type: contracts

text:
 Важна правна забележка
 |
 22003A1223(02)
 Официален вестник n° L 338 , 23/12/2003 стр. 0032 - 0040 специално чешко издание глава 11 том 48 стр. 162 - 170 специално испанско издание глава 11 том 48 стр. 162 - 170 специално унгарско издание глава 11 том 48 стр. 162 - 170 специално литвийско издание глава 11 том 48 стр. 162 - 170 LV.ES глава 11 том 48 стр. 162 - 170 MT.ES глава 11 том 48 стр. 162 - 170 PL.ES глава 11 том 48 стр. 162 - 170 SK.ES глава 11 том 48 стр. 162 - 170 специално словенско издание глава 11 том 48 стр. 162 - 170
 Протоколза изменение на Конвенцията от 29 юли 1960 година за гражданска отговорност в областта на ядрената енергия, изменена с Допълнителния протокол от 28 януари 1964 година и с Протокола от 16 ноември 1982 годинаПРАВИТЕЛСТВАТА на Федерална република Германия, Кралство Белгия, Кралство Дания, Кралство Испания, Република Финландия, Френската република, Гръцката република, Италианската република, Кралство Норвегия, Кралство Нидерландия, Португалската република, Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, Република Словения, Кралство Швеция, Швейцарската конфедерация и Република Турция,КАТО ИМА ПРЕДВИД, че е желателно да се измени Конвенцията за гражданска отговорност в областта на ядрената енергия, сключена в Париж на 29 юли 1960 г. в рамките на Организацията за европейско икономическо сътрудничество, понастоящем Организация за икономическо сътрудничество и развитие, изменена с Допълнителния протокол, подписан в Париж на 28 януари 1964 г. и с Протокола, подписан в Париж на 16 ноември 1982 г.,СЕ СПОРАЗУМЯХА ЗА СЛЕДНОТО:I. Конвенцията за гражданска отговорност в областта на ядрената енергия от 28 юли 1960 г., изменена с Допълнителния протокол от 28 януари 1964 г. и с Протокола от 16 ноември 1982 г. се изменя, както следва:А. член 1, буква а), i) и буква a), ii) се заменят със следния текст:"i) "ядрена авария" означава всяко събитие или поредица от събития с един и същи произход, които причиняват ядрени вреди;ii) "ядрена инсталация" означава всеки ядрен реактор с изключение на тези, които са част от транспортно средство, всеки завод за производство или преработка на ядрен материал, завод за отделяне на изотопи на ядреното гориво, завод за преработка на отработило ядрено гориво, всяка инсталация за съхранение на ядрен материал, с изключение на тези за складиране на такива материали с цел превоз, всяка инсталация, предназначена за крайно съхранение на ядрен материал, включително реактори, заводи и инсталации, които са в процес на извеждане от експлоатация, както и всяка друга инсталация, в която се съдържа ядрено гориво или радиоактивни продукти или отпадъци, посочени от управителния комитет по атомна енергетика на Организацията (наричан по-долу "Управителният комитет"); всяка договаряща се страна има право да вземе решение една или няколко ядрени инсталации да бъдат считани като една единна ядрена инсталация, които са с единна експлоатация, намират се на една и съща площадка, както и всяка друга инсталация, разположена на тази площадка и в която се съдържа ядрено гориво или радиоактивни продукти или отпадъци;"Б. към член 1, буква а) се добавят четири нови точки vii), viii) ix) и x), както следва:"vii) "ядрена вреда" означава:1. смърт или телесна повреда;2. загуба или повреда на имущество;и за всяка от следните категории, доколкото са предвидени от правото на компетентния съд:3. икономическа загуба, която произтича от загуба или вреда, посочени в точки 1 или 2 по-горе, доколкото не са включени в тези точки, ако е понесена от лице, което има право да предяви иск с оглед на тази загуба или вреда;4. стойността на мерките по възстановяването на увредена околна среда, освен в случаите, когато това увреждане е незначително, ако такива мерки действително са предприети или трябва да бъдат предприети и доколкото това не е включено в точка 2 по-горе;5. загуба на печалба, която произтича от пряк икономически интерес от използването или възползването от околната среда и която се дължи на значително увреждане на тази околна среда, и доколкото не е включена в точка 2 по-горе;6. стойността на предпазните мерки и всяка друга допълнителна загуба или всяка друга вреда, причинена от такива мерки,в случая на точки 1—5 по-горе, до степента, до която загубата или вредата произтичат или е резултат от йонизиращи лъчения, излъчвани от всеки източник на радиация, който се намира в ядрена инсталация, или излъчвани от ядреното гориво, или от радиоактивните продукти или отпадъци, които се намират в ядрената инсталация, или от ядрен материал с произход от, изпратен от или към ядрена инсталация, доколкото загубата или вредата са резултат от радиоактивните свойства на тези материали, или от комбинация от радиоактивни свойства с токсични, експлозивни или други опасни свойства на тези материали;viii) "възстановителни мерки" означава всяка разумна мярка, която е утвърдена от компетентните власти на държавата, в която са предприети мерките, и които целят да възстановят или възобновят увредените или разрушени компоненти на околната среда или да въведат, когато е уместно, равновесие между тези компоненти на околната среда. Законодателството на държавата, която е претърпяла ядрена вреда определя кой има право да предприеме такива мерки;ix) "превантивни мерки" означава всяка разумна мярка, предприета от което и да е лице, след като е настъпила ядрена авария или събитие, създаващо тежка и непосредствена заплаха от ядрена вреда, за предотвратяването или ограничаването до минимум на ядрените вреди, изброени в буква а), vii), 1—5, предмет на одобрение от компетентните власти, ако това се изисква от законодателството на държавата, в която се предприемат превантивните мерки;x) "разумни мерки" означава всяка мярка, счетена от правото на компетентния съд като адекватна и пропорционална по отношение на всички обстоятелства, например:1. естеството и обхвата на претърпяната ядрена вреда или, в случая с превантивните мерки, естеството и обхвата на риска от такава вреда;2. вероятността, към момента на тяхното предприемане, че тези мерки ще бъдат ефективни;3. приложимите научно-технически познания;"В. член 2 се заменя със следния текст:"а) Настоящата конвенция се прилага за ядрени вреди, понесени на територията на или в която и да е морска зона, установена съгласно международното право от или като се изключи територията на недоговаряща се страна, която не е посочена в ii)—iv) от настоящия параграф, на борда на кораб или плавателно средство, с регистрация от:i) договаряща се страна;ii) недоговаряща се страна, която към момента на ядрената авария е договаряща се страна по Виенската конвенция относно гражданската отговорност за ядрена вреда, от 21 май 1963 г. и всяко изменение на тази конвенция, което е в сила за тази страна, както и по Съвместния протокол относно прилагането на Виенската конвенция и на Парижката конвенция от 21 септември 1988 г., при условие все пак, че договарящата се страна по Парижката конвенция, на територията на която е разположена ядрена инсталация на оператора, който носи отговорност, е и договаряща се страна по този Съвместен протокол;iii) недоговаряща се страна, която към момента на ядрената авария няма ядрена инсталация на своя територия или в която и да е морска зона, установена от нея по силата на международното право; илиiv) всяка друга договаряща се страна, в която към момента на ядрената авария е в сила законодателство, отнасящо се до ядрената отговорност и което предоставя еквивалентна полза на базата на реципрочността и се основава на същите принципи като тези на настоящата конвенция, включително, inter alia, обективната отговорност на отговорния оператор, изключителната отговорност на оператора или разпоредба със същото действие, изключителната юрисдикция, равнопоставеното третиране на всички жертви от ядрена авария, признаването и изпълнението на присъдите, свободното прехвърляне на обезщетенията, лихвите и разходите.б) Нищо в настоящия член не препятства определена договаряща се страна, на чиято територия е разположена ядрената инсталация на отговорния оператор, да предвиди в своето законодателство по-широк обхват на прилагане по отношение на настоящата конвенция.";Г. член 3 се заменя със следния текст:"а) Операторът на ядрена инсталация е отговорен съгласно настоящата конвенция за всяка ядрена вреда, с изключение на:i) вреди, причинени на самата ядрена инсталация и на другите ядрени инсталации, дори и такива, които са в процес на изграждане, които се намират на площадката, на която се намира тази инсталация; иii) вреди върху имущество, намиращо се на същата тази площадка, и което е или трябва да бъде използвано във връзка с едната или другата от тези инсталации;при положение, че тази вреда е причинена от ядрена авария, възникнала в тази инсталация или са намесени ядрени материали, произхождащи от тази инсталация, освен ако не е предвидено друго в член 4.б) В случаите, когато ядрени вреди са причинени съвместно от ядрена авария и от авария, различна от ядрената, вредата, причинена от втората авария, доколкото тя не може да бъде обосновано отделена от ядрената вреда, причинена от ядрената авария, се счита за вреда, причинена от ядрена авария. Когато ядрената вреда е причинена съвместно от ядрена авария, но и от излъчване на йонизиращо лъчение, непосочено в настоящата конвенция, то никоя разпоредба от настоящата конвенция не ограничава и не засяга по друг начин отговорността на всяко лице по отношение на това излъчване на йонизиращо лъчение.";Д. член 4, букви в) и г) са съответно преномерирани в букви г) и д) и е добавен нов буква в), който гласи следното:"в) Прехвърлянето на отговорност върху оператора на друга ядрена инсталация, съгласно буква а), i) и ii) и буква б), i) и ii) от настоящия член може да се осъществи единствено ако този оператор има пряк икономически интерес по отношение на транспортирания ядрен материал.";Е. член 5, букви б) и г) се заменят със следните текстове:"б) Въпреки това, когато ядрената вреда е причинена от ядрена авария, възникнала в ядрена инсталация и невключваща друго освен ядрените материали, които са на съхранение с цел транспорт, операторът на ядрената инсталация не носи отговорност, ако друг оператор или друго лице са отговорни по силата на член 4.г) Ако ядрената вреда предполага отговорността на повече от един оператор съгласно настоящата конвенция, то тяхната отговорност е солидарна; ако обаче такава отговорност е в резултат на ядрена вреда, причинена от ядрена авария, която включва ядрени материали в процес на превоз, било то в едно единствено превозно средство или, в случай на складиране, в процес на превоз в една и съща ядрена инсталация, максималната обща сума на отговорност на упоменатите оператори е равна на най-високата определена сума за оператора съгласно член 7. В нито един случай отговорността на оператора, в резултат на ядрена авария, не може да надхвърля определената в член 7 сума, приложима за него.";Ж. член 6, букви в) и д) се заменят със следните текстове:"в), i) Никоя от разпоредбите на настоящата конвенция не засяга отговорността:1. на всяко лице за причинена ядрена вреда при ядрена авария, за която по смисъла на член 3, буква а) или на член 9 операторът не носи отговорност по силата на настоящата конвенция и когато тя е резултат от действие или бездействие на това лице, допуснати от него с намерение да причини вредата;2. на надлежно упълномощено лице за оператор на реактор, който е част от транспортно средство, за причинена ядрена вреда при ядрена авария, за която операторът не носи отговорност съгласно член 4, буква а), iii) или член 4, буква б), iii);ii) На оператора не може да бъде присъдена отговорност за ядрена вреда, причинена от ядрена авария, извън рамките на настоящата конвенция.""д) Ако операторът докаже, че ядрената вреда е причинена изцяло или отчасти в резултат на груба небрежност от страна на лицето, което я е претърпяло, или че това лице е действало или бездействало с намерение да причини вредата, то компетентния съд има право, когато националното законодателство го предвижда, да освободи изцяло или отчасти оператора от задължението да заплати обезщетение за вредата, претърпяна от това лице.";З. член 7 се заменя със следния текст:"а) Всяка договаряща се страна предвижда в своето законодателство отговорността на оператора за причинена ядрена вреда от всяка ядрена авария да бъде в размер, не по-малък от 700 милиона EUR.