type: wikipedia

text:
Lietuvių kalba – iš baltų prokalbės kilusi lietuvių tautos kalba, kuri Lietuvoje yra valstybinė, o Europos Sąjungoje – viena iš oficialiųjų kalbų. Lietuviškai kalba apie tris milijonus žmonių (dauguma jų gyvena Lietuvoje). Drauge su latvių, mirusiomis prūsų, jotvingių ir kitomis baltų kalbomis priklauso indoeuropiečių kalbų šeimos baltų kalbų grupei.
 Pirmieji lietuvių kalbos rašytiniai paminklai atsirado vėlokai, apie XVI a., tačiau net dabartinė lietuvių kalba pasižymi dideliu archajiškumu (ypač vardažodžių linksniavimo srityje). Fonetiškai ir morfologiškai konservatyvi lietuvių kalba žymiai artimesnė baltų prokalbei negu naujoviškesnė latvių kalba. Lietuvių kalba – archajiškiausia iš gyvųjų indoeuropiečių kalbų, išsaugojusi daugybę indoeuropiečių prokalbės ypatybių, lietuvių kalba yra vienintelė gyvoji kalba, kurią galima paaiškinti tiesiogiai remiantis bendrųjų indoeuropietiškųjų formulių sistema.
 Lietuvių kalba skirstoma į dvi pagrindines tarmes: aukštaičių ir žemaičių. Dabartinė bendrinė lietuvių kalba grindžiama vakarų aukštaičių kauniškių šnekta, iš visų lietuvių kalbos šnektų ji senoviškiausia.
 Lietuvių kalboje yra 45 priebalsinės ir 13 balsinių fonemų (įskaitant ir vartojamas tik skoliniuose). Būdingos minkštųjų ir kietųjų priebalsių poros, skiriamas balsių ilgumas. Kirtis – laisvas, tariamos priegaidės, tačiau rašte kirtis ir priegaidės paprastai nežymimi.
 Morfologiškai lietuvių kalba yra fleksinė. Sintaksė pasižymi palyginti laisva žodžių tvarka, pagrindinė žodžių tvarka sakinyje – SVO (veiksnys – tarinys – papildinys). Žodyno daugumą sudaro veldiniai, tarp skolinių vyrauja slavizmai ir germanizmai.
 Kalba užrašoma papildyta lotynų abėcėle, vartojamos 32 raidės.
 Pavadinimas
 Savivardis lietùvių kalbà suprastinas kaip lietuvių tautybės žmonių kalba. Senuosiuose raštuose pasitaiko kalbos pavadinimas lietùviškas liežùvis (vertinys iš arba ; lietuvių kalboje liežùvis nuo seno reiškė tik anatominį organą). Savo ruožtu lietùvis reiškia 'Lietuvos gyventojas'. Žodis Lietuvà kilęs iš baltų prokalbės *leituṷā, kuris anksčiau buvo gretinamas su 'krantas', tačiau semantiškai ši etimologija silpna – istorinė Lietuva nesiekė pakrantės.
 A. Šachmatovas žodį Lietuvà siejo su šiaurės vakarų Prancūzijos srities Armorikos pavadinimu (vid. , < *pḷtau̯-) ir darė prielaidą, kad baltai šį pavadinimą bus perėmę iš venetų, bet kiti mokslininkai šios hipotezės nepalaikė.
 J. Otrembskis manė, kad pradžioje žodis *leituṷā priklausė ū kamienui – *leitūs – ir reiškė vietovę aplink upę *leitā (kaip Vilnius – vietovę prie upės Vilnia), plg. liet. líeti. Šią upę J. Otrembskis manė buvus Nemuną.
 K. Kuzavinio teigimu, žodžio Lietuvà kilmė susijusi su vandenvardžiu Lietavà (suslavintai Lietáuka) – Neries intaku.
 S. Karaliūnas iškėlė hipotezę, kad žodis Lietuvà pirma reiškė karinį darinį ir šį žodį gretino su sen. , sen. , sen. ir vid. 'dieninis, palyda, būrys, kariuomenė'.
