulukuuta joulu (jõulud)
 Valtakunnalliset merkkipäivät (riiklikud tähtpäevad):
 6. tammikuuta loppiainen (kolmekuningapäev)
 2. helmikuuta Tarton rauhan vuosipäivä (Tartu rahu aastapäev)
 14. maaliskuuta äidinkielen päivä (emakeele päev)
 toukokuun toinen sunnuntai: äitienpäivä (emadepäev)
 4. kesäkuuta Viron lipun päivä (Eesti lipu päev)
 14. kesäkuuta surupäivä (leinapäev). Kyyditysten, pommitusten ja muiden 2. maailmansodan tapahtumien uhrien muistopäivä. Neuvostoliitto aloitti virolaisten suurkyydityksen 14.6.1941.
 23. elokuuta kommunismin ja natsismin uhrien muistopäivä (kommunismi ja natsismi ohvrite mälestuspäev). Molotov–Ribbentrop-sopimus solmittiin 23.8.1939.
 syyskuun toinen sunnuntai: isovanhempien päivä (vanavanemate päev)
 22. syyskuuta vastarintataistelun päivä (vastupanuvõitluse päev). Saksalaisten vetäydyttyä ja ennen Neuvostoliiton miehitystä muodostettiin Tiefin hallitus 23.9.1944.
 lokakuun kolmas lauantai: heimopäivä (hõimupäev). Virolaisten alkuperän, kielen, kulttuurin ja suomalais-ugrilaisten kansojen päivä.
 2. marraskuuta pyhäinpäivä (hingedepäev)
 marraskuun toinen sunnuntai: isänpäivä (isadepäev)
 16.11. uudelleen syntymisen päivä (taassünni päev). Viron SNT:n suvereenisuusjulistus 16.11.1988.
 Urheilu
 Viron miesten koripallomaajoukkue on selviytynyt neljä kertaa lajin EM-kilpailuihin. Virolaisista koripalloilijoista Martin Müürsepp on pelannut NBA:ssa ja Tiit Sokk voitti olympiakultaa Neuvostoliiton koripallomaajoukkueessa 1988.
 Miesten lentopallomaajoukkue pelasi EM-kisoissa toistaiseksi ainoan kerran vuonna 2009. Joukkue ei selviytynyt lohkosta jatkoon. Viron jalkapallomaajoukkue ei ole osallistunut kansainvälisiin arvoturnauksiin. 1.6.2017 julkaistussa FIFA-rankingissa se on sijalla 93. Virolainen jalkapallolehti Jalka valitsi 100 parasta virolaista jalkapalloilijaa vuonna 2016, listan kärjessä olivat Mart Poom, Ragnar Klavan ja sotaaedeltävän ajan maalivahti Evald Tipner.
 Viro on ollut omalla joukkueellaan mukana olympialaisissa vuosina 1920–1936 ja uudelleen vuodesta 1992. Eniten maan 40 olympiamitalista ovat saaneet hiihtäjät Andrus Veerpalu ja Kristina Šmigun-Vähi, jotka ovat saavuttaneet kolme mitalia. Kristjan Pajusalu voitti kultaa sekä vapaapainissa että kreikkalais-roomalaisessa painissa 1936. Erika Salumäe voitti kultaa ratapyöräilyssä 1988 Neuvostoliiton joukkueessa ja 1992 Viron joukkueessa.
 Viro on menestynyt myös yleisurheilussa; kymmenottelija Erki Nool on voittanut olympiakultaa vuonna 2000, ja kiekonheittäjistä Gerd Kanter on voittanut kultaa 2008 ja pronssia 2012 ja Aleksander Tammert pronssia 2004.
 Nimitykset Viro ja Eesti
 Eesti on Viron vironkielinen nimi. Nimi esiintyy jo roomalaisen Tacituksen Germania-teoksessa aesti-kansan nimessä. Useimmat tutkijat kuitenkin otaksuvat, että rautakautinen nimitys aesti viittasi Itämeren kaakkoisrannikon (Liettua ja Kaliningradin alue) balttilaista kieltä puhuvaan väestöön eikä varsinaisiin virolaisten esivanhempiin. Keskiajalle tultaessa nimi oli kuitenkin ”vaeltanut” pohjoiseen, sillä 1200-luvun skandinaavisissa lähteissä Estland- tai Ehstland-nimeä käytetään Virosta. Yleisesti Viroa kuitenkin kutsuttiin keskiajalla ja uuden ajan alussa Liivinmaaksi. Virolaiset itse käyttivät itsestään nimeä maarahvas ja kielestään nimeä maakeel. Historiallinen nimi ”Eesti” tuli käyttöön vasta 1700-luvulla. Kirjakieleen nimitys Eesti tuli 1800-luvun puolessavälissä, kun Johann Voldemar Jannsen julkaisi vuonna 1857 ensimmäisen vironkielisen lehden ensimmäisen numeron tervehdysrunon: ”Terre armas Eesti rahwas!”.
 Suomessa Viroa kutsuttiin Eestiksi varsinkin 1920- ja 1930-luvulla heimoaktivistien keskuudessa ja toisen maailmansodan jälkeen neuvostovallan aikana vasemmistossa. Myös Neuvostoliitossa julkaistussa suomenkielisessä kirjallisuudessa puhuttiin aina Neuvosto-Eestistä tai Eestin SNT:sta. Yleisradion ohjelmaneuvosto teki vuonna 1971 yksimielisen päätöksen Eesti-nimityksen käytöstä radiossa vastoin kielitoimiston suositusta. Suomeen vakiintunut sovinnaisnimi on kuitenkin Viro. Muun muassa Viron edesmennyt entinen presidentti, kielentutkija Lennart Meri ja Kielitoimisto suosittavat suomeen vakiintuneen Viro-nimen käyttöä. Helsingin yliopiston suomen kielen laitoksen amanuenssi Erkki Lyytikäinen perustelee näin: ”Suomen kielenhuolto vierastaa Eesti-nimeä siksi, että se on turha raakalaina. Saman periaatteen mukaan Ruotsista pitäisi käyttää nimeä Sverige, Saksasta Deutschland ja Venäjästä Rossija. Eesti-nimi poikkeaa edellisistä vain sikäli, että suomalaisen on se helppo ääntää.” Suomen kielen lautakunta ja Kielitoimisto hyväksyvät myös nimet Eesti ja eestin kieli, mutta asettavat Viron ja viron kielen ensi sijalle.