б) Независимо от буква а) от настоящия член и от член 21, буква а), всяка договаряща се страна може:i) като се има предвид естеството на въпросната ядрена инсталация и предвидимите последствия от ядрена авария, в която е включена, да определи по-нисък размер за отговорността, свързана с тази инсталация, като така определената сума не може да бъде по-малка от 70 милиона EUR;ii) като се има предвид естеството на въпросния ядрен материал и предвидимите последствия от ядрена авария, в която е включен, да определи по-нисък размер за отговорността за превоз на ядрения материал, като така определената сума не може да бъде по-малък от 80 милиона EUR.в) Изплащането на обезщетение за ядрени вреди, причинени на превозното средство, на което се намират в момента на ядрената авария въпросните ядрени материали, не може да има за последствие намаляване на отговорността на оператора за другите ядрени вреди до размер под 80 милиона EUR или друг по-висок размер, определен в законодателството на договарящата се страна.г) Определените по силата на букви а) или б) от настоящия член или на буква в) от член 21 суми, покриващи отговорността на оператора на ядрени инсталации, разположени на територията на определена договаряща се страна, както и разпоредбите на законодателството на дадена договаряща се страна, предвидени съгласно буква в) от настоящия член, се прилагат спрямо отговорността на упоменатите оператори, независимо къде е настъпила ядрената авария.д) Всяка договаряща се страна може да подчини пренасянето на ядрени материали през нейна територия на условието максималният размер на отговорността на чуждият оператор да бъде увеличен, ако тя счете, че упоменатият размер не покрива достатъчно адекватно рисковете от ядрена авария при пренасянето. Така увеличеният максимален размер обаче не може да надхвърля максималният размер на отговорността на оператора на ядрени инсталации, разположени на територията на тази договаряща се страна.е) Разпоредбите на буква д) от настоящия член не са приложими за:i) превозване по море в случаите, когато по силата на международното право е използвано право на убежище в пристанището на упоменатата договаряща се страна, поради непосредствен риск или право на незастрашаващо преминаване през нейна територия;ii) превозване по въздух, когато по силата на споразумение или на международното право, е използвано право на прелитане над територията или кацане на територията на упоменатата договаряща се страна.ж) Когато настоящата конвенция се прилага спрямо недоговаряща се страна съгласно член 2, буква а), iv), всяка договаряща се страна може да определи размер на отговорност, който да е по-малък по отношение на ядрени вреди от минималните размери, определени съгласно настоящия член или член 21, буква в), доколкото тази държава не предоставя реципрочни на еквивалентната сума ползи.з) Лихвите и съдебните разходи, определени от съда, сезиран по дело за обезщетение съгласно настоящата конвенция, не се считат за обезщетение за целите на тази конвенция и не са дължими от оператора над размера на обезщетенията, дължими в съответствие с настоящия член.и) Размерите, предвидени с настоящия член, могат да бъдат конвертирани в национална валута, като сумите се закръглят.й) Всяка договаряща се страна приема необходимите разпоредби с цел лицата, претърпели ядрена вреда, да могат да предявят иск за обезщетение, без да инициират отделни процедури, в зависимост от същността на основанията за искане на такова обезщетение.";И. член 8 се заменя със следния текст:"а) Право за обезщетение по смисъла на настоящата конвенция се погасява по давност или се прекратява, ако:i) във връзка с настъпила смърт или понесена телесна повреда искът не е предявен в срок 30 години от датата на ядрената авария;ii) във връзка с всяка друга понесена ядрена вреда искът не е предявен в срок десет години от датата на ядрената авария.б) Националното законодателство може обаче да определи и по-голям срок от посочените в буква а), i) или буква а), ii), ако договарящата се страна, на територията на която е разположена ядрената инсталация, за която операторът е отговорен, предвижда мерки за покриване на отговорността на оператора по отношение на искове за обезщетение, предявени след изтичането на сроковете, посочени в буква а), i) или буква а), ii) и за периода на удължаването на този срок.в) Ако обаче е предвиден по-дълъг срок, съгласно буква б), исковете за обезщетение, предявени в рамките на този срок не могат по никакъв начин да засегнат правото на обезщетение по силата на настоящата конвенция за лица, предявили иск към оператора преди изтичането на срока:i) 30-годишен период при настъпила смърт или понесена телесна повреда;ii) 10-годишен период при всяка друга ядрена вреда.г) Националното законодателство може да определи срок за погасяване по давност или за прекратяване на правото да иска обезщетение по реда на Конвенцията, чиято продължителност е най-малко три години, който тече или считано от датата, към която засегнатият е узнал за ядрената вреда и за отговорният оператор, или от датата, към която има разумни основания той да е узнал за това, без да могат да се надхвърлят сроковете, установени по силата на букви а) и б) от настоящия член.д) В случаите, предвидени в член 13, буква е), ii), правото на обезщетение обаче няма да се погаси по давност или да се прекрати, при условие че в предвидените в букви а), б) и г) от настоящия член срокове:i) преди посочения в член 17 трибунал да е взел решение, е предявен иск пред един от съдилищата, измежду които упоменатия трибунал може да избира; ако трибуналът посочи като компетентен съд друг съд, различен от този, пред който вече е предявен искът, то той може да определи срок, в рамките на който искът трябва да бъде предявен пред компетентния съд, посочен от него;ii) било е отправено искане пред заинтересованата договаряща се страна, предвид определянето на компетентния съд от трибунала съгласно член 13, буква е), ii), при условие че искът се предяви след това определяне, в срок, който може да бъде определен от трибунала.е) Ако липсват други изрични разпоредби на националното право, то лицето, претърпяло ядрената вреда, причинена от ядрена авария, което е предявило иск за обезщетение в срока, предвиден по настоящия член, може да измени иска си поради всякакво утежняване на ядрената вреда след датата на изтичане на този срок, при условие че окончателното решение не е постановено от компетентния съд.";Й. член 9 се заменя със следния текст:"Операторът не носи отговорност за ядрени вреди, причинени от ядрена авария, ако тази авария е пряк резултат на военен конфликт, военни действия, гражданска война или бунт."К. Член 10 се заменя със следния текст:"а) Всеки оператор е длъжен, с цел да покрие отговорността, предвидена с настоящата конвенция, да разполага с и да поддържа застраховка или друга финансова гаранция, отговаряща на типа и условията, определени от компетентната публична власт, в размера, определен съгласно член 7, буква а) или член 7, буква б) или член 21, буква в).б) Когато отговорността на оператора не е ограничена по размер, договарящата се страна, на територията на която е разположена ядрената инсталация, за която операторът носи отговорност, установява ограничение на финансовата гаранция на отговорния оператор, доколкото така определеното ограничение не е под размера, посочен в член 7, буква а) или член 7, буква б).в) Договарящата се страна, на територията на която е разположена ядрената инсталация, чийто оператор носи отговорността, гарантира изплащането на обезщетения за ядрени вреди, които са били установени срещу оператора, като предоставя необходимите средства, доколкото не е на разположение застраховка или друга финансова гаранция или те не са достатъчни за покриване на обезщетенията, в размер, който не може да бъде по-малък от размера, посочен в член 7, буква а) или член 21, буква в).г) Никой застраховател или друго лице, предоставило финансова гаранция, няма право да спре или прекрати застраховката или финансовата гаранция, предвидени в букви а) или б) от настоящия член, без предизвестие в писмена форма от най-малко два месеца, отправено до компетентната публична власт или, доколкото упоменатата застраховка или друга финансова гаранция се отнасят до превозването на ядрени материали, за срока на въпросното превозване.д) Сумите от застраховка, презастраховка или друга финансова гаранция не могат да се използват освен за изплащане на обезщетения на ядрени вреди, причинени от ядрени аварии.";Л. член 12 се заменя със следния текст:"Обезщетенията, платими съгласно настоящата конвенция, застрахователните и презастрахователни премии, както и сумите от застраховки, презастраховки и други видове финансови гаранции по смисъла на член 10, лихвите и разноските, посочени в член 7, буква з), могат свободно да се прехвърлят между паричните зони на договарящите се страни.";М. член 13 се заменя със следния текст:"а) С изключение на случаите, за които настоящият член постановява друго, съдилищата на договарящата се страна, на територията на която е възникнала ядрена авария, са единствено компетентни да се произнесат по исковете, предявени по смисъла на членове 3 и 4 и на член 6, буква а).б) Когато ядрена авария възникне в рамките на изключителната икономическа зона на дадена договаряща се страна, или когато не е установена такава зона, то в рамки, които не надхвърлят границите на изключителната икономическа зона, ако такава зона е трябвало да бъде установена, съдилищата на тази държава са единствено компетентни по смисъла на настоящата конвенция да разглеждат искове относно ядрени вреди в резултат от тази ядрена авария, при условие все пак, че засегнатата договаряща се страна е нотифицирала за тази зона Генералния секретар на Организацията преди настъпването на ядрената авария. Нищо в настоящия параграф не може да се тълкува като разрешение за упражняване на юрисдикция или ограничаване на морска зона по начин, противоречащ на международното морско право.в) Когато ядрена авария се случва извън териториите на договарящите се страни или в пространство, което не е било предмет на нотифициране по смисъла на буква б) от настоящия член, или мястото на ядрената авария не може със сигурност да бъде определено, то съдилищата на договарящата се страна, на територията на която се намира ядрената инсталация, чийто оператор е отговорен, са единствено компетентните съдилища.г) Когато ядрена авария се случва в пространство, по отношение на което се прилагат разпоредбите на член 17, буква б), то тогава са компетентни съдилищата, определени по искане на заинтересованата договаряща се страна до съда, посочен в член 17, в качеството им на съдилища на договарящата се страна, която е най-пряко свързана с аварията и засегната от нейните последствия.д) Нито упражняването на юрисдикцията по силата на настоящия член, нито нотифицирането за дадена зона, направено съгласно буква б) от настоящия член, не пораждат никакви права и задължения и не представляват прецедент по отношение разграничаването на морските зони между прилежащите или срещулежащи брегове на държавите.е) Когато по смисъла на букви а), б) или в) от настоящия член съдилищата на повече от една договаряща се страна са компетентни, то юрисдикция се предоставя:i) за случаите, когато ядрената авария е възникнала отчасти извън територията на всяка от договарящите се страни и отчасти на територията на една единствена договаряща се страна, на съдилищата на последната; иii) във всички останали случаи, на съдилищата, определени по искане на заинтересованата договаряща се страна до трибунала, посочен в член 17, в качеството им на съдилища на договарящата се страна, която е най-пряко свързана с аварията и засегната от нейните последствия.ж) Договарящата се страна, чиито съдилища имат съответната юрисдикция, приема по отношение на искове за обезщетяване за ядрена вреда, необходимите разпоредби с цел:i) всяка държава да може да предяви иск от името на лицата, претърпели ядрени вреди, които са граждани на тази държава, или които са с местонахождение или местопребиваване на нейна територия и са дали своето съгласие за това;ii) всяко лице да може да предяви иск за реализиране на права по смисъла на настоящата конвенция, придобити чрез суброгиране или прехвърляне.