 Kalbos geografija
 Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
 Lietuvių kalba paplitusi Lietuvoje, taip pat nedidelėse autochtoninėse lietuvių srityse už Lietuvos ribų bei kitose šalyse: šiaurės rytų Lenkijos regionuose (2011 m. 5408 žmonės lietuvių kalbą nurodė kaip gimtąją, 5303 ją vartojo namuose), Baltarusijoje (2009 m. duomenimis, iš 5087 etninių lietuvių 1597 lietuvių kalbą nurodė kaip gimtąją, bet tik 277 ją vartoja namuose), Rusijoje (31 295 kalbos vartotojų 2010 m.), Ukrainoje (2001 m. duomenimis, 1932 iš 7207 lietuvių gimtąja kalba laiko lietuvių), Latvijoje (2011 m. 1819 iš 24 479 lietuvių šią kalbą įvardijo kaip gimtąją), taip pat lietuviškai kalbama JAV (42 306 kalbos vartotojai iš 727 000 lietuvių kilmės amerikiečių), Kanadoje (2011 m. 7600 lietuvių, iš kurių 7245 žmonėms lietuvių kalba – vienintelė gimtoji), Brazilijoje, Argentinoje, Urugvajuje, Didžiojoje Britanijoje, Vokietijoje, Australijoje. Bendrasis kalbos vartotojų skaičius – 3 001 430 žmonių; 2011 m. Lietuvoje lietuvių kalba 2 597 488 žmonėms buvo gimtoji ir 302 684 žmonėms buvo užsienio kalba.
 Nuo XV a. prasidėjo lenkų kalbos brovimasis į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemes. Lietuvių kalbos dirvoje formavosi dalis lenkų kalbos pakraščių tarmių, kai kurios šių tarmių ypatybės nulemtos lietuvių kalbos įtakos.
 Lietuvių kalba JAV patyrė didelę anglų kalbos įtaką, daugiausia ji reiškiasi žodyne. Pavyzdžiui, vartojami tokie anglicizmai: divòrsas 'ištuoka' (< ), kìsas 'bučinys' (< ), kãras 'automobilis' (< ). Dažni semantiniai vertiniai, pavyzdžiui, šaũkti 'skambinti' reikšme (plg. ) arba šal̃tis 'peršalimo' reikšme (plg. ). Taip pat Amerikos lietuvių kalboje vartojama daugybė slavizmų, kurie bendrinėje lietuvių kalboje jos gryninimo laikotarpiu buvo pašalinti. Fonetikoje dažniau vartojamos bendrinėje kalboje laikomos paribinėmis fonemos [h] ir [f], be to, esama priegaidžių pokyčių. Morfologijoje matyti pastangos suvienodinti esamojo laiko ir bendraties kamienus (pavyzdžiui, pir̃ka 'perka'), vengiama neveikiamosios rūšies formų, painiojami kietieji ir minkštieji veiksmažodžio kamienai.
 Tarmės
 Lietuvių kalba skirstoma į dvi pagrindines tarmes: aukštaičių ir žemaičių (tarmių pavadinimai kilę nuo žodžių áukštas ir žẽmas pagal tarmių atstovų gyvenamąsias vietoves Nemuno tėkmės atžvilgiu: aukštaičiai gyvena labiau Nemuno aukštupyje, o žemaičiai – žemupyje). Aukštaičių tarmė dalijama į tris patarmes: vakarų, rytų ir pietų. Žemaičių tarmė taip pat skirstoma į tris patarmes: vakarų, šiaurės ir pietų. Pagal bendrinės kalbos dvibalsio uo atitikmenis žodyje dúona pietų žemaičiai vadinami dū́nininkais, šiaurės žemaičiai – dòunininkais, vakarų žemaičiai – dónininkais.
 Aukštaičių ir žemaičių tarminiai skirtumai susiję su senu gentiniu susiskaidymu, žemaičių tarmė patyrusi kuršių kalbos įtaką, be to, šiųdviejų tarmių skirtumams turėjo įtakos ilga Žemaitijos nepriklausomybė nuo Lietuvos. Aukštaičių tarmė senoviškesnė, žemaičių tarmėje daugiau naujovių ir, beje, kai kuriomis ypatybėmis žemaičių tarmė priartėja prie latvių kalbos.
 Mažojoje Lietuvoje buvo vartojamos vakarų aukštaičiams kauniškiams artimos šnektos. Lietuvių kalbos salose yra arba buvo kalbama rytų (Apsas, Gervėčiai, Lazūnai, Ciskodas), vakarų (Zietela) ir pietų (Punskas, Seinai, Suvalkai, Varenavas, Rodūnia) aukštaičių patarmėmis.
 Dabartinė bendrinė lietuvių kalba grindžiama vakarų aukštaičių kauniškių šnekta.