 Viro-nimitys on tullut suomen kieleen Koillis-Viron historiallisesta Virumaan maakunnasta. Virun alueella on kaksi nykymaakuntaa: Länsi-Viru ja Itä-Viru (Lääne-Viru ja Ida-Viru).
 Katso myös
 Viron ilmavoimat
 Viron rautatiet
 Luettelo Viron lentoasemista
 Viron tienumerointijärjestelmä
 Viron instituutti
 Viron taide
 Viron taidemuseo
 Eesti Pank
 Eesti Post
 Viron kylmä sota
 Lähteet
 Viitteet
 Kirjallisuutta
 Aiheesta muualla
 Yle Elävä arkisto: Viro – tasavalta maailmanpolitiikan myrskyissä
 Suomen Viro-yhdistysten liitto
 Seulonnan keskeiset artikkelit


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 14.10.2006
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 249/5
 Överklagande ingett den 17 augusti 2006 av Europeiska gemenskapernas kommission av den dom som förstainstansrätten (första avdelningen) meddelade den 6 juni 2006 i mål T-10/02, Girardot mot kommissionen
 (Mål C-348/06 P)
 (2006/C 249/11)
 Rättegångsspråk: franska
 Parter
 Klagande: Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: D. Martin, F. Clotuche-Duvieusart)
 Övrig part i målet: Marie-Claude Girardot
 Klagandens yrkanden
 Klaganden yrkar att domstolen skall
 —
 upphäva förstainstansrättens dom av den 6 juni 2006 i mål T-10/02,
 —
 förplikta kommissionen att betala ett belopp om 23 917,4 euro i ersättning till Marie-Claude Girardot, och
 —
 fastslå att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad i målet om överklagande och i målet vid förstainstansrätten.
 Grunder och huvudargument
 Klaganden har åberopat en enda grund till stöd för sin talan, vilken rör åsidosättande av artikel 236 EG och villkoren för kommissionens skadeståndsskyldighet. Klaganden gör gällande att förstainstansrätten har förändrat begreppet förlust av en ”möjlighet” att erhålla en tjänst till ett begrepp innebärande förlust av en ”försäkran” om att erhålla en tjänst. Förstainstansrätten har därmed inte iakttagit det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen traditionellt sätt åtnjuter vad gäller anställningar, och har därför använt en felaktig metod för beräkning av det belopp som kommissionen skall betala för att kompensera för en förlorad ”möjlighet” att anställas, vilken beror av ett rättsstridigt beslut av den institutionen. För att vara ersättningsbar skall en skada vara faktiskt och säker. I förevarande fall skulle den enda faktiska och säkra skada som sökanden kan ha lidit följa av att kommissionen underlåtit att undersöka sökandens anställningsansökan, och inte av en hypotetisk förlust av inkomst.
 Kommissionen har även anfört att kriteriet förlust av inkomst som förstainstansrätten har beaktat vid sin beräkning av den ersättningsbara skadan är osäkert i sig självt. Om Marie-Claude Girardot under den relevanta tidsperioden hade haft en anställning utanför gemenskapsinstitutionerna som var bättre betald än den anställning hon skulle ha kunnat få vid kommissionen, skulle det nämligen inte föreligga någon inkomstförlust att ersätta. Den beräkningsmetod som använts av förstainstansrätten skulle därför kunna medföra en diskriminering mellan sökanden till samma tjänst beroende på om vederbörande innehar ett arbete som är bättre betalt än det som de har en möjlighet att bli rekryterade till.


type: wikipedia

text:
Smikros () ist in der griechischen Mythologie der Vater des Branchos, des Begründers des Priestergeschlechtes der Branchiden, die den Apollondienst in Didyma verrichteten, dem wichtigsten Heiligtum und Orakel der Milesier.
 Smikros war der Sohn des Delphiers Demokles, der den Jungen auf eine Reise nach Milet mitnahm. Als er in Eile von dort absegelte, ließ er versehentlich den Dreizehnjährigen zurück. Ein Ziegenhirte fand ihn und brachte ihn zu seinem Vater Eritharses, der ihn wie einen eigenen Sohn aufzog. Als die beiden Jungen in Streit gerieten, nachdem sie zusammen einen Schwan gefangen hatten, erschien ihnen Leukothea und gebot ihnen, den Milesiern zu sagen, dass diese ihr zu Ehren Wettkämpfe für die Jungen gründen sollen.
 Smikros heiratete eine angesehene Milesierin und wurde von ihr Vater des Branchos.
 Quelle
 Photios, Bibliothek 186,33
 Person der griechischen Mythologie


type: contracts

text:
 14.1.2009
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 L 9/43
 DECISÃO N.o 1/2008 DO CONSELHO DE ASSOCIAÇÃO UE-MARROCOS
 de 26 de Novembro de 2008
 relativa à criação de um Comité de Cooperação Aduaneira e à aprovação do regulamento interno do grupo de diálogo económico, e que altera o regulamento interno de determinados subcomités do Comité de Associação
 (2009/21/CE)
 O CONSELHO DE ASSOCIAÇÃO,
 Tendo em conta o Acordo Euro-Mediterrânico que cria uma associação entre as Comunidades Europeias e os seus Estados-Membros, por um lado, e o Reino de Marrocos, por outro (1), a seguir designado «Acordo de Associação»,
 Tendo em conta a Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação UE-Marrocos, de 24 de Fevereiro de 2003, relativa à criação de subcomités do Comité de Associação (2), nomeadamente o quarto parágrafo do artigo único,
 Tendo em conta a Recomendação n.o 1/2005 do Conselho de Associação UE-Marrocos, de 24 de Outubro de 2005, relativa à execução do Plano de Acção UE-Marrocos (3),
 Considerando o seguinte:
 (1)
 A complexidade das relações entre a UE e Marrocos tem aumentado em resultado da execução do Acordo de Associação e do Plano de Acção UE-Marrocos adoptado no quadro da Política de Vizinhança.