з) Договарящата се страна, чиито съдилища имат юрисдикция по силата на настоящата конвенция, гарантира че, само един от нейните съдилища има компетентността да се произнесе по претенции за дадена ядрена авария; критериите за избора на този съд се определят в националното законодателство на тази договаряща се страна.и) Когато решенията, постановени от компетентния съд по смисъла на разпоредбите на настоящия член след редовно производство или като отсъствено решение, станат изпълняеми според приложимото законодателство на този съд, те стават изпълняеми и на територията на всяка от договарящите се страни, веднага след като се изпълнят формалностите, определени от заинтересованата договаряща се страна. Недопустимо е преразглеждане на това дело по същество в рамките на последващо производство. Горните разпоредби не се прилагат за определения, с които се налагат привременни мерки.й) Ако иск за обезщетение се предяви срещу договаряща се страна по силата на настоящата конвенция, то тази договаряща се страна не може да се позове на юрисдикционен имунитет пред компетентния съд по смисъла на настоящия член, освен по отношение на мерки по изпълнение.";Н. член 14, буква б) се заменя със следния текст:"б) Под "национално право" и "национално законодателство" се разбира националното право и националното законодателство на компетентния съд по смисъла на настоящата конвенция, който има юрисдикцията да се произнесе по искове в резултат на ядрена авария, с изключение на правилата относно конфликт на законодателства, свързани си такива искове. Това право или законодателство се прилагат за всички материално- и процесуално-правни въпроси, които не са специално уредени от настоящата конвенция.";О. член 15, буква б) се заменя със следния текст:"б) За частта от ядрените вреди, чието обезщетение надхвърля размера от 700 милиона EUR, предвиден в член 7, буква а), всякакви такива мерки, под каквато и да е форма, могат да се прилагат съгласно условията, които могат да се отклоняват от разпоредбите на настоящата конвенция.";П. нов член 16а се добавя след член 16, както следва:Настоящата конвенция не засяга правата и задълженията на договарящата се страна по силата на общите правила на международното публично право.";Р. член 17 се заменя със следния текст:"а) В случай на спор между две или повече договарящи се страни относно тълкуването или прилагането на настоящата конвенция, заинтересованите страни провеждат консултации за уреждане на спора чрез преговори или друг начин на уреждане по взаимно съгласие на спора.б) Когато спорът, посочен в буква а), не бъде уреден в срок от шест месеца от датата на констатирането на такъв спор от една от заинтересованите страни, договарящите се страни се събират, за да помогнат на заинтересованите страни да уредят спора по взаимно съгласие.в) Когато спорът не бъде уреден в срок от три месеца от датата, към която договарящите се страни са се събрали съгласно буква б), този спор, по искане на едната или другата от заинтересованите договарящи се страни, се представя на вниманието на Европейския трибунал за ядрена енергия, създаден с Конвенцията от 20 декември 1957 г. за установяване на контрол върху безопасността в областта на ядрената енергия.г) Споровете, отнасящи се до определяне на морски зони, са извън полето на приложение на настоящата конвенция.";С. Член 18 се заменя със следния текст:"а) Резерви относно една или повече разпоредби на настоящата конвенция могат да бъдат формулирани по всяко време преди ратифицирането, приемането или одобряването, и преди присъединяването към настоящата конвенция, или преди нотифицирането съгласно член 23 по отношение на посочената или посочените територии, визирани в тази нотификация, и са допустими само ако тези резерви са изрично приети от подписалите страни.б) Приемането от подписалата страна не се изисква, ако тя лично не е ратифицирала, приела или одобрила конвенцията в срок от 12 месеца от датата, към която нотифицирането за резерви й е била предоставена от генералния секретар на Организацията съгласно член 24.в) Всяка резерва, приета съгласно настоящия член, може да бъде оттеглена във всеки момент чрез нотификация, адресирана до генералния секретар на Организацията.";Т. член 19 се заменя със следния текст:"а) Настоящата конвенция е открита за ратифициране, приемане или одобряване. Документите за ратифициране, приемане или одобряване се депозират при генералния секретар на Организацията.б) Настоящата конвенция влиза в сила, след като най-малко пет подписали страни депозират своите инструменти за ратифициране, приемане или одобряване. За всяка подписала страна, която я ратифицира, приема или одобрява по-късно, настоящата конвенция влиза в сила от момента на депозирането на нейните инструменти за ратифициране, приемане или одобряване.";У. член 20 се заменя със следния текст:"Измененията на настоящата конвенция се приемат с взаимното съгласие на всички договарящи се страни. Те влизат в сила, след като бъдат ратифицирани, приети или одобрени от най-малко две трети от договарящите се страни. За всяка от договарящите се страни, която ратифицира, приема или одобрява впоследствие измененията, те влизат в сила от датата на това ратифициране, приемане или одобряване.";Ф. към член 21 се прибавя нова буква в), която гласи следното:"в) Независимо от член 7, буква а), когато правителството на една от неподписалите настоящата конвенция страни се присъедини към нея след 1 януари 1999 г., то може да предвиди в своето законодателство, отговорността на оператора за ядрени вреди, причинени от всяка ядрена авария, да бъде ограничена за максимален срок от пет години, считано от датата на приемане на Протокола ... (дата) за изменение на настоящата конвенция, като преходният размер не може да бъде по-малък от 350 милиона EUR по отношение на ядрена авария, възникнала в рамките на този период.";Х. буква в) от член 22 се преномерира в буква г) и към член 22 се прибавя нова буква в), която гласи:"в) Договарящите се страни провеждат консултации на всеки пет години от датата на влизането в сила на настоящата конвенция, предвид всички въпроси от съвместен интерес, поставени при прилагането на настоящата конвенция и по-специално относно целесъобразността от увеличаване размера на отговорността и на финансовата гаранция.";Ц. буква б) от член 23 се заменя със следния текст:"б) Всяка подписала страна или договаряща се страна има право, в момента на подписването или ратифицирането, приемането или одобряването на настоящата конвенция, или на своето присъединяване към настоящата конвенция, или впоследствие, във всеки един момент да посочи, чрез нотификация до генералния секретар на Организацията, че настоящата конвенция се прилага спрямо тези нейни територии, включително територии, за които договарящата се страна носи отговорност съгласно международни споразумения, спрямо които тя не е приложима по смисъла на буква а) от настоящия член, и които са посочени в нотификацията. Такава нотификация може, по отношение на посочената територия, да бъде оттеглена с предизвестие от една година, отнесено за целта до генералния секретар на Организацията.";Ч. член 24 се заменя със следния текст:"Генералният секретар на Организацията нотифицира всички подписали страни и правителствата, присъединили се към конвенцията, за получаването на документите за ратифициране, приемане, одобряване, присъединяване или оттегляне, както и за направените по смисъла на член 13, буква б) и член 23 нотификации и за решенията, взети от управителния съвет по силата на член 1, буква а), i) и буква а), ii) и член 1, буква б). Той ги нотифицира също така и за датата на влизане в сила на настоящата конвенция, за текста на приетите изменения и за датата на влизането в сила на упоменатите изменения, както и за резервите съгласно член 18.";Ш. терминът "вреда" се заменя от термина "ядрена вреда" в следните членове:- Член 4, букви а) и б),- Член 5, букви а) и в),- Член 6, букви а), б), г), е) и з);Щ. в първото изречение от член 4, думите "съхранение" се заменят със "складиране" и в буква а) от същия член, думата "превозвани" се заменя с "в процес на превозване". В член 6, буква з) думата "workmen's" се заменя с "worker";АА. приложение II към Конвенцията се заличава.II. а) Между страните по настоящия протокол, разпоредбите на този протокол са неразделна част от Конвенцията от 29 юли 1960 г. за гражданската отговорност в областта на ядрената енергия, изменена с Допълнителния протокол от 28 януари 1964 г. и с Протокола от 16 ноември 1982 г. (наричана по-долу "Конвенцията"), която се нарича "Конвенцията от 29 юли 1960 г. за гражданската отговорност в областта на ядрената енергия, изменена с Допълнителния протокол от 28 януари 1964 г., с Протокола от 16 ноември 1982 г. и с Протокола от ...".б) Настоящият протокол се представя за ратифициране, приемане или одобряване документите по ратифицирането, приемането или одобряването на настоящия протокол се депозират при генералния секретар на Организацията за икономическо сътрудничество и развитие.в) Подписалите настоящия протокол страни, които вече са ратифицирали или са се присъединили към Конвенцията, изразяват своето намерение за ратифициране, приемане или одобряване на настоящия протокол във възможно най-кратки срокове. Останалите подписали настоящия протокол страни се ангажират да ратифицират, приемат или одобрят протокола едновременно с Конвенцията.г) Настоящият протокол е отворен за присъединяване съгласно разпоредбите на член 21 от Конвенцията. Не се приема никакво присъединяване към Конвенцията, ако не бъде придружено с присъединяване към настоящия протокол.д) Настоящият протокол влиза в сила съгласно разпоредбите на член 20 от Конвенцията.е) Генералният секретар на Организацията за икономическо сътрудничество и развитие нотифицира всички подписали, както и присъединилите се правителства, за получаването на всеки инструмент за ратифициране, приемане, одобряване или присъединяване към настоящия протокол.--------------------------------------------------


type: wikipedia

text:
La diocesi di Sansepolcro (in latino: Dioecesis Biturgensis seu Burgi Sancti Sepulchri) è una sede della Chiesa cattolica in Italia, istituita da papa Leone X il 17 settembre 1520 con la bolla Pro excellenti praeminentia.
 Nell'ambito della generale riforma delle circoscrizioni diocesane in Italia, avviata dopo il Concilio Vaticano II, il 30 settembre 1986 la diocesi di Sansepolcro è stata unita alle diocesi di Cortona e di Arezzo a formare la diocesi di Arezzo-Cortona-Sansepolcro.
 Territorio
 All'origine la diocesi includeva le parrocchie comprese negli attuali comuni di Sansepolcro, Badia Tedalda, Caprese Michelangelo, Monterchi e Pieve Santo Stefano e alcune parrocchie nei comuni di Anghiari e di Chiusi della Verna in Toscana e le parrocchie del comune di Bagno di Romagna, tranne quelle della Valle del Bidente, e altre nel comune di Verghereto in Romagna.
 Nel 1779, su iniziativa del granduca di Toscana, Pietro Leopoldo, vennero annesse alla diocesi le parrocchie dell'ex nullius di Sestino; nel 1784, ancora su richiesta granducale, il papa aggregò alla diocesi di Sansepolcro le parrocchie di Cicognaia, Santa Sofia Marecchia e Petrella, scorporandole da quella di Montefeltro che ricevette quella di Dese, a sua volta scorporata da Sansepolcro perché fuori del granducato di Toscana; nel 1785 lo stesso granduca ottenne dal papa l'annessione alla diocesi di Sansepolcro delle parrocchie dell'ex abbazia nullius di Galeata. In tal modo la diocesi assunse una superficie di 2.600 chilometri quadrati comprendendo gli attuali comuni di Sansepolcro (tranne che per due piccole parrocchie nella zona di là dal Tevere, verso Montedoglio), Monterchi, Caprese Michelangelo, Pieve Santo Stefano, Badia Tedalda e Sestino in Toscana e quelli di Bagno, Santa Sofia e Galeata in Romagna; inoltre, varie parrocchie erano comprese nei comuni di Anghiari e Chiusi della Verna nella zona toscana, di Verghereto nella zona romagnola e di Borgo Pace nelle Marche. In questo modo la diocesi di Sansepolcro divenne, per superficie territoriale, la seconda della Toscana, dopo quella di Arezzo e prima di quella di Firenze.
 Nel 1942, per motivi d'ordine pastorale, la parrocchia di Dese, sebbene appartenente al comune marchigiano di Borgo Pace, viene nuovamente assegnata alla diocesi di Sansepolcro da parte di papa Pio XII.