 Rašyba
 Lietuvių kalbai užrašyti nuo XVI a. vartojama šiek tiek papildyta lotynų abėcėlė. Po 1863–1864 m. sukilimo Rusijos imperijos valdžia buvo įvedusi draudimą spausdinti, įvežti ir platinti lietuviškus (taip pat ir latvių katalikų) leidinius lotyniškomis raidėmis. Priešinantis šiam draudimui lietuviška spauda lotynų abėcėle knygnešių buvo gabenama iš užsienio (Mažosios Lietuvos, JAV ir kt.). Spaudos draudimo laikotarpiu Rusijos imperijos valdžia, nepaisydama visuomenės pasipiktinimo, leido lietuviškus leidinius tik kirilica. Spaudos lotynų abėcėle draudimas galiojo iki 1904 m.
 Dabartinė abėcėlė grįsta lotynų raidynu. Turimos 32 raidės, iš jų 23 paimtos tiesiogiai iš lotynų abėcėlės, likusios 9-ios papildytos diakritiniais ženklais. q, w, x į abėcėlę neįeina. Raidės f, h (ir junginys ch) vartojama svetimos kilmės žodžiuose. Dabartinis lietuvių kalbos raidynas yra ortografinės reformos rezultatas, šią reformą darbe „Lietuviškos kalbos gramatika“ 1901 m. kodifikavo ir lietuvišką rašybą nuo lenkiškosios atitolino J. Jablonskis. Čekų abėcėlės pavyzdžiu buvo pradėtos vartoti raidės v (vietoj w), š (vietoj sz), č (vietoj cz), ž (vietoj ż). u ilgoji imta žymėti kaip ū, o i ilgoji – kaip y.
 Priebalsių palatalizacija (minkštinimas) prieš priešakinės eilės balsius (pvz., e, ė, i) niekaip papildomai nežymima, prieš užpakalinės eilės balsius (pvz., a, o, u) palatalizacija žymima raide i, pavyzdžiui, čià [t͡ʃjɛ].
 Raidžių dažnumas devyniuose didelės apimties bendrinės lietuvių kalbos rišliuose tekstuose:
 Istorija
 Drauge su latvių, prūsų, jotvingių ir kitomis baltų kalbomis, lietuvių kalba kilusi iš baltų prokalbės.
 Anksčiau lietuvių kalba buvo šnekama žymiai didesnėje teritorijoje negu dabar. Dar XIV – XVI a. lietuvių kalbos plotas sudarė daugiau kaip 100 000 km2 (dabartinis Lietuvos plotas yra 65 300 km2), o Abaliankos (Obolės) aukštupyje įsikūrę Obolcai ir Orša buvo tolimiausia lietuvių kalbos sala, nuo to meto lietuvių kalbos masyvo nutolusi daugiau kaip per 200 km.
 Lietuvių ir latvių kalbos ėmė skirtis apytiksliai I amžiuje, o V – VII amžiuose šiedvi kalbos galutinai atsiskyrė. Manoma, kad maždaug XIII – XIV amžiuje susiformavo lietuvių kalbos pagrindinės aukštaičių ir žemaičių tarmės, kurios vėliau savo ruožtu skilo į patarmes ir šnektas.
 Palyginti su baltų prokalbe, lietuvių kalbos fonetika ir fonologija pakito nežymiai. Svarbiausios yra šios naujovės:
 Dėl skolinių z liovėsi buvęs fonemos s alofonu ir tapo savarankiška fonema;
 Baltų prokalbės junginiai *tj ir *dj apie XIV a. atitinkamai virto afrikatomis č ir dž;
 Apytiksliai XVI a. ilgasis balsis ā virto ō (brālis > brolis; dalyje tarmių ā išliko);
 Junginiai balsis + nosinis priebalsis n prieš nesprogstamuosius priebalsius ir žodžio gale virto nosiniais balsiais (ką́sti greta kánda). Po XVI–XVII a. nosinė tartis išnyko. Prieš abilūpius priebalsius p, b nosinis priebalsis n virto m (tam̃pa greta añka).
 Tam tikrais atvejais ilgieji balsiai žodžio gale sutrumpėjo (*tā́ > tà; žr. „Leskyno dėsnis“).
 Bendrinės lietuvių kalbos istorija skirstoma į šiuos laikotarpius:
 I. Senasis laikotarpis (XVI–XVIII a.):
 XVI–XVII a. Žengiami pirmieji bendrinės kalbos kūrimo žingsniai;
 XVIII a. Atsiranda raštų ir šnekamosios kalbos atotrūkis.