 (2)
 As duas partes estão determinadas a continuar a reforçar as suas relações e a abrir-lhes novas perspectivas.
 (3)
 A concretização das prioridades em matéria de parceria e de aproximação das legislações deverá ser objecto de acompanhamento. As competências da UE proporcionam um quadro para o desenvolvimento das relações e da cooperação com os países mediterrânicos, tendo em conta a coerência e o equilíbrio global do Processo de Barcelona.
 (4)
 A Decisão n.o 2/2005 do Conselho de Associação UE-Marrocos, de 18 de Novembro de 2005, que altera o Protocolo n.o 4 do Acordo Euro-Mediterrânico, relativo à definição da noção de «produtos originários» e aos métodos de cooperação administrativa (4) suprimiu a referência ao Comité de Cooperação Aduaneira. Por conseguinte, é conveniente criar uma nova base jurídica para a continuidade do Comité de Cooperação Aduaneira.
 (5)
 O artigo 84.o do Acordo de Associação prevê a constituição dos grupos de trabalho ou dos órgãos necessários à aplicação do acordo.
 (6)
 A alínea a) do artigo 44.o do Acordo de Associação instituiu um diálogo económico entre a UE e Marrocos, pelo que é conveniente prever a aprovação do regulamento interno do grupo de diálogo económico.
 (7)
 Os novos domínios de diálogo e de cooperação que surgiram no seguimento do acordo sobre o Plano de Acção UE-Marrocos não são todos abrangidos pelos subcomités criados pela Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação.
 (8)
 É conveniente assegurar que todos os temas do Acordo de Associação e do Plano de Acção UE-Marrocos sejam objecto de acompanhamento por parte dos subcomités competentes,
 DECIDE:
 Artigo 1.o
 É instituído, no âmbito do Comité de Associação, um Comité de Cooperação Aduaneira UE-Marrocos encarregado de analisar a execução do Acordo de Associação e do Plano de Acção UE-Marrocos acordado no quadro da Política de Vizinhança, de assegurar a cooperação administrativa com vista à aplicação do Protocolo n.o 4 do Acordo de Associação e de executar as tarefas no domínio aduaneiro que lhe sejam confiadas.
 É aprovado o regulamento interno do Comité de Cooperação Aduaneira que figura no anexo I.
 O Comité de Cooperação Aduaneira está sob a autoridade do Comité de Associação, ao qual deve apresentar relatório após cada reunião. O Comité de Cooperação Aduaneira não tem poder de decisão, mas pode formular recomendações a fim de facilitar a execução do Acordo de Associação e apresentar propostas ao Comité de Associação. Estas recomendações e propostas são adoptadas de comum acordo.
 O Comité de Associação toma as medidas necessárias para assegurar o bom funcionamento do Comité de Cooperação Aduaneira e informará de tais medidas o Conselho de Associação.
 Artigo 2.o
 É aprovado o regulamento interno do grupo de diálogo económico criado pela alínea a) do artigo 44.o do Acordo de Associação, que figura no anexo II.
 O grupo de diálogo económico está sob a autoridade do Comité de Associação, ao qual deve apresentar relatório após cada reunião. O grupo não tem poder de decisão, mas pode apresentar propostas ao Comité de Associação.
 O Comité de Associação toma as medidas necessárias para assegurar o bom funcionamento do grupo e informará de tais medidas o Conselho de Associação.
 Artigo 3.o
 As listas dos temas tratados pelos subcomités n.o 1 «Mercado interno», n.o 2 «Indústria, comércio e serviços», n.o 3 «Transportes, ambiente e energia», n.o 5 «Agricultura e pescas» e n.o 6 «Justiça e Segurança» do Comité de Associação, tal como indicadas no ponto 3 do anexo II dos regulamentos internos dos subcomités aprovados pela Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação, são alteradas de acordo com as disposições constantes do anexo III da presente decisão.
 Artigo 4.o
 A presente decisão entra em vigor na data da sua aprovação.
 Feito em Bruxelas, em 26 de Novembro de 2008.
 Pelo Conselho de Associação
 O Presidente
 M. NICOLAIDIS
 (1) JO L 70 de 18.3.2000, p. 2.
 (2) JO L 79 de 26.3.2003, p. 14.
 (3) JO L 285 de 28.10.2005, p. 49.
 (4) JO L 336 de 21.12.2005, p. 1.
 ANEXO I
 REGULAMENTO INTERNO DO COMITÉ DE COOPERAÇÃO ADUANEIRA UE/MARROCOS
 1. Composição e presidência
 O Comité de Cooperação Aduaneira UE-Marrocos, a seguir designado «comité», é composto por representantes da Comissão Europeia, assistidos por peritos aduaneiros dos Estados-Membros, e por representantes das alfândegas (e/ou outros representantes do Governo) de Marrocos. A presidência do comité é exercida rotativamente por um representante das alfândegas de Marrocos e por um representante da Comunidade Europeia.
 2. Funções
 O comité depende do Comité de Associação, ao qual deve apresentar relatório após cada reunião. O comité não tem poder de decisão, mas pode apresentar propostas ao Comité de Associação.