 Il 10 giugno 1962 il vescovo Domenico Bornigia divide il territorio diocesano in undici Vicariati Foranei, comprendenti 136 parrocchie: il Vicariato della Cattedrale (comprendente le parrocchie della Cattedrale, Sant'Agostino, San Niccolò in San Francesco, Sacro Cuore, San Giuseppe, San Biagio a Gricignano, Santa Fiora, San Giovanni Battista al Trebbio, Santa Maria al Melello, San Michele alla Montagna, San Cristoforo a Misciano, San Martino in Val d'Afra, San Pietro in Villa, San Bartolomeo a Succastelli, San Tommaso a Gragnano e Santa Maria ad Aboca), di Pieve Santo Stefano, di Monterchi, della Sovara, Caprese, Sestino, Badia Tedalda, Bagno di Romagna, San Piero in Bagno, Santa Sofia di Romagna e Galeata.
 Le parrocchie romagnole vennero smembrate dalla diocesi di Sansepolcro il 7 ottobre 1975 e aggregate in parte alla diocesi di Forlì (quelle della valle del Bidente) e in parte alla diocesi di Cesena (quelle della Valle del Savio).
 Nel 1986, a seguito della legge 222/1985, il vescovo Giovanni D'Ascenzi, con il decreto 721/86-V del 22 settembre, provvide a riordinare il territorio costituendo 34 parrocchie, delle quali 5 urbane (Cattedrale, Sacro Cuore di Gesù, San Giuseppe Operaio, Santa Maria, San Paolo) e le altre così suddivise: 4 nel comune di Anghiari, 4 nel comune di Badia Tedalda, 3 nel comune di Caprese Michelangelo, 4 nel comune di Monterchi, 5 nel comune di Pieve Santo Stefano, 4 suburbane nel comune di Sansepolcro (nelle frazioni Gragnano, Gricignano, Santa Fiora e Trebbio) e 5 nel comune di Sestino; le ex parrocchie nei comuni di Borgo Pace e Chiusi della Verna furono aggregate rispettivamente a parrocchie nei comuni di Sestino e di Pieve Santo Stefano, mentre alcune parrocchie nei comuni di Monterchi e Sansepolcro vennero trasferite dalla diocesi di Arezzo a quella di Sansepolcro. Inoltre, la parrocchia di San Michele Arcangelo in Bagnaia, comune di Anghiari e diocesi di Arezzo, è soppressa e aggregata alla parrocchia di Santa Maria della Pace a Le Ville, comune di Monterchi e diocesi di Sansepolcro; la parrocchia di Santa Maria in Scandolaia, comune di Monterchi e diocesi di Arezzo, è soppressa e accorpata alla stessa parrocchia di Santa Maria della Pace; la parrocchia di San Lorenzo in Sorci, comune di Anghiari e diocesi di Sansepolcro, viene soppressa e accorpata alla parrocchia di San Bartolomeo in Anghiari, comune di Anghiari e diocesi di Arezzo. La Repubblica Italiana ha conferito la qualifica di ente ecclesiastico civilmente riconosciuto alle parrocchie della diocesi di Sansepolcro con decreto 87 A 1796 del 18 febbraio 1987.
 Sede vescovile è la città di Sansepolcro, dove si trova la cattedrale di San Giovanni Evangelista, elevata a Basilica Minore nel 1962 da papa Giovanni XXIII e dal 1986 concattedrale della nuova diocesi di Arezzo-Cortona-Sansepolcro.
 Dal 1785 al 1975 il vescovo di Sansepolcro ha avuto anche il titolo di abate perpetuo delle abbazie di Sant'Ellero in Galeata e di Santa Maria in Cosmedin all'Isola.
 Storia
 L'organizzazione ecclesiastica prima della nascita della diocesi
 Nata in diocesi di Città di Castello attorno all'omonimo monastero (1012; camaldolese dal XII secolo), Sansepolcro nel corso del XIII secolo assume caratteristiche di tipo urbano e nei secoli XIV/XV arriva ad assumere dimensioni demografiche considerevoli, analoghe a quelle di centri come Pistoia o Prato.
 Il primo documento che attesta l'organizzazione plebana del territorio che poi diventerà il distretto di Sansepolcro risale al 1044, quando è documentata la pieve di Santa Maria nella località Boccognano, a circa un chilometro a nord-est dalle future mura urbane, nella località ancora oggi detta Pieve Vecchia, secondo un toponimo già attestato nel XIV secolo.
 Nel 1203 i canonici della cattedrale e il comune, con il beneplacito del vescovo, decisero di costruire una pieve presso le mura, in una zona di prossima urbanizzazione, trasferendovi l'antica pieve di Boccognano. Da ciò prese avvio una vertenza giurisdizionale tra l'abate, che nei due secoli precedenti aveva ottenuto diritti signorili ed ecclesiastici, e i canonici della cattedrale. Inoltre, in questo secolo si insediarono nell'antico borgo abbaziale tre ordini mendicanti, cioè i francescani, gli agostiniani e i servi di Maria, la cui presenza contribuì ad articolare la vita religiosa, ma anche a frammentare il potere dell'abate. Sorsero inoltre numerose confraternite laicali, la maggiore delle quali era la Fraternità di San Bartolomeo.
 Nel corso del XIV secolo la lite tra istituzioni ecclesiastiche si estese e coinvolse anche il comune e il vescovo diocesano.
 L'iter verso la creazione della diocesi
 Se nel 1363 l'abate e il vescovo diocesano si erano accordati circa i rispettivi ambiti di esercizio della giurisdizione ecclesiastica, con l'inizio della signoria malatestiana nel 1371 la comunità di Sansepolcro maturò la coscienza della propria indipendenza da Città di Castello e chiese, ottenendolo, il sostegno dei signori per avere anche l'indipendenza ecclesiastica. Così, grazie alle buone relazioni di Carlo Malatesta con papa Bonifacio IX fu riconosciuta all'abate la giurisdizione episcopale spirituale e temporale e l'immunità e l'esenzione dal vescovo diocesano e da qualsiasi altro vescovo. Il testo del privilegio apostolico fu solennemente proclamato in un'affollata assemblea degli uomini di Sansepolcro all'interno della sala grande del palazzo comunale il 19 agosto 1401, alla quale erano presenti sia l'abate sia il vicario di Pandolfo Malatesta, signore generale di Sansepolcro.
 A partire dal 1441, quando Sansepolcro fu ceduta alla repubblica fiorentina da papa Eugenio IV, si sviluppò la coscienza dell'autonomia definitiva da Città di Castello, da estendere anche a livello ecclesiastico: il 25 settembre 1441 il comune inviò un'ambasceria a Firenze con l'incarico di chiedere l'intervento della Repubblica una soluzione diplomatica o, se proprio non si sarebbe potuto fare altrimenti, che la terra del Borgo fosse fatta città per poter essere messi al sicuro dal vescovo di Città di Castello: «et quando aliter fieri non possit procuretur cum eo quod terra Burgi fiat civitas et tunc erimus tuti ab episcopo Castellano». Nel 1454 fu inviata al papa l'Historia Burgi Sancti Sepulcri, un libello petitorio per sostenere non la creazione di una nuova diocesi, ma la causa dell'esenzione dell'abbazia dal vescovo diocesano. Nel 1515 ancora il comune chiese a Lorenzo de' Medici l'accorpamento alla diocesi di Sarsina. Il 23 settembre 1515 papa Leone X eresse la diocesi di Sansepolcro, scorporando da quella di Città di Castello tutte le parrocchie nello Stato fiorentino, ma il provvedimento non fu eseguito e fu ripetuto cinque anni dopo. Nel periodo 1515-1520 la diplomazia locale e quella della Repubblica di Firenze lavorarono alacremente per ottenere l'erezione della nuova diocesi, sostenute anche dal cardinale Giulio de' Medici.
 La creazione della diocesi da parte di papa Leone X
 Il 17 settembre 1520, Leone X presiedette il concistoro nel quale, essendo referente il cardinale arcivescovo di Bologna Achille Grassi, già vescovo di Città di Castello), l’«oppidum Burgi Sancti Sepulchri, in dominio Florentino, in civitatem eiusdem nominis, et monasterium Ordinis Camaldulensis in dicto oppido constitutum, cuius ordo et dignitas abbatialis, suppressus fuit, illiusque ecclesia erecta est in cathedralem cum privilegiis et assignata est diocesis de consensu episcopi Civitatis Castelli et prefati cardinalis relatoris», trasferendo al nuovo vescovo il conferimento di tutti i benefici fino ad allora assegnati dal vescovo di Città di Castello, a sua volta ricompensato con altri benefici nel plebato di Sestino, con tutti i castelli. Inoltre, furono concessi al vescovo di Sansepolcro due benefici trasferiti dalla diocesi aretina e il vescovo castellano fu risarcito della perdita del censo di 24 ducati pagato dall’abate di Sansepolcro con un beneficio. La nuova cattedrale, suffraganea dell’arcivescovo di Firenze, fu provvista nella persona di Galeotto Graziani, attuale abate del monastero di Sansepolcro, e furono erette tre dignità e dodici canonicati, che dovranno essere dotati dai laici della città. Il primo vescovo, Galeotto Graziani, già abate dell'abbazia, prese possesso della diocesi l'8 aprile 1521.
 La reazione della città
 Grande fu la soddisfazione del gruppo dirigente locale per avere finalmente ottenuto una propria diocesi e l'ambito titolo di città. La notizia giunse a Sansepolcro nel volgere di una settimana e il 23 settembre i Magnifici Conservatori si riunirono per approvare un documento di grande solennità:
 Inoltre, fu approvata una spesa di 40 fiorini «in fare le legrezze et dare mancie [...] per la bona gratia havuta de havere el vescovo [...] et la terra nostra facta ciptà». Il 6 e il 7 ottobre 1520, prima i Magnifici Conservatori poi il Consiglio dei Sessanta del Popolo, stabilirono che d’allora in poi, ogni anno, il giorno 23 settembre, «per memoria e recordantia d’haver havuto il vescovo e facto la terra nostra ciptà» si dovrà giocare un palio un panno per un paio di calze.
 Il primo secolo
 Il vescovo Leonardo Tornabuoni (1522-1539), con il quale si aprì la “dinastia episcopale” di questa famiglia fiorentina, dotò la nuova diocesi delle necessarie strutture: nel 1523 celebrò il sinodo, nel 1525 compì la visita pastorale, nel 1538 organizzò una predicazione per la pacificazione delle fazioni cittadine. Nel 1539 Leonardo Tornabuoni fu trasferito alla diocesi di Ajaccio in Corsica e a Sansepolcro gli succedette Filippo Archinto, probabilmente scelto da papa Paolo III nell'ambito di una politica contraria a quella dei Medici. Nel 1546 l'Archinto si accordò con Alfonso Tornabuoni, vescovo di Saluzzo, con cui addivenì a uno scambio di diocesi. Nel 1557 Alfonso trasferì la diocesi di Sansepolcro al nipote Filippo Tornabuoni, che muore due anni dopo.
 Gli succedette un altro esponente della stessa famiglia, quel Niccolò Tornabuoni (1560-1598) durante il cui episcopato la diocesi conobbe un'ampia opera di riforma sulla base dei decreti del Concilio di Trento: nel 1566 disciplinò il servizio liturgico nella cattedrale; nel 1568 riorganizzò la confraternite cittadine; nel 1569 eresse la collegiata di Pieve Santo Stefano; nel 1591 promulgò nuove costituzioni del capitolo cattedrale; presiedette quattro sinodi (1574, 1578, 1583, 1590); compì dieci visite pastorali (dal 1563 al 1593). Essendo impossibile, per motivi economici, erigere il seminario diocesano, il vescovo Tornabuoni organizzò presso la cattedrale un gruppo di otto chierici affidati a un maestro di grammatica e a un maestro di canto, per prepararsi alla vita sacerdotale.