 II. Naujasis laikotarpis:
 Nuo XIX a. pirmosios pusės iki 1883 m. (laikraščio „Aušra“ sukūrimo). Palaipsniui pereinama prie bendrinės kalbos grindimo vakarų aukštaičių pietinėmis (kauniškių) šnektomis;
 Nuo XIX a. antrosios pusės iki XX a. pradžios (1883–1919 m.) Galutinai pereinama prie vakarų aukštaičių pietinių šnektų. Įtvirtinamos bendrinės kalbos normos;
 Lietuvos Respublikos laikotarpis (1919–1940 m.) Kodifikuojamos bendrinės kalbos normos, išsiplečia bendrinės lietuvių kalbos vartojimo sfera;
 Sovietmetis (1940–1990 m.) Bendrinė kalba įsiskverbia į daugumą komunikavimo sferų;
 Atkurtos nepriklausomybės laikotarpis (nuo 1991 m. iki šių dienų). Tolesnis bendrinės kalbos plitimas į visas komunikavimo sritis.
 Anksčiausias lietuvių kalbos rašytinis paminklas priskiriamas 1503 metams, tai yra maldos („Tėve mūsų“, „Sveika, Marija“, „Tikiu Dievą Tėvą“), jos įrašytos ranka paskutiniame Strasbūre išleistos knygos „Tractatus sacerdotalis“ puslapyje. Tekstas pasižymi rytų aukštaičių vilniškių šnektos ypatybėmis ir tikriausiai yra nurašytas nuo senesnio originalo.
 Knygų leidyba pradėta 1547 m. išspausdinus Martyno Mažvydo katekizmą, parašytą pietų žemaičių patarme, į kurią įpinta vakarų aukštaičių patarmės ypatybių. Šis katekizmas išleistas Karaliaučiuje (dabartiniame Kaliningrade). Į knygą įtrauktas pirmasis lietuvių kalbos vadovėlis – elementorius „Pigus ir trumpas mokslas skaityti ir rašyti“, jame autorius 4 puslapiuose pateikia abėcėlę ir keletą paties sukurtų gramatikos terminų. Pirmoji Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijoje išleista knyga – tai Mikalojaus Daukšos „Katekizmas“, išspausdintas 1595 m. Vilniuje. M. Daukšos katekizmas parašytas vadinamuoju vidurio raštų kalbos variantu, kuris grįstas vakarų aukštaičių patarmės Kėdainių apylinkių šnektomis. M. Daukšos katekizmas svarbus ir dėl to, kad tai – pirmasis kirčiuotasis lietuviškas tekstas.
 1620 m. pasirodė ir pirmasis lietuvių kalbos žodynas, paremtas rytų raštų kalbos variantu (sostinės tarme), jis buvo išleistas penkis kartus – tai Konstantino Sirvydo „Dictionarium trium linguarum“. 1653 m. išleistas gramatikos vadovėlis – Danieliaus Kleino „Grammatica Litvanica“.
 Laikantis Z. Zinkevičiaus koncepcijos, XVII a. turėti trys bendrinės lietuvių kalbos variantai: vakarų (rėmėsi vakarų aukštaičių pietinėmis šnektomis), vidurio (buvo grindžiama vakarų aukštaičių Kėdainių apylinkių šnektomis) ir rytų (rėmėsi Vilniaus miesto kalba, kurios pagrindas – rytų aukštaičių vilniškių šnekta). Pirmasis variantas buvo vartojamas Mažojoje Lietuvoje, antrasis ir trečiasis – Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Mažosios Lietuvos, arba vakarų, lietuvių kalbos variantu rašė Jonas Bretkūnas ir Kristijonas Donelaitis. Vidurio variantu rašė M. Daukša ir M. Petkevičius, o rytų – K. Sirvydas ir J. Jaknavičius.
 XVIII a. lietuvių kalbos rytų raštų variantas išnyko dėl lenkų kalbos įtakos Vilniuje, tame pačiame amžiuje ėmė nykti vidurio variantas, ir tik Mažojoje Lietuvoje lietuvių kalba plėtojosi toliau. Prie raštų variantų nunykimo prisidėjo ir tai, kad buvo okupuota Abiejų Tautų Respublika. Grožinės literatūros lietuvių kalba atsiradimas siejamas su Kristijono Donelaičio vardu, šis rašytojas gyveno Mažojoje Lietuvoje.