 3. Âmbito de competências
 O comité examina a aplicação do Acordo de Associação e do Plano de Acção UE-Marrocos acordado no quadro da Política de Vizinhança no que respeita a qualquer questão aduaneira. Em especial, avalia os progressos no domínio da aproximação, aplicação e execução da legislação. Se for caso disso, será examinada a cooperação em matéria de administração pública. O comité examina os eventuais problemas que surjam no domínio aduaneiro (nomeadamente regras de origem, procedimentos aduaneiros gerais, nomenclatura aduaneira, valor aduaneiro, regimes pautais, cooperação aduaneira) e propõe as medidas a adoptar. A pedido do Comité de Associação, o comité pode analisar outros temas, incluindo de natureza horizontal.
 Nas reuniões do comité poderão ser abordadas todas as questões relativas a uma ou mais problemáticas aduaneiras.
 4. Secretariado
 As funções de secretários permanentes do comité serão exercidas conjuntamente por um funcionário da Comissão Europeia e por um funcionário do Governo de Marrocos.
 Todas as comunicações relativas ao comité serão transmitidas aos secretários do comité.
 5. Reuniões
 O comité reúne-se sempre que as circunstâncias o exijam e, pelo menos, uma vez por ano. Uma reunião pode ser convocada a pedido de uma das partes, comunicado pelo respectivo secretário à outra parte. Após recepção de um pedido de reunião do comité, o secretário da outra parte deve responder no prazo de 15 dias úteis.
 Em caso de especial urgência, o comité pode ser convocado num prazo mais curto, mediante acordo das duas partes. Todos os pedidos de convocação de reuniões devem ser feitos por escrito.
 Cada reunião do comité deve realizar-se na data e local acordados por ambas as partes.
 As reuniões são convocadas para cada parte pelo secretário correspondente de acordo com o presidente. Antes de cada reunião, o presidente é informado da composição prevista da delegação de cada uma das partes.
 Se ambas as partes estiverem de acordo, o comité pode convidar para as suas reuniões outros representantes de departamentos técnicos das duas partes envolvidas ou associadas por razões de natureza horizontal, bem como peritos que possam fornecer informações sobre questões específicas.
 6. Ordem de trabalhos das reuniões
 Todos os pedidos de inclusão de pontos na ordem de trabalhos do comité devem ser transmitidos aos secretários do comité.
 O presidente elaborará uma ordem de trabalhos provisória para cada reunião, que será transmitida pelo secretário do comité à outra parte o mais tardar 10 dias antes do início da reunião.
 A ordem de trabalhos provisória engloba os pontos cuja inclusão foi solicitada aos secretários o mais tardar 15 dias antes do início da reunião. Os documentos de referência e documentos comprovativos devem ser recebidos por ambas as partes pelo menos sete dias antes da reunião. Para ter em conta os casos específicos e/ou urgentes, estes prazos podem ser encurtados mediante acordo das duas partes.
 A ordem de trabalhos é aprovada pelo comité no início de cada reunião.
 7. Acta
 A acta é redigida e aprovada pelos dois secretários após cada reunião. Uma cópia da acta, incluindo as propostas do comité, será transmitida pelos secretários do comité aos secretários e ao presidente do Comité de Associação.
 8. Publicidade
 Salvo decisão em contrário, as reuniões do comité não são públicas.
 ANEXO II
 REGULAMENTO INTERNO DO GRUPO DE DIÁLOGO ECONÓMICO UE/MARROCOS
 1. Composição e presidência
 O Grupo de Diálogo Económico, a seguir designado «grupo», é composto por representantes da Comissão Europeia e por representantes do Governo de Marrocos e co-presidido por ambas as partes. Os Estados-Membros são informados e convidados a participar nas reuniões do grupo.
 2. Funções
 O grupo é um fórum de discussão, de consulta e de acompanhamento. Está sob a autoridade do Comité de Associação, ao qual deve apresentar relatório após cada reunião. Não tem poder de decisão, mas pode apresentar propostas ao Comité de Associação.
 3. Âmbito de competências
 O grupo é um fórum de discussão das questões macroeconómicas. Para além disso, examina a aplicação do Acordo de Associação e do Plano de Acção UE-Marrocos acordado no quadro da Política de Vizinhança, nomeadamente nos sectores abaixo enumerados e no que respeita aos progressos em matéria de aproximação, aplicação e execução da legislação. Se for caso disso, será examinada a cooperação em matéria de administração pública. O grupo examina os eventuais problemas que surjam nos sectores abaixo enumerados e propõe as medidas a adoptar.
 a)
 Quadro macroeconómico;
 b)
 Reformas estruturais;
 c)
 Sector financeiro e mercados de capitais (aspectos macroeconómicos);
 d)
 Circulação de capitais e pagamentos correntes;
 e)
 Gestão e controlo das finanças públicas;
 f)
 Fiscalidade;
 g)
 Estatísticas.
 Esta lista não é exaustiva e outros temas, incluindo de natureza horizontal, poderão ser acrescentados pelo Comité de Associação.
 Nas reuniões do grupo poderão ser abordadas todas as questões relativas a um ou mais dos sectores acima mencionados.
 4. Secretariado
 As funções de secretários permanentes do grupo serão exercidas conjuntamente por um funcionário da Comissão Europeia e por um funcionário do Governo de Marrocos.
 Todas as comunicações relativas ao grupo devem ser transmitidas aos secretários do grupo.
 5. Reuniões
 O grupo reúne-se sempre que as circunstâncias o exijam e, pelo menos, uma vez por ano. Uma reunião pode ser convocada a pedido de uma das partes, comunicado pelo respectivo secretário à outra parte. Após recepção de um pedido de reunião, o secretário da outra parte deve responder no prazo de 15 dias úteis.
 Em caso de especial urgência, o grupo pode ser convocado num prazo mais curto, mediante acordo das duas partes. Todos os pedidos de convocação de reuniões deverão ser feitos por escrito.
 Cada reunião do grupo realizar-se-á rotativamente em Bruxelas e em Rabat, na data acordada pelas duas partes.