 A questo secolo risalgono l'istituzione della pratica delle Quarantore in cattedrale (1538) e la nascita di nuove confraternite. Negli anni 1530 i Frati Minori Cappuccini si insediarono nell'eremo di Montecasale; nel 1555, a motivo dell'abbattimento dei borghetti esterni alle mura per esigenze militari, venne riorganizzata la vita religiosa femminile: il monastero clariano di Santa Maria della Strada fu trasferito in città, per assumere poi il titolo di Santa Chiara; quello delle Camaldolesi di Santa Margherita, già nella zona del borghetto di San Niccolò (Porta Romana), fu trasferito presso la chiesa di San Bartolomeo e quello delle Benedettine fu collocato presso la chiesa di San Lorenzo, nei locali già appartenenti alla Compagnia di Santa Croce.
 Era largamente diffusa, nel XVI secolo, la devozione mariana. Dal secondo decennio del secolo a Sansepolcro si sviluppò la devozione alla Madonna delle Grazie (alla quale già nel '400 era dedicata una cappella nella chiesa dei Servi di Maria), la cui chiesa diventò il santuario mariano cittadino; a Pieve Santo Stefano, dopo il 1589, nacque la devozione alla Madonna dei Lumi, che si affiancò a quella della Madonna del Faggio, santuario rurale costruito a partire dal 1516.
 Nel 1583 Angelo Peruzzi, vescovo di Sarsina, compì la visita apostolica.
 Nello stesso secolo, inoltre, la città fu visitata da papa Clemente VII nel 1532.
 I secoli XVII-XVIII
 All'inizio del XVII secolo il vescovo Girolamo Incontri (1605-1615) emanò provvedimenti sulla residenza dei parroci, la liturgia, la dottrina cristiana e il rispetto del riposo domenicale. Successivamente, i vescovi Filippo Salviati (1619-1634), Dionisio Bussotti (1638-1654) e Lodovico Malaspina (1672-1695) si interessarono della riforma dei monasteri femminili e della riorganizzazione delle confraternite laicali. Dalla fine del XVII secolo, con il Bussotti e Gregorio Compagni (1696-1703), si fece frequente la predicazione al popolo da parte del vescovo.
 Nel 1602 la diocesi di Sansepolcro contava 14.300 abitanti circa; 79 chiese parrocchiali e 34 benefici semplici; 6 ospedali; 6 monasteri femminili; la mensa vescovile aveva una rendita di 1.300 scudi circa. I centri maggiori erano Pieve Santo Stefano (con una collegiata di sette canonici, un monastero di Clarisse e un ospedale) e Monterchi (con una pieve retta da un arciprete coadiuvato da due cappellani, un monastero di Benedettine e un ospedale).
 Nel 1623 i redditi della mensa vescovile ammontavano a circa 1.500 scudi annuali di moneta romana. In città abitavano circa 6.000 persone e vi erano 4 parrocchie: una nella stessa cattedrale, una nella chiesa dei frati di sant'Agostino (entrambe le chiese hanno il fonte battesimale), la terza nella chiesa di San Niccolò dei monaci Camaldolesi e la quarta nella chiesa di San Giovanni, cui presiede un priore del clero secolare. In cattedrale erano costituite anche confraternite di fedeli di entrambi i sessi, una del Santo Rosario e l'altra del Santissimo Nome di Gesù. In città vi sono 5 monasteri femminili, che hanno un proprio confessore con un socio e propri operai, tutti osservavano la clausura perpetua e avevano redditi stabili. In città vi erano 5 monasteri di regolari: Camaldolesi, frati di san Francesco dell'Osservanza, frati minori conventuali, frati di Sant'Agostino e Servi di santa Maria dei Servi. Ancora in città operavano, oltre a quelle della cattedrale, altre 11 confraternite di laici con proprie chiese e oratori; tra queste, quella del Buon Gesù curava l'accensione di quattro lampade perenni davanti all'altare maggiore della chiesa cattedrale e accompagnava la comunione agli infermi con ceri accesi, portava il baldacchino nelle processioni del Santissimo Sacramento; quella del Santissimo Crocifisso si occupava della sepoltura dei cadaveri; quella della Beatissima Vergine delle Grazie si occupava della sepoltura dei cadaveri dei poveri a proprie spese; quella di Santa Maria della Misericordia gestiva l'ospedale degli infermi di entrambi i sessi; quelle di Sant'Antonio e di Santa Croce accoglievano nei loro ospedali borghesi e pellegrini. In città vi era anche un luogo degli orfani «in quo spurii et proiecti infantes suscipiuntur» ed erano mantenuti a spese della confraternita o pia casa di San Bartolomeo. Nella diocesi vi erano i castelli di Santa Maria in Bagno e di San Pietro in Corzano; due erano i castelli circondati da mura, cioè Pieve Santo Stefano e Monterchi. Nel castello, o terra, di Pieve Santo Stefano vi era una collegiata con un arciprete e 8 canonici che quotidianamente cantavano in coro tutte le ore sia di giorno sia di notte. L'arciprete esercitava la cura d'anime e vi era il fonte battesimale. Nella terra esisteva un monastero femminile sotto il governo dei frati dell'Osservanza, con un proprio confessore e socio e rendite tenui. Nella terra vi erano tre confraternite dei laici e fuori di essa, presso le mura, un ospedale dove erano accolti malati poveri. Nel castello di Monterchi vi era una pieve con il titolo di San Simeone, con altre chiese e un unico monastero di donne governato da sacerdoti secolari approvati dall'ordinario. Oltre a queste due pievi in diocesi ve ne erano altre sei; vi erano poi 170 benefici tra curati e semplici e cappelle, 3 conventi di frati cappuccini, 2 di frati minori dell'Osservanza e un altro di minori conventuali, fuori della detta città e dei castelli. Vi erano inoltre due «oppida», la terra di Santa Maria in Bagno e il castrum di San Pietro di Corzano, che da papa Leone, al momento dell'erezione dell'episcopato, erano stati assoggettati alla medesima diocesi. L'abbazia di Bagno, detta La Badia, era governata dai monaci camaldolesi ed è chiesa parrocchiale e la cura d'anime era esercitata da un monaco. Vi era un oratorio in onore della Beatissima Vergine, 2 confraternite di laici, un ospedale per poveri pellegrini. Il castello di San Pietro in Corzano aveva una chiesa parrocchiale sotto il titolo di San Pietro, la cui cura d'anime era affidata a un monaco approvato dall'abate di Bagno; vi era una confraternita di laici che si sosteneva con sole elemosine e un convento di frati minori dell'Osservanza. Nella giurisdizione e valle della terra di Bagno, oltre e a questi due castelli, vi erano 15 chiese parrocchiali, i cui rettori nella maggior parte erano nominati dall'abate di Bagno, che visitava la chiese e compiva molti abusi nella valle di Bagno contro le disposizioni dei sommi pontefici e dei sacrosanti canoni. In tutta la diocesi non vi erano pubblici usurai, né eretici né altri infedeli. Il vescovo, inoltre, visitava la terra arcipresbiterale di Sestino, non appartenente a nessuna diocesi, nella provincia fiorentina e le altre chiese soggette alla giurisdizione dell'arciprete come viciniore e, in tale veste, presiedeva i concorsi per i benefici vacanti.
 Sul finire del XVII secolo, nel 1681, gli abitanti della diocesi erano 17.664, di cui 12.652 in età da comunione, che nel 1721 erano scesi a 17.209, di cui 12.496 in età da comunione. Nel 1684 in diocesi vi sono 2 collegiate, 2 abbazie camaldolesi e una abbazia secolare, 2 abbazie titolari, 8 plebanie, 100 parrocchie; il personale religioso è composto da 6 cappellani, 8 chierici, 2 maestri di cerimonie 235 preti secolari; vi sono inoltre 14 confraternite, 4 ospedali, 2 luoghi pii, 1 Monte di Pietà e 11 case religiose maschili di cui 4 di Frati Minori Osservanti, 3 di Frati Minori Cappuccini, e uno ciascuno di Frati Minori Conventuali, Eremiti di sant’Agostino, Servi di Maria e Gesuiti (tutti in città).
 Nella prima metà del XVII secolo fu significativo l'apporto di nuovi ordini e congregazioni: a Sansepolcro furono fondati il convento dei cappuccini (1605), il monastero delle cappuccine (1622) e il collegio dei Gesuiti (1638); a Pieve Santo Stefano fu fondato un convento di Cappuccini (1625). La fondazione del santuario della Madonna della Selva presso Caprese (1634) e del piccolo oratorio suburbano della Madonna della Legna (1638) è segno della diffusione della pietà mariana.
 Nel 1710 il vescovo Giovanni Lorenzo Tilli (1704-1724) eresse il seminario, dopo precedenti tentativi nel 1610 e nel 1658. Nel 1752 fu fondata la scuola delle Maestre Pie, primo istituto religioso femminile di vita attiva. Sul finire del XVIII secolo la diocesi fu interessata da un processo di ampliamento territoriale, favorito dal granduca Pietro Leopoldo: nel 1779 fu aggregata alla diocesi l'arcipretura nullius dioecesis di Sestino; nello stesso anno fu soppressa l'abbazia di Bagno di Romagna, la cui giurisdizione fu unita a quella del vescovo di Sansepolcro (ponendo fine alla vertenza giurisdizionale tra vescovi e abati); lo stesso avvenne nel 1785 con le due abbazie nullius dioecesis di Galeata e di Isola. In questo periodo i conventi degli ordini mendicanti furono scorporati dalle province umbra o romana e aggregati a quella toscana. Il vescovo che governò la fase di ampliamento e ristrutturazione della diocesi fu Roberto Costaguti (1778-1818), celebre predicatore e già rettore dell'Università di Malta, che si impegnò in una profonda azione di riforma delle strutture istituzionali e pastorali diocesane, ottenendo anche l'approvazione del culto prestato ai beati Ranieri e Andrea da Sansepolcro. Negli anni dell'occupazione francese si verificò (1799) anche a Sansepolcro il moto controrivoluzionario del “Viva Maria”. Durante il periodo napoleonico furono soppressi monasteri e conventi (1808) e il vescovo rifiutò il giuramento di fedeltà a Napoleone (1810).
 I secoli XIX-XX
 Molti monasteri e conventi furono riaperti tra il 1815 e il 1816, ma furono nuovamente soppressi nel 1866 con l'eversione dell'asse ecclesiastico.
 Nel 1806 gli abitanti della diocesi erano 28.741; la popolazione religiosa era piuttosto consistente: 275 sacerdoti secolari, 93 frati (di cui 50 sacerdoti) e 141 monache. Nel 1845 il totale degli abitanti era ancora cresciuto fino a 34.138.
 Nel 1838 san Romualdo abate fu riconosciuto compatrono della diocesi. Successivamente all'unità nazionale si ebbe un periodo di sede vacante, e la diocesi fu retta dal vescovo di Città di Castello in qualità di amministratore apostolico (1867-1872). Negli ultimi decenni del XIX secolo si verificò un periodo di crisi, caratterizzato da un calo delle ordinazioni sacerdotali e dalla scarsa rilevanza del movimento cattolico. La tensione tra la Chiesa e i gruppi politici di area socialista e massonica è evidenziata dai tafferugli seguiti, nel 1893, alla processione del Corpus Domini.
 Per ridare vigore alla vita diocesana fu eletto vescovo, nel 1911, il milanese Pompeo Ghezzi che entra in diocesi nel 1912 e vi rimase in carica fino al 1953: egli rilanciò la pastorale diocesana attraverso le organizzazioni laicali (Unione Popolare, Azione Cattolica, confraternite e, successivamente, ACLI) e il potenziamento delle strutture diocesane. Nel corso del secondo decennio del XX secolo il movimento cattolico conobbe un momento di grande vigore, dando vita anche a organizzazioni politiche e cooperative sia in città sia in altri centri. Durante il ventennio fascista si verificarono alcune tensioni tra la diocesi e il regime, specialmente a motivo del controllo esercitato sulle associazioni, senza però giungere a scontri aperti. In questi anni furono aperte numerose case religiose femminili di vita attiva sia in città sia in molti centri del territorio. Tra Pompeo Ghezzi e la città di Sansepolcro si venne a creare, nel corso del suo lungo episcopato, un rapporto assai stretto, soprattutto grazie all'azione promossa dal vescovo nel 1927 a difesa della sede del capoluogo di mandamento, minacciata dal trasferimento in provincia di Perugia, e a vantaggio della popolazione rimasta in città durante l'estate del 1944, quando l'intera diocesi venne attraversata dal fronte bellico. In questi drammatici momenti perdono la vita anche alcuni sacerdoti, tra cui don Giuseppe Rocco e don Francesco Babini. In città il vescovo Ghezzi diventò la figura di riferimento per tutti coloro che sono rimasti; fu lui a coordinare le operazioni di assistenza alla popolazione, accoglienza ai profughi e ai perseguitati e soccorso a malati e feriti, coadiuvato dal dott. Carlo Vigo, dal dott. Raffaello Alessandri, direttore dell'ospedale, e da don Duilio Mengozzi. In particolare, Alessandri e Mengozzi misero a repentaglio le loro stesse vite per salvare alcuni ebrei: il primo ospitando clandestinamente nell'ospedale il prof. Attilio Momigliano e il secondo accogliendo nella casa canonica della sua parrocchia una donna ebrea triestina spacciandola per la propria madre (fatto per cui è stato riconosciuto Giusto fra le Nazioni nel 2013).
 Dal 1948 al 1953 fu amministratore apostolico sede plena mons. Emilio Bianchieri, vescovo di Sarsina, rimanendo mons. Pompeo Ghezzi vescovo di Sansepolcro.
 A mons. Ghezzi succedette il vescovo Domenico Bornigia (1954-1963), il quale aggiornò la pastorale (settimanale diocesano e cinema cattolico nel 1955, casa di esercizi spirituali nel 1960, rilancio dell'Azione Cattolica, pastorale del lavoro) e riorganizzò l'assetto territoriale dei vicariati foranei ed eresse due nuove parrocchie in città. Nel 1962 papa Giovanni XXIII conferì alla cattedrale il titolo di basilica minore.
 Dal Concilio Vaticano II alla riforma del 1986
 Negli anni del Concilio Vaticano II il vescovo Abele Conigli (1963-1967) promosse una rapida applicazione delle decisioni conciliari, attraverso l'istituzione dei consigli presbiterale e pastorale, il coinvolgimento di laici nella pastorale diocesana, l'organizzazione di convegni, la promozione di comunità presbiterali, la riforma del seminario, l'apertura alla missione ad gentes (a Goiânia, in Brasile). L'11 dicembre 1967 nel salone dell'episcopio si riunisce per la prima volta il consiglio pastorale diocesano.
 Tra gli anni '60 e '70 si svilupparono la Gioventù Studentesca (poi Comunione e Liberazione) e l'AGESCI; negli anni '80 il vescovo Giovanni D'Ascenzi (1983-1986) rilanciò l'Azione Cattolica. A partire dagli anni '70 si verificò una riduzione delle ordinazioni sacerdotali e della presenza degli istituti religiosi, sia maschili sia femminili.
 Con l'inizio del 1967 il processo di rinnovamento conciliare subì una battuta d'arresto a motivo del trasferimento del vescovo Abele Conigli alle sedi di Teramo e Atri, in Abruzzo. Il 30 marzo mons. Conigli presiedette la liturgia di consacrazione del nuovo altare nelle chiese parrocchiali di Crocedevoli e di Poggio alla Lastra e visitò alcuni sacerdoti malati nella zona romagnola. La sera prese la parola per un saluto a conclusione della tre giorni sulla famiglia: «la platea dell'Aurora, con persone di ogni condizione sociale, esprimeva molto bene, con un profondo silenzio, ciò che Sansepolcro provava in quel momento, ciò che tutti soffrivano in quell'attimo di distacco». Nella circostanza il cavaliere del lavoro Marco Buitoni, presidente della Buitoni Italiana, formulò il saluto della città e, a nome della cittadinanza, donò al vescovo un'immagine della “Madonna della Libertà” pronunciando queste parole: Il settimanale diocesano commenta: «Sansepolcro, invece, è rimasta sola, potremmo dire orfana: ha infatti perduto moltissimo ed il vuoto che lascia un Vescovo che parte per sempre nessuno lo potrà colmare. Non passerà molto tempo e di ciò ce ne renderemo tutti conto». Il 31 marzo 1967 mons. Conigli lasciò la diocesi, per cui
 Alla partenza del vescovo il capitolo della cattedrale elesse vicario capitolare mons. Giuseppe Boni, ma pochi mesi dopo la diocesi fu affidata al vescovo di Arezzo come amministratore apostolico, e ciò precluse la soppressione della diocesi, nell'ambito del più vasto piano di ristrutturazione delle circoscrizioni diocesane in Italia.
 Alla partenza del vescovo prese avvio un dibattito sul futuro della diocesi, che non escludeva la possibilità di una fusione con quella confinante di Città di Castello. Una posizione ufficiale fu presa dal consiglio presbiterale il 12 giugno 1974; il documento finale della redazione riporta::
 Nel riportare la notizia, il settimanale diocesano mise in luce l’orientamento di fondo, volto a mantenere la situazione esistente::
 Tuttavia, le richieste del clero di Sansepolcro vennero accolte solamente in parte dagli organismi preposti al riordino delle diocesi italiane e il 7 ottobre 1975 il territorio romagnolo fu smembrato e accorpato alle diocesi di Cesena (la valle del Savio) e di Forlì (la valle del Bidente) e il vescovo di Arezzo diviene anche vescovo di Sansepolcro; nel 1978 il vescovo di Arezzo e Sansepolcro diviene anche vescovo di Cortona.
 Dopo il periodo di unione in persona episcopi (diciannove anni per Sansepolcro e Arezzo, otto per Cortona), il 30 settembre 1986, in forza del decreto Instantibus votis della Congregazione per i Vescovi, le tre sedi sono state unificate nella nuova diocesi di Arezzo-Cortona-Sansepolcro, il cui territorio, caratterizzato da eterogeneità geografica e socio-culturale e da un popolamento assai diffuso e frammentato in molti centri, si collocherà, per estensione, al decimo posto tra le diocesi italiane.
 Liturgia
 Nei 466 anni di esistenza, la diocesi di Sansepolcro ha sviluppato una propria tradizione liturgica, attingendo in particolare alle tradizioni medievali.
 In particolare, le principali festività liturgiche sono:
 il 27 dicembre (solennità di san Giovanni Apostolo ed Evangelista, patrono della città, della diocesi e titolare della Basilica Cattedrale);
 il 1o settembre (solennità dell'anniversario della dedicazione della Basilica Cattedrale e giorno di festa cittadina);
 la terza domenica dopo Pentecoste (festa della Madonna delle Grazie, autorizzata nel 1898 da papa Leone XIII con messa e ufficio propri per tutta la diocesi).
 Fino alla riforma degli anni 1913/1914 le diocesi di Città di Castello e di Sansepolcro hanno condiviso alcune memorie di santi, a motivo della loro antica storia comune.
 Calendario liturgico del 1899
 Nel 1899 era in vigore il seguente calendario liturgico, promulgato dal vescovo Raffaello Sandrelli, dopo che il 26 novembre 1898 papa Leone XIII aveva approvato alcune modifiche richiesto dallo stesso vescovo e volte a valorizzare i culti della Madonna delle Grazie, di san Nicola Pichi, dei beati Andrea e Ranieri, oltreché le memorie proprie della Cattedrale:
 Oltre a queste festività proprie, il calendario diocesano accoglie quelle di altre diocesi della Toscana e della provincia ecclesiastica di Ravenna.
 Calendario liturgico del 1914
 Nel 1914 entrò in vigore il nuovo calendario perpetuo, riformato secondo la nuova normativa liturgica:
 Le riforme precedenti al Concilio Vaticano II
 Nel 1920 la Congregazione dei Riti ripristina la memoria di sant'Emidio vescovo e martire alla data dell'11 agosto.
 Nel 1922, alla data del 1o ottobre, è aggiunta la nuova memoria del beato Angelo Scarpetti da Sansepolcro, con rito semidoppio.
 Nel 1927 il vescovo Pompeo Ghezzi ripristina l'ufficiatura di sant'Ellero alla data del 15 maggio.
 Calendario liturgico del 1964
 Nel 1964 era in vigore il seguente calendario liturgico:
 Le riforme successive al Concilio Vaticano II: il calendario liturgico del 1981
 Nel 1981 la Congregazione del Culto Divino ha approvato il seguente calendario, riformulato dopo la riforma liturgica e dopo le modifiche territoriali subite dalla diocesi nel 1975:
 Cronotassi dei vescovi
 Galeotto Graziani † (17 settembre 1520 - 16 aprile 1522 deceduto)
 Leonardo Tornabuoni † (16 aprile 1522 - 19 marzo 1539 nominato vescovo di Ajaccio)
 Filippo Archinto † (19 marzo 1539 - 19 ottobre 1546 nominato vescovo di Saluzzo)
 Alfonso Tornabuoni † (19 ottobre 1546 - 1557 deceduto)
 Filippo Tornabuoni † (1o ottobre 1557 - 2 novembre 1559 deceduto)
 Niccolò Tornabuoni † (29 maggio 1560 - 13 aprile 1598 deceduto)
 Alessandro Borghi † (22 giugno 1598 - 1605 dimesso)
 Girolamo Incontri † (19 dicembre 1605 - novembre 1615 deceduto)
 Giovanni Gualtieri † (4 dicembre 1615 - 25 maggio 1619 deceduto)
 Filippo Salviati † (12 agosto 1619 - 1634 deceduto)
 Zanobi de' Medici, O.P. † (20 novembre 1634 - 17 ottobre 1637 deceduto)
 Dionisio Bussotti, O.S.M. † (19 aprile 1638 - 24 ottobre 1654 deceduto)
 Cherubino Malaspina, O.P. † (30 agosto 1655 - 14 marzo 1667 deceduto)
 Giovanni Carlo Baldovinetti, O.P. † (12 dicembre 1667 - settembre 1671 deceduto)
 Lodovico Malaspina † (8 febbraio 1672 - 5 settembre 1695 deceduto)
 Gregorio Compagni, O.P. † (2 gennaio 1696 - 25 giugno 1703 nominato vescovo di Larino)
 Giovanni Lorenzo Tilli † (21 luglio 1704 - 7 gennaio 1724 deceduto)
 Bartolomeo Pucci Franceschi † (20 dicembre 1724 - 20 settembre 1728 nominato vescovo di Pescia)
 Raimondo Pecchioli, O.P. † (20 settembre 1728 - 22 gennaio 1748 deceduto)
 Domenico Poltri † (21 aprile 1749 - 4 agosto 1755 nominato vescovo di San Miniato)
 Adeodato Andrea Aldobrandini † (3 gennaio 1757 - gennaio 1771 deceduto)
 Niccolò Marcacci † (4 marzo 1771 - 14 dicembre 1778 nominato vescovo di Arezzo)
 Roberto Costaguti † (14 dicembre 1778 - 16 novembre 1818 deceduto)
 Annibale Tommasi † (29 maggio 1820 - 14 aprile 1845 deceduto)
 Sede vacante (1845-1849)
 Giuseppe Singlau † (20 aprile 1849 - 18 gennaio 1867 deceduto)
 Sede vacante (1867-1872)
 Luigi Amadori Biscioni † (23 febbraio 1872 - 23 settembre 1875 dimesso)
 Giustino Puletti † (23 settembre 1875 - 21 febbraio 1892 deceduto)
 Raffaele Sandrelli † (11 luglio 1892 - 3 luglio 1911 dimesso)
 Pompeo Ghezzi † (27 novembre 1911 - 25 ottobre 1953 dimesso)
 Domenico Bornigia † (27 novembre 1953 - 10 marzo 1963 deceduto)
 Abele Conigli † (2 maggio 1963 - 31 marzo 1967 nominato vescovo di Teramo e Atri)
 Sede vacante (1967-1975)
 Telesforo Giovanni Cioli, O.Carm. † (7 ottobre 1975 - 11 aprile 1983 ritirato)
 Giovanni D'Ascenzi † (11 aprile 1983 - 30 settembre 1986 nominato vescovo di Arezzo-Cortona-Sansepolcro)
 Cardinali e vescovi originari della diocesi
 Antonio Maria Graziani, nato a Sansepolcro, vescovo di Amelia dal 1592 al 1611.