 As reuniões são convocadas para cada parte pelo secretário correspondente de acordo com o presidente. Antes de cada reunião, o presidente é informado da composição prevista da delegação de cada uma das partes.
 Se ambas as partes estiverem de acordo, o grupo pode convidar peritos para participarem nas suas reuniões, a fim de fornecerem informações sobre questões específicas.
 6. Ordem de trabalhos das reuniões
 Todos os pedidos de inclusão de pontos na ordem de trabalhos do grupo devem ser transmitidos aos secretários do grupo.
 Cada co-presidente, rotativamente, elaborará a ordem de trabalhos provisória para cada reunião, que será transmitida pelo secretário do grupo à outra parte o mais tardar 10 dias antes do início da reunião.
 A ordem de trabalhos provisória engloba os pontos cuja inclusão foi solicitada aos secretários o mais tardar 15 dias antes do início da reunião. Os documentos de apoio devem ser recebidos por ambas as partes pelo menos sete dias antes da reunião. Para ter em conta os casos específicos e/ou urgentes, estes prazos podem ser encurtados mediante acordo das duas partes.
 A ordem de trabalhos é aprovada pelo grupo no início de cada reunião.
 7. Acta
 A acta é redigida e aprovada pelos dois secretários após cada reunião. Uma cópia da acta, incluindo as propostas do grupo, é transmitida pelos secretários do grupo aos secretários e ao presidente do Comité de Associação.
 8. Publicidade
 Salvo decisão em contrário, as reuniões do grupo não são públicas.
 ANEXO III
 A. REGULAMENTO INTERNO DO SUBCOMITÉ N.o 1 UE/MARROCOS «MERCADO INTERNO»
 No ponto 3 do anexo II, «Âmbito de competências», da Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação, a lista dos sectores abrangidos pelo subcomité passa a ter a seguinte redacção:
 «a)
 Normalização, certificação, avaliação da conformidade e vigilância do mercado (aspectos não ligados aos acordos comerciais nestes domínios);
 b)
 Concorrência e auxílios estatais;
 c)
 Direitos de propriedade intelectual, industrial e comercial;
 d)
 Concursos públicos;
 e)
 Protecção dos consumidores;
 f)
 Serviços (questões regulamentares), incluindo os serviços financeiros e postais;
 g)
 Direito das sociedades e direito de estabelecimento.».
 B. REGULAMENTO INTERNO DO SUBCOMITÉ N.o 2 UE/MARROCOS «INDÚSTRIA, COMÉRCIO E SERVIÇOS»
 No ponto 3 do anexo II, «Âmbito de competências», da Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação, a lista dos sectores abrangidos pelo subcomité passa a ter a seguinte redacção:
 «a)
 Cooperação industrial e política empresarial;
 b)
 Questões comerciais;
 c)
 Comércio de serviços e direito de estabelecimento;
 d)
 Turismo e artesanato;
 e)
 Preparação dos acordos comerciais sobre regras técnicas, normalização, normas e avaliação da conformidade;
 f)
 Protecção de dados;
 g)
 Estatísticas comerciais.».
 C. REGULAMENTO INTERNO DO SUBCOMITÉ N.o 3 UE/MARROCOS «TRANSPORTES, AMBIENTE E ENERGIA»
 No ponto 3 do anexo II, «Âmbito de competências», da Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação, a lista dos sectores abrangidos pelo subcomité passa a ter a seguinte redacção:
 «a)
 Transportes: nomeadamente a modernização e o desenvolvimento das infra-estruturas, o reforço da segurança e da fiabilidade em todos os meios de transporte, o controlo e a gestão dos portos e aeroportos, a melhoria do sistema multimodal, incluindo a questão da interoperabilidade;
 b)
 Ambiente: nomeadamente o reforço das capacidades em matéria de governação ambiental, nas suas vertentes institucional e jurídica, de luta contra as diferentes formas de poluição; o apoio à integração da dimensão ambiental nos sectores prioritários da Parceria Euro-Mediterrânica numa perspectiva de desenvolvimento sustentável; a execução dos programas nacionais de protecção do ambiente, nomeadamente dos relativos ao tratamento de águas residuais e à gestão de resíduos sólidos; o reforço da cooperação regional e internacional, nomeadamente sobre as alterações climáticas;
 c)
 Energia: nomeadamente a modernização e o desenvolvimento das infra-estruturas, a segurança e a fiabilidade das infra-estruturas e do transporte de energia, a gestão da procura, a promoção das energias renováveis, a investigação e a cooperação no âmbito da troca de dados.».
 D. REGULAMENTO INTERNO DO SUBCOMITÉ N.o 5 UE/MARROCOS «AGRICULTURA E PESCAS»
 No ponto 3 do anexo II, «Âmbito de competências», da Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação, a lista dos sectores abrangidos pelo subcomité passa a ter a seguinte redacção:
 «a)
 Produtos agrícolas e da pesca;
 b)
 Cooperação agrícola e desenvolvimento rural;
 c)
 Produtos agrícolas transformados;
 d)
 Questões veterinárias e fitossanitárias;
 e)
 Legislação aplicável ao comércio destes produtos.».
 E. REGULAMENTO INTERNO DO SUBCOMITÉ N.o 6 UE/MARROCOS «JUSTIÇA E SEGURANÇA»
 No ponto 3 do anexo II, «Âmbito de competências», da Decisão n.o 1/2003 do Conselho de Associação, a lista dos sectores abrangidos pelo subcomité passa a ter a seguinte redacção:
 «a)
 Cooperação em matéria de justiça;
 b)
 Cooperação judiciária civil e criminal;
 c)
 Cooperação no domínio da luta contra o crime organizado, incluindo o tráfico de seres humanos, o tráfico de droga, o terrorismo, a corrupção e o branqueamento de capitais;
 e)
 Cooperação em matéria policial.».