 Angelo Pichi, nato a Sansepolcro, arcivescovo di Amalfi dal 1638 al 1648, poi arcivescovo-vescovo di San Miniato dal 1648 al 1653.
 Luigi Gherardi, nato a Sansepolcro, vescovo di Cortona dal 1726 al 1752.
 Giuseppe Stanislao Gentili, nato a Santa Sofia, canonico teologo della cattedrale di Sansepolcro poi vescovo di Colle di Val d'Elsa dal 1815 al 1833.
 Giustino Puletti, nato a San Giustino, arciprete della cattedrale di Sansepolcro, vescovo di Sansepolcro dal 1875 al 1892.
 Angelico Zanetti, O.F.M., nato a San Piero in Bagno, vescovo di Bosa dal 1916 al 1926.
 Ermenegildo Ricci, O.F.M., nato a Badia Tedalda, vescovo titolare di Antipirgo e vicario apostolico di Hupeh nord-occidentale dal 1922 al 1930.
 Giacomo Babini, nato ad Alfero, arciprete della cattedrale di Sansepolcro poi vescovo titolare di Tubune di Mauritania dal 1987 al 1992, vescovo di Pitigliano-Sovana-Orbetello dal 1992 al 1996 e vescovo di Grosseto dal 1996 al 2001.
 Umberto Betti, O.F.M. nato a Pieve Santo Stefano, creato cardinale da papa Benedetto XVI nel 2007; deceduto nel 2009.
 Marco Salvi, nato a Sansepolcro, vescovo titolare di Termini Imerese dal 2019.
 Elenco dei sinodi diocesani
 I. 1524, vescovo Leonardo Tornabuoni.
 II. 1574, vescovo Niccolò Tornabuoni.
 III. 1578, vescovo Niccolò Tornabuoni.
 IV. 1583, vescovo Niccolò Tornabuoni.
 V. 1590, vescovo Niccolò Tornabuoni.
 VI. 1599, vescovo Alessandro Borghi.
 VII. 1610, vescovo Girolamo Incontri.
 VIII. 1624, vescovo Filippo Salviati.
 IX. 1636, vescovo Zanobi de' Medici.
 X. 1641, vescovo Dionisio Bussotti.
 XI. 1658, vescovo Cherubino Malaspina.
 XII. 1673, vescovo Lodovico Malaspina.
 XIII. 1689, vescovo Lodovico Malaspina.
 XIV. 1713, vescovo Giovanni Lorenzo Tilli.
 XV. 1733, vescovo Raimondo Pecchioli.
 XVI. 1787, vescovo Roberto Costaguti.
 XVII. 1941, vescovo Pompeo Ghezzi.
 Statistiche
 |-
 | 1905 || ? || 60.500 || ? || 216 || 190 || 26 || ? || ? || ? || ? || 135
 |-
 | 1950 || 79.500 || 80.000 || 99,4 || 108 || 90 || 18 || 736 || || 21 || 36 || 136
 |-
 | 1970 || 45.000 || 45.000 || 100,0 || 136 || 117 || 19 || 330 || || 23 || 114 || 136
 |-
 | 1980 || 29.000 || 29.400 || 98,6 || 63 || 53 || 10 || 460 || || 11 || 53 || 95
 |}
 Note
 Bibliografia
 Dati riportati su www.catholic-hierarchy.org alla pagina Diocese of Sansepolcro (Borgo San Sepolcro).
 Giuseppe Cappelletti, Le Chiese d'Italia dalla loro origine sino ai nostri giorni, vol. XVII, Venezia, 1862, pp. 249–273.
 Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Graz, 1957, pp. 751–752.
 Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 3, p. 143; vol. 4, p. 124; vol. 5, p. 131; vol. 6, p. 135
 Amintore Fanfani, La popolazione della diocesi di Borgo Sansepolcro dal 1681 ad oggi, in Contributi del Laboratorio di Statistica, Milano, Vita e Pensiero, 1932, pp. 5–16.
 Ivano Ricci, Il culto mariano nella diocesi di Sansepolcro, Stab. Tipografico Boncompagni, Sansepolcro, 1955.
 Ercole Agnoletti, I Vescovi di Sansepolcro, I-IV, Tipografia Boncompagni, Sansepolcro, 1972-1975.
 Ercole Agnoletti, Viaggio per le valli altotiberine toscane, AC Grafiche, Città di Castello, 1980.
 Ercole Agnoletti, 102 figure di preti, Stabilimento Arti Grafiche, Sansepolcro, 1987.
 Ercole Agnoletti, I papi al Borgo, Stabilimento Arti Grafiche, Sansepolcro, 1992.
 Gian Paolo G. Scharf, La diocesi prima della diocesi: la coscienza urbana di Borgo San Sepolcro nel Quattrocento, in "Pagine altotiberine", 6, 1998, pp. 95–104.
 Silvano Pieri e Carlo Volpi (a cura), Visita apostolica alle diocesi di Cortona e Sansepolcro 1583 e decreti generali, Arezzo, Archivi Diocesani, 2012.
 Andrea Czortek, La vita religiosa a Sansepolcro tra medioevo e prima età moderna (1401-1520), in La nostra storia. Lezioni sulla storia di Sansepolcro, II. Età moderna, a cura di Andrea Czortek, Sansepolcro, 2011, pp. 17–87.
 Gaetano Greco, Sansepolcro diventa città (1515/1520), in La nostra storia. Lezioni sulla storia di Sansepolcro, II. Età moderna, a cura di Andrea Czortek, Sansepolcro, Gruppo Graficonsul, 2011, pp. 89–133.
 Gaetano Greco, Roberto Costaguti vescovo di Sansepolcro (1778-1818),in La nostra storia. Lezioni sulla storia di Sansepolcro, III. Età Moderna e Contemporanea, a cura di Andrea Czortek, Sansepolcro, Gruppo Graficonsul, 2012, pp. 5–38.
 Giuliana Maggini, Pompeo Ghezzi, vescovo della diocesi di Sansepolcro (1912-1953), in La nostra storia. Lezioni sulla storia di Sansepolcro, IV. Età Contemporanea, a cura di Andrea Czortek, Sansepolcro, Gruppo Graficonsul, 2013, pp. 61–144.
 Boris Gombač, Atlante storico delle diocesi toscane, Sommacampagna (VR), Cierre Grafica, 2015; ISBN 978-88-98768-03-5 (p. 430).
 Andrea Czortek, Francesca Chieli, La nascita di una diocesi nella Toscana di Leone X: Sansepolcro da borgo a città, Roma, Istituto Storico Italiano per il Medio Evo, 2018.
 Andrea Czortek, Il territorio delle abbazie di Galeata e Isola tra riformismo leopoldino e napoleonico, in «Studi romagnoli», 71, 2020, pp. 562-562.
 Voci correlate
 Sansepolcro
 Diocesi di Città di Castello
 Archivio storico diocesano di Sansepolcro
 Duomo di Sansepolcro
 Volto Santo di Sansepolcro
 Barucola
 Convento di Montecasale
 Montevicchi
 Badia di San Bartolomeo a Succastelli
 Federigo Nomi
 Giuseppe Gennaioli
 Giulio Facibeni
 Ivano Ricci
 Ercole Agnoletti
 Duilio Mengozzi
 Francesco Babini
 Giacomo Babini
 Andrea Czortek
 Umberto Betti
 Sansepolcro
 Duomo di Sansepolcro
 Sansepolcro
 Vescovi di Sansepolcro
 Sansepolcro


jurisdiction: EU

text:
 Важна правна забележка
 |
 22001D0034
 Официален вестник n° L 158 , 14/06/2001 стр. 0022 - 0025 специално чешко издание глава 11 том 06 стр. 152 - 155 специално испанско издание глава 11 том 06 стр. 152 - 155 специално унгарско издание глава 11 том 06 стр. 152 - 155 специално литвийско издание глава 11 том 06 стр. 152 - 155 LV.ES глава 11 том 06 стр. 152 - 155 MT.ES глава 11 том 06 стр. 152 - 155 PL.ES глава 11 том 06 стр. 152 - 155 SK.ES глава 11 том 06 стр. 152 - 155 специално словенско издание глава 11 том 06 стр. 152 - 155
 Решение на Съвместния комитет на ЕИПNo 34/2001от 30 март 2001 годиназа изменение на приложение I (Ветеринарни и фитосанитарни въпроси) към Споразумението за ЕИПСЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,като взе предвид Споразумението за Европейско икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейско икономическо пространство, по-нататък наричано "Споразумението", и по-специално член 98 от него,като има предвид, че:(1) Приложение I към споразумението беше изменено с Решение No 189/1999 на Съвместния комитет на ЕИП от 17 декември 1999 г. [1].(2) 26 акта относно проблеми на контрола в областта на ветеринарните въпроси следва да станат част от споразумението.(3) Настоящото решение не се прилага по отношение на Исландия и Лихтенщайн,РЕШИ:Член 1Глава I на приложение I към споразумението се изменя, както е посочено в приложението към настоящото решение.Член 2Текстовете на Решения 92/271/ЕИО [2], 1999/293/ЕО [3], 1999/334/ЕО [4], 1999/384/EО [5], 1999/441/EО [6], 1999/507/EО [7], 1999/514/EО [8], 1999/517/EО [9], 1999/542/EО [10], 1999/549/EО [11], 1999/623/EО [12], 1999/643/EО [13], 1999/644/EО [14], 1999/683/EО [15], 1999/713/EО (1), 1999/746/EО (2), 1999/788/EО (3), 1999/789/EО (4), 1999/839/EО (5), 1999/868/EО (6), 2000/6/EО (7), 2000/64/EО (8), 2000/104/EО (9), 2000/149/EО (10), 2000/150/EО (11) и 2000/255/EО на Комисията (12) на норвежки език, които предстои да бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските общности, са автентични.Член 3Настоящото решение влиза в сила на 31 март 2001 г., при условие че всички нотификации до Съвместния комитет на ЕИП съгласно член 103, параграф 1 от Споразумението са направени [].Член 4Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските ощности.Съставено в Брюксел на 30 март 2001 година.За Съвместния комитет на ЕИППредседателP. Westerlund[1] ОВ L 74, 15.3.2001 г., стр. 24.[2] ОВ L 138, 21.5.1992 г., стр. 39.[3] ОВ L 114, 1.5.1999 г., стр. 55.[4] ОВ L 126, 20.5.1999 г., стр. 19.[5] ОВ L 146, 11.6.1999 г., стр. 52.[6] ОВ L 171, 7.7.1999 г., стр. 17.[7] ОВ L 194, 27.7.1999 г., стр. 66.[8] ОВ L 195, 28.7.1999 г., стр. 42.[9] ОВ L 197, 29.7.1999 г., стр. 45.[10] ОВ L 207, 6.8.1999 г., стр. 33.[11] ОВ L 209, 7.8.1999 г., стр. 36.[12] ОВ L 245, 17.9.1999 г., стр. 52.[13] ОВ L 255, 30.9.1999 г., стр. 38.[14] ОВ L 255, 30.9.1999 г., стр. 39.[15] ОВ L 270, 20.10.1999 г., стр. 31.[] Не са посочени конституционни изисквания.--------------------------------------------------ПРИЛОЖЕНИЕкъм Решение No 34/2001 на Съвместния комитет на ЕИПРаздел I на приложение I към споразумението се изменя, както следва:1. В точка 35 (Решение 95/108/ЕО на Комисията) от част 1.2 се добавя следното тире:- "— 399 D 0384: Решение 1999/384/ЕО на Комисията от 31 май 1999 г. (ОВ L 146, 11.6.1999 г., стр. 52)."2. В точка 86 (Решение 98/653/ЕО на Комисията) от част 1.2 се добавят следните тирета:- "— 399 D 0517: Решение 1999/517/EО на Комисията от 28 юли 1999 г. (ОВ L 197, 29.7.1999 г., стр. 45),- — 399 D 0713: Решение 1999/713/ЕО на Комисията от 21 октомври 1999 г. (ОВ L 281, 4.11.1999 г., стр. 90),- — 32000 D 0104: Решение 2000/104/ЕО на Комисията от 31 януари 2000 г. (ОВ L 29, 4.2.2000 г., стр. 36)."3. След точка 90 (Решение 1999/766/ЕО на Комисията) от част 1.2 се добавят следните точки:"91. 392 D 0271: Решение 92/271/ЕИО на Комисията от 20 май 1992 г. относно вноса в Общността на живи животни и продукти от животни с произход от или идващи през Република Босна и Херцеговина (ОВ L 138, 21.5.1992 г., стр. 39), изменено с:- 399 D 0441: Решение 1999/4418ЕО на Комисията от 28 юни 1999 г. (ОВ L 171, 7.7.1999 г., стр. 17).92. 399 D 0293: Решение 1999/293/ЕО на Комисията от 29 април 1999 г. за определени мерки за защита срещу болестта "син език" в части от Гърция (ОВ L 114, 1.5.1999 г., стр. 55), изменено с:- 399 D 0623: Решение 1999/683/ЕО на Комисията от 10 септември 1999 г. (ОВ L 245, 17.9.1999 г., стр. 52),- 399 D 0683: Решение 1999/683/ЕО на Комисията от 7 октомври 1999 г. (ОВ L 270, 20.10.1999 г., стр. 31),- 399 D 0746: Решение 1999/746/ЕО на Комисията от 8 ноември 1999 г. (ОВ L 298, 19.11.1999 г., стр. 36).93. 399 D 0334: Решение 1999/334/ЕО на Комисията от 7 май 1999 г. относно определени мерки за защита спрямо регистрираните коне, идващи от Южна Африка (ОВ L 126, 20.5.1999 г., стр. 19).94. 399 D 0334: Решение 1999/507/ЕО на Комисията от 26 юли 1999 г. относно определени предпазни мерки по отношение на определени плодоядни прилепи, кучета и котки с произход от Малайзия (полуостровната част) и Австралия (ОВ L 194, 27.7.1999 г., стр. 66), изменено с:- 399 D 0643: Решение 1999/643/ЕО на Комисията от 15 септември 1999 г. (ОВ L 255, 30.9.1999 г., стр. 38),- 32000 D 0006: Решение 2000/6/ЕО на Комисията от 10 декември 1999 г. (ОВ L 3, 6.1.2000 г., стр. 29).95. 399 D 0514: Решение 1999/514/ЕО на Комисията от 23 юли 1999 г. относно определяне на дата, на която може да започне експедирането на стоки от говеждо от Обединеното кралство съгласно базираната на дати схема за износ съгласно член 6, параграф 5 от Решение 98/256/ЕО на Съвета (ОВ L 195, 28.7.1999 г., стр. 42).96. 399 D 0542: Решение 1999/542/ЕО на Комисията от 28 юли 1999 г. за мерки за защита спрямо вноса на определени животни от България, заради избухване на болестта "син език" (ОВ L 207, 6.8.1999 г., стр. 33).97. 399 D 0549: Решение 1999/549/ЕО на Комисията от 19 юли 1999 г. за определени мерки за защита, свързани с Нюкасълската болест в Австралия (ОВ L 209, 7.8.1999 г., стр. 36), изменено с:- 399 D 0868: Решение 1999/868/ЕО на Комисията от 30 ноември 1999 г. (ОВ L 334, 28.12.1999 г., стр. 51).98. 399 D 0644: Решение 1999/644/ЕО на Комисията от 15 септември 1999 г. относно определени мерки за защита спрямо регистрираните коне, идващи от Малайзия (Полуострова) (ОВ L 255, 30.9.1999 г., стр. 39).99. 399 D 0788: Решение 1999/788/ЕО на Комисията от 3 декември 1999 г. относно мерки за защита спрямо замърсяване с диоксини на определени продукти от свинско и птиче месо, предназначени за човешка консумация или за консумация от животни (ОВ L 310, 4.12.1999 г., стр. 62), изменено с:- 32000 D 0150: Решение 2000/150/ЕО на Комисията от 22 февруари 2000 г. (ОВ L 50, 23.2.2000 г., стр. 25).100. 399 D 0789: Решение 1999/789/ЕО на Комисията от 3 декември 1999 г. относно определени мерки за защита, свързани с Африканската треска по свинете в Португалия (ОВ L 310, 4.12.1999 г., стр. 71), изменено с:- 32000 D 0064: Решение 2000/64/ЕО на Комисията от 25 януари 2000 г. (ОВ L 22, 27.1.2000 г., стр. 67),- 32000 D 0255: Решение 2000/255/ЕО на Комисията от 28 март 2000 г. (ОВ L 78, 29.3.2000 г., стр. 35).101. 399 D 0839: Решение 1999/839/ЕО на Комисията от 6 декември 1999 г. относно определени мерки за защита спрямо коне, идващи от Съединените американски щати и за отмяна на Решение 1999/707/ЕО (ОВ L 325, 17.12.1999 г., стр. 62).102. 32000 D 0149: Решение 2000/149/ЕО на Комисията от 22 февруари 2000 г. относно определени мерки за защита, свързани с болестта "птичи грип" в Италия (ОВ L 50, 23.2.2000 г., стр. 22)."--------------------------------------------------


type: other

text:
Marți și miercuri, cu toții în Polivalentă pentru copii Reșiței, calificați la Turneul Final „Gheorghe Ola“!
 Marți și miercuri, cu toții în Polivalentă pentru copiii Reșiței, calificați la Turneul Final „Gheorghe Ola“!
 Reșița este din nou în centrul atenției fotbalistice, grație organizării Turneului Final al celebrului memorial „Gheorghe Ola“ la fotbal, pentru tinerii jucători din generația 2008. Vă reamintim că formația CSM Reșița s-a calificat în această fază finală după calificarea în etapa regională a trofeului în care băieții pregătiți de Cristian Bercsenyi au trecut de Poli Timișoara, Atletico Arad și Unirea Alba Iulia. Calificarea după 20 de ani la o fază națională a unei echipe din pepiniera Reșiței reprezintă încă de pe-acum un succes real al muncii depuse la Centrul de Copii și Juniori de către antrenorii angrenați în pregătirea tinerilor pentru reclădirea în viitor a unei echipe de seniori care să emită pretenții la evoluții pe primele scene ale fotbalului românesc.
 Coordonatorul Centrului de Copii și Juniori al Clubului CSM Reșița, Lucian Dobre, ne-a declarat despre reușita generației 2008 de a accede în faza finală a turneului memorial Gheorghe Ola: „Este în primul rând meritul copiilor pentru ceea ce au reușit, rolul nostru fiind acela de a completa minusurile lor, de a-i coordona, dar cu siguranță sunt copii talentați, de perspectivă în grupa de juniori 2008 ai antrenorului Bercsenyi. Pe de altă parte, proiectul de reunire sub o singură siglă a cluburilor CSM Reșița, Gloria Reșița și AS Mundo a produs efectul scontat. Să nu credeți că odată cu această calificare, ne-am culcat pe lauri. Dimpotrivă! Consider că mai e mult de muncă la Centrul de Copii și Juniori iar în viitorul nu foarte îndepărtat, astfel de rezultate, precum calificarea din faza finală a Turneului Memorial Gheorghe Ola, ne dorim să devină obișnuințe pentru fotbalul juvenil reșițean. Dar cuvântul de ordine la Centrul de Copii și Juniori din Valea Domanului este munca!“.
 CSM Reșița și alte 7 prime echipe din țară vor evolua marți 19, și miercuri, 20 decembrie, pe terenul din sala Polivalentă a Reșiței, un merit deosebit în alegerea de către FRF a locației de disputare a fazei finale avându-l președintele CSM Reșița, Viorel Lolea. Cele opt echipe au fost împărțite în două serii, iar cele două câștigătoare de grupă vor disputa finala.
 Programul Turneului Final este următorul:
 Marți, 19 decembrie, ACS Ilie Oană – Academia Luceafărul Cluj (grupa A, ora 9:00)
 CSM Reșița – AFK Csikszereda Miercurea Ciuc (grupa A, ora 10:00)
 LPS Vaslui – FC Dănuț Coman Pitești (grupa B, ora 11:00)
 AS Hidro Râmnicu Vâlcea – Academia de Fotbal Gheorghe Hagi (grupa B, ora 12:00)
 Academia Luceafărul Cluj – AFK Csikszereda Miercurea Ciuc (grupa A, ora 15:00)
 ACS Ilie Oană – CSM Reșița (grupa A, ora 16:00)
 FC Dănuț Coman Pitești – Academia de Fotbal Gheorghe Hagi (grupa B, ora 17:00)
 LPS Vaslui –Hidro Râmnicu Vâlcea (grupa B, ora 18:00)
 Miercuri, 20 decembrie: CSM Reșița – Academia Luceafărul Cluj (grupa A, ora 9:00)
 AFK Csikszereda Miercurea Ciuc – ACS Ilie Oană (grupa A, ora 10:00)
 AS Hidro Râmnicu Vâlcea –FC Dănuț Coman Pitești (grupa B, ora 11:00)
 Academia de Fotbal Gheorghe Hagi – LPS Vaslui (grupa B, ora 12:00)
 ora 17:00 Finala mica, 2A vs. 2B
 ora 18:00 Finala mare, 1A vs. 1B.
 Vă așteptăm la Sala Polivalentă din Reșița să-i sprijinim pe copiii Reșiței în lupta lor din Faza Finală a Turneului Memorial Gheorghe Ola!
 Etichete:Caraş-Severincopiii resiteicsm resitagheorghe olamarti si miercuripolivalentareper24resitastiri resitaTurneul Final
 Precedenta : Caransebeşul va avea Serviciu de iluminat public
 Urmatoarea : Isărescu te iubim, că ca tine nu găsim! (din folclorul postdecembrist)