text:
 22.11.2007
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 L 304/53
 EMP ÜHISKOMITEE OTSUS
 nr 69/2007,
 15. juuni 2007,
 millega muudetakse EMP lepingu protokolli nr 31, mis käsitleb koostööd teatavates valdkondades väljaspool nelja vabadust
 EMP ÜHISKOMITEE,
 võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, mida on muudetud Euroopa Majanduspiirkonna lepingut kohandava protokolliga, edaspidi „leping”, eriti selle artikleid 86 ja 98,
 ning arvestades järgmist:
 (1)
 Lepingu protokolli nr 31 on muudetud EMP Ühiskomitee 8. juuli 2005. aasta otsusega nr 107/2005. (1)
 (2)
 On asjakohane laiendada lepinguosaliste koostööd nii, et see hõlmaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta otsust nr 1855/2006/EÜ, millega luuakse programm „Kultuur” (2007–2013). (2)
 (3)
 Lepingu protokolli nr 31 tuleks muuta, et kõnealust laiendatud koostööd saaks alustada 1. jaanuaril 2007,
 ON TEINUD JÄRGMISE OTSUSE:
 Artikkel 1
 Lepingu protokolli nr 31 artikli 13 lõikele 4 lisatakse järgmine taane:
 „—
 32006 D 1855: Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsus nr 1855/2006/EÜ, 12. detsember 2006, millega luuakse programm „Kultuur” (2007–2013) (ELT L 372, 27.12.2006, lk 1).”
 Artikkel 2
 Käesolev otsus jõustub EMP Ühiskomitee viimasele teavitamisele järgneval päeval vastavalt lepingu artikli 103 lõikele 1. (3)
 Otsust kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2007.
 Artikkel 3
 Käesolev otsus avaldatakse Euroopa Liidu Teataja EMP osas ja EMP kaasandes.
 Brüssel, 15. juuni 2007
 EMP Ühiskomitee nimel
 eesistuja
 Alan SEATTER
 (1) ELT L 306, 24.11.2005, lk 45.
 (2) ELT L 372, 27.12.2006, lk 1.
 (3) Põhiseadusest tulenevaid nõudeid ei ole nimetatud.


text:
 Avis juridique important
 |
 21998D1119(09)
 Décision du Comité mixte de l'EEE n° 30/98 du 30 avril 1998 modifiant l'annexe II (réglementations techniques, normes, essais et certification) de l'accord EEE
 Journal officiel n° L 310 du 19/11/1998 p. 0014 - 0016
 DÉCISION DU COMITÉ MIXTE DE L'EEE N° 30/98 du 30 avril 1998 modifiant l'annexe II (réglementations techniques, normes, essais et certification) de l'accord EEE LE COMITÉ MIXTE DE L'EEE,vu l'accord sur l'Espace économique européen, modifié par le protocole portant adaptation de cet accord, ci-après dénommé «l'accord», et notamment son article 98,considérant que l'annexe II de l'accord a été modifiée par la décision du Comité mixte de l'EEE n° 66/97 du 4 octobre 1997 (1);considérant que la directive 95/17/CE de la Commission du 19 juin 1995 portant modalités d'application de la directive 76/768/CEE du Conseil en ce qui concerne la non-inscription d'un ou de plusieurs ingrédients sur la liste prévue pour l'étiquetage des produits cosmétiques (2) doit être intégrée à l'accord,DÉCIDE:Article premier Le point suivant est inséré après le point 8 (directive 96/45/CE de la Commission) du chapitre 16 de l'annexe II de l'accord:«9. 395 L 0017: directive 95/17/CE de la Commission du 19 juin 1995 portant modalités d'application de la directive 76/768/CEE du Conseil en ce qui concerne la non-inscription d'un ou de plusieurs ingrédients sur la liste prévue pour l'étiquetage des produits cosmétiques (JO L 140 du 23.6.1995, p. 26).Aux fins du présent accord, les dispositions de la directive sont adaptées comme suit:a) La deuxième phrase de l'article 9 est remplacée par les dispositions suivantes:"a) Lorsque la décision de l'autorité compétente d'un État membre de l'Union européenne est contestée par un autre État membre de l'Union européenne, la Commission prend une décision conformément aux procédures visées à l'article 10 de la directive 76/768/CEE du Conseil et en informe l'Autorité de surveillance AELE.b) Lorsque la décision de l'autorité compétente d'un État membre de l'Union européenne est contestée par un État de l'AELE:i) l'État de l'AELE présente ses arguments raisonnés à l'Autorité de surveillance AELE;ii) lorsque l'Autorité de surveillance AELE estime que la contestation n'est pas fondée après examen effectué conformément aux procédures arrêtées en vertu du protocole 1, article 4, point d), du présent accord, elle décide de ne pas saisir la Commission et en informe la Commission;iii) lorsque l'Autorité de surveillance AELE estime que la contestation est fondée, elle saisit la Commission;iv) la Commission engage les procédures visées à l'article 10 de la directive 76/768/CEE;v) la Commission informe l'Autorité de surveillance AELE de sa décision;vi) lorsque la Commission décide que la contestation n'est pas fondée, l'Autorité de surveillance AELE peut saisir le Comité mixte de l'EEE, qui procède conformément aux dispositions de l'article 111 du présent accord.c) Lorsque la décision de l'autorité compétente d'un État de l'AELE est contestée par un autre État de l'AELE, l'Autorité de surveillance AELE prend une décision conformément aux procédures arrêtées en vertu du protocole 1, article 4, point d), du présent accord. Elle informe la Commission de sa décision et la Commission transmet celle-ci aux États membres de l'Union européenne.d) Lorsque la décision de l'autorité compétente d'un État de l'AELE est contestée par un État membre de l'Union européenne:i) l'État membre présente ses arguments raisonnés à la Commission;ii) lorsque la Commission, après consultation et, le cas échéant, les procédures appropriées, estime que la contestation n'est pas fondée, elle décide de ne pas saisir l'Autorité de surveillance AELE et informe cette dernière de sa décision;iii) lorsque la Commission estime que la contestation est fondée, la Commission saisit l'Autorité de surveillance AELE;iv) l'Autorité de surveillance AELE prend une décision conformément aux procédures arrêtées en vertu du protocole 1, article 4, point d), du présent accord;v) l'Autorité de surveillance AELE informe la Commission de sa décision;vi) lorsque l'Autorité de surveillance AELE estime que la contestation n'est pas fondée, la Commission peut saisir le Comité mixte de l'EEE qui procède conformément aux dispositions de l'article 111 du présent accord."b) Le point suivant est inséré après le point 2 de l'annexe de la présente directive (procédure d'attribution du numéro d'enregistrement visé à l'article 4):"3. Les codes suivants sont attribués aux États AELE de l'EEE:91 Islande92 Liechtenstein93 Norvège."».Article 2 Les textes de la directive 95/17/CE en langues islandaise et norvégienne, annexés aux versions linguistiques respectives de la présente décision, font foi.Article 3 La présente décision entre en vigueur le 1er mai 1998, pour autant que toutes les notifications prévues à l'article 103, paragraphe 1, de l'accord aient été faites au Comité mixte de l'EEE.Article 4 La présente décision est publiée dans la section EEE et au supplément EEE du Journal officiel des Communautés européennes.Fait à Bruxelles, le 30 avril 1998.Par le Comité mixte de l'EEELe présidentF. BARBASO(1) JO L 30 du 5.2.1998, p. 37.(2) JO L 140 du 23.6.1995, p. 26.


type: other

text:
Metodický pokyn FR SR k zdaňovaniu peňažných a nepeňažných plnení poskytnutých poskytovateľovi zdravotnej starostlivosti od držiteľa | Novinky | Odborné semináre
 Peňažné a nepeňažné plnenia poskytnuté poskytovateľovi zdravotnej starostlivosti od držiteľa
 V súlade so znením § 2 písm. h) ZDP zdaniteľným príjmom je príjem, ktorý je predmetom dane a nie je oslobodený od dane podľa ZDP ani medzinárodnej zmluvy.
 Predmetom dane z príjmov fyzickej osoby podľa § 3 ods. 2 písm. a) ZDP sú aj peňažné a nepeňažné plnenia poskytnuté držiteľom poskytovateľovi zdravotnej starostlivosti vo forme darov. Takéto plnenia sú tiež predmetom dane z príjmov právnickej osoby podľa § 12 ods. 7 písm. b) ZDP.
 Príjmom oslobodeným od dane z príjmov fyzickej osoby podľa § 9 ods. 2 písm. y) ZDP je nepeňažné plnenie poskytnuté držiteľom vo forme hodnoty stravy poskytnutej poskytovateľovi zdravotnej starostlivosti na odbornom podujatí37ab) určenom výhradne na vzdelávací účel. Podľa tohto ustanovenia sa oslobodzuje nepeňažné plnenie poskytnuté držiteľom poskytovateľovi zdravotnej starostlivosti vo forme stravy na odbornom podujatí určenom výhradne na vzdelávací účel v plnej výške bez ďalších obmedzujúcich podmienok. V takomto prípade si daňovník nemôže uplatniť daňové výdavky na stravovanie podľa § 19 ods. 2 písm. e) ZDP, resp. daňové výdavky na stravné podľa § 19 ods. 2 písm. p) ZDP.
 Príjmom oslobodeným od dane z príjmov fyzickej osoby podľa § 9 ods. 2 písm. y) ZDP je nepeňažné plnenie poskytnuté držiteľom vo forme účasti poskytovateľa zdravotnej starostlivosti na sústavnom vzdelávaní podľa osobitného predpisu; 59ia) za účasť na sústavnom vzdelávaní sa nepovažuje hodnota ubytovania a dopravy poskytnutá v súvislosti s týmto vzdelávaním. Aj pri účasti poskytovateľa zdravotnej starostlivosti na sústavnom vzdelávaní sa oslobodzuje nepeňažné plnenie poskytnuté držiteľom vo forme stravy v plnej výške bez ďalších obmedzujúcich podmienok.
 Na účely správneho zaradenia zdaniteľných príjmov od držiteľa k jednotlivým druhom príjmov uvedených v ZDP, ak boli poskytnuté fyzickej osobe – poskytovateľovi zdravotnej starostlivosti, je potrebné najskôr vyhodnotiť, na základe akého právneho vzťahu prijal takýto poskytovateľ zdravotnej starostlivosti peňažné alebo nepeňažné plnenia od držiteľa. Od určenia druhu príjmu fyzickej osoby sa odvíja spôsob zdanenia uvedených plnení a povinnosti platiteľa dane alebo daňovníka, t. j. povinnosť platiteľa dane zraziť preddavok na daň z príjmov zo závislej činnosti podľa § 35 ZDP, povinnosť platiteľa dane zraziť daň vyberanú zrážkou podľa § 43 ZDP alebo povinnosť daňovníka podať priznanie k dani z príjmov fyzickej osoby v súlade so znením § 32 ZDP.


text:
 23.10.2010
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 288/57
 Beroep ingesteld op 27 augustus 2010 — Vtesse Networks/Commissie
 (Zaak T-362/10)
 ()
 (2010/C 288/106)
 Procestaal: Engels
 Partijen
 Verzoekende partij: Vtesse Networks Ltd (Hertford, Verenigd Koninkrijk) (vertegenwoordiger: H. Mercer QC, barrister)
 Verwerende partij: Europese Commissie
 Conclusies
 —
 het beroep ontvankelijk verklaren;
 —
 lid 72 van besluit C(2010) 3204 van de Commissie in zaak N 461/2009 betreffende staatssteun (PB 2010, C 162, blz. 1) nietig verklaren; en
 —
 verwerende partij verwijzen in verzoeksters kosten van onderhavige procedure.
 Middelen en voornaamste argumenten
 Met haar beroep vordert verzoekster, overeenkomstig artikel 263 VWEU, de nietigverklaring van besluit C(2010) 3204 van de Commissie in zaak N 461/2009 betreffende staatssteun (PB 2010, C 162, blz. 1), waarin werd besloten dat de steunmaatregel „Cornwall & Isles of Scilly Next Generation Broadband”, waarbij het Europees Fonds voor Regionale Ontwikkeling steun verleende ter ondersteuning van de uitbouw van breedbandnetwerken van de volgende generatie in de regio Cornwall & Isles of Scilly, verenigbaar is met artikel 107, lid 3, sub c, VWEU.
 Tot staving van haar beroep voert verzoekster volgende middelen aan:
 Ten eerste stelt verzoekster dat de Commissie de feiten kennelijk onjuist heeft beoordeeld, met name waar zij vaststelde dat:
 a)
 er een open, niet-discriminerende en concurrerende aanbestedingsprocedure heeft plaatsgevonden, terwijl eigenlijk had moeten worden vastgesteld dat de mededinging was uitgeschakeld bij de aanbesteding;
 b)
 de bestaande infrastructuur beschikbaar was voor alle bieders op hun verzoek, terwijl de gevestigde exploitant openlijk heeft erkend dat hij geen infrastructuur gebruikte die in producten was verwerkt en voor alle bieders op hun verzoek beschikbaar was;
 c)
 de globale invloed op de mededinging positief was, terwijl de mededinging was uitgeschakeld door de handelingen van de gevestigde exploitant.
 Bovendien stelt verzoekster dat de Commissie artikel 102 VWEU heeft geschonden en/of niet heeft toegepast, waardoor de in haar besluit C(2010) 3204 gemaakte beoordeling van de impact van de maatregel op de mededinging ongeldig is zodat het besluit onrechtmatig is en niet voldoet aan artikel 107, lid 3, sub c, VWEU. De relevante inbreuken op artikel 102 VWEU zijn:
 a)
 ongerechtvaardigde bundeling van dark fibre met active electronics, met betrekking tot de bestaande infrastructuur;
 b)
 weigering om concurrerende bieders toegang te verlenen tot fibre en/of kabelgoten;
 c)
 misbruik door uitholling van marges door fibre te bundelen met active electronics en aldus producten te vormen waarmee verzoekster of andere concurrenten niet kunnen concurreren in de aanbestedingsprocedure.
 Tot slot betoogt verzoekster dat de Commissie haar recht van verdediging miskent, in het bijzonder door na te laten een volledig onderzoek in te stellen op grond van de procedure van artikel 108, lid 2, VWEU op volgende gronden:
 a)
 gelet op het eerste en het tweede middel was het onrechtmatig om het op grond van artikel 108, lid 3, VWEU ingestelde onderzoek te beëindigen en/of geen volledig onderzoek te openen op basis van artikel 108, lid 2, VWEU;
 b)
 het beëindigen van het onderzoek vóór instelling van een formeel onderzoek berooft verzoekster van haar procedurele rechten;
 c)
 schending van het recht van verdediging door verzoekster niet de mogelijkheid te geven de door de Britse regering aangevoerde argumenten en/of bewijsstukken te weerleggen.


text:
 26.10.2012
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 326/1
 PROTOKOL (č. 17)
 O DÁNSKU
 VYSOKÉ SMLUVNÍ STRANY,
 PŘEJÍCE SI upravit některé zvláštní problémy týkající se Dánska,
 SE DOHODLY na následujících ustanoveních, která se připojují ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie:
 Ustanovení článku 14 Protokolu o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky nemají vliv na oprávnění Národní banky Dánska plnit i nadále úkoly vůči těm územím Dánského království, která nejsou součástí Unie.


text:
Het lutheranisme is een stroming binnen het protestantse christendom. Het is het geheel van het theologische en kerkelijke erfgoed dat is voortgevloeid uit het werk en de leer van de belangrijke hervormer (zie Reformatie) Maarten Luther (1483-1546).
 Zo'n 80 miljoen mensen zijn lid van lutherse kerken. Daarvan wonen er 25,6 miljoen in Duitsland (waar het de op een na grootste denominatie (EKD) is), 19 miljoen in Scandinavië, 8,5 miljoen in de Verenigde Staten en Canada en de overige wonen in Centraal-Europa. In Denemarken, Finland en IJsland is het lutheranisme de staatsreligie. In Zweden was dat zo tot het jaar 2000. Op 21 mei 2012 verloor de Lutherse Kerk ook in Noorwegen de status van staatskerk.
 Nederland
 In Nederland is het lutheranisme, naast het calvinisme, de belangrijkste stroming binnen het protestantse christendom.
 Er zijn in Nederland 55 lutherse gemeenten, met in totaal ruim 14.000 leden. Deze gemeenten behoorden tot de Evangelisch-Lutherse Kerk in het Koninkrijk der Nederlanden, die is opgegaan in de Protestantse Kerk in Nederland.
 Na de reformatie waren er in Nederland aanhangers van de lutherse kerk. Toen de Nederduitse Gereformeerde Kerk publiekelijk door de overheid werd bevoordeeld, was het lutheranisme, net zoals vele andere christelijke religies verboden om kerkdiensten te houden. Eind 17e eeuw ontstonden er lutherse schuilkerken.
 Structuur
 Lutherse kerken zijn georganiseerd naar ofwel het episcopaalse model (Duitsland, Zweden), ofwel het synodale model (Nederland, VS).
 De Augsburgse Belijdenis uit 1530 en Luthers Kleine Catechismus hebben voor lutheranen inhoudelijk gezien veel gezag.
 Het hoofdkwartier van de Lutherse Wereldfederatie zetelt in Genève.
 Zie ook
 Lijst van religies en spirituele tradities
 Protestantse stroming
 Eponiem