 Didelę reikšmę lietuvių bendrinės kalbos ir tautinės savimonės susidarymui turėjo A. Šleicherio veikalas „Lietuvių kalbos vadovas“ (, 1856–1857 m.), jame atskleidžiamas didelis lietuvių kalbos konservatyvumas ir jos formų panašumas į prestižinių kalbų formas, pavyzdžiui, į lotynų, senosios graikų ir sanskrito. Vėliau Dž. Nehru rašė, kad lietuvių kalba sanskritui artimesnė už kitas Europos kalbas. Buvo pastebėti tikslūs lietuvių kalbos ir sanskrito žodžių atitikmenys, pavyzdžiui, sūnùs, naktìs, pãdas.
 1795 m., po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, kai Lietuva buvo įtraukta į Rusijos imperiją, Lietuvoje buvo pradėtas rusinimas. Prie lietuvių kalbos plėtotės tuo metu prisidėjo žemaičių tarme rašiusieji Simonas Daukantas ir Motiejus Valančius. 1864 m., po 1863 m. sukilimo, M. Muravjovas, Vilniaus gubernijos generalgubernatorius, įvedė spaudos lotynų abėcėle draudimą ir siekė įdiegti „graždanką“ – lietuvių abėcėlę kirilicos raidėmis, kurią sudarė I. Kornilovas. Knygos lotyniškomis raidėmis ir toliau buvo spausdinamos užsienyje, Rytprūsiuose ir JAV. Nepaisydami griežtų bausmių, leidinius gabendavo knygnešiai. 1904 m. spaudos draudimas buvo panaikintas.
 XX a. buvo aktyviai susitelkta į vieningos, vakarų aukštaičių kauniškių šnekta grįstos, lietuvių bendrinės kalbos normos sudarymą. Unifikuojant svarbų vaidmenį atliko laikraščiai „Aušra“ ir „Varpas“, taip pat ir kalbininkai, pavyzdžiui, J. Jablonskis ir K. Būga.
 Sustiprėjus kalbos purizmui J. Jablonskis aktyviai kūrė naujadarus, skirtus lietuvių kalbos žodynui papildyti arba skoliniams pakeisti: añtžmogis (iš añt ir žmogùs, sudaryta sekant ), turinỹs (iš turė́ti), degtùkas (iš dègti), mokyklà (iš mókyti), laĩkrodis (iš laĩkas ir ródyti, išstūmė skolinį iš lenkų kalbos dziẽgorius). Daug žodžių buvo paimta iš senųjų raštų bei tarmių, pavyzdžiui, vir̃šininkas (tarmėse reiškė 'vyresnysis piemuo', sudaryta iš viršùs, išstūmė skolinį iš rusų kalbos načálnikas), mirtìs (išstūmė slavizmą smer̃tis), váistas (išstūmė slavizmą liẽkarstvos). Ne visi naujadarai prigijo, pavyzdžiui, dirbtùvas 'mašina' (iš dìrbti), kráutuvė 'muziejus' (iš kráuti), tõlkalbis 'telefonas' (iš tolì ir kalbė́ti) nesugebėjo išstumti tarptautinių žodžių ir kalboje neišliko.
 Po to, kai Sovietų Sąjunga okupavo Lietuvą, išaugo rusų kalbos įtaka lietuvių kalbai. Vis daugiau lietuvių tapo dvikalbiais, mokančiais taip pat ir rusiškai. Rusų kalbą daugiau mokėjo vyrų negu moterų, o tai susiję su privalomąja karine tarnyba sovietinėje kariuomenėje. Rusų kalba dažniau vartota miestuose ir tuose rajonuose, į kuriuos po karo daugiau privažiavo rusakalbių. Rusų kalba ėmė stumti lietuvių kalbą administravimo srityje, gamyklinėse instrukcijose, rusų kalba plačiai vartota žiniasklaidoje ir švietime. Dėl viso to iš rusų kalbos ėmė plūsti skoliniai ir vertiniai. Vis dėlto tuo pačiu metu plėtojosi tautinė lietuvių kultūra ir įvairėjo lietuvių kalbos vartojimo sferos.
 Po Sovietų Sąjungos žlugimo lietuvių kalba Lietuvoje paskelbta valstybine, o rusų kalbos vartojimas susiaurėjo; išaugo lietuviškai mokančių tautinių mažumų atstovų procentas; suaktyvėjo lietuvių kalbos kontrole besirūpinančių valstybinių tarnybų veikla. Į kalbą (ypač didmiesčiuose) ėmė smarkiai skverbtis anglybės.
 Fonetika ir fonologija
 Balsiai
 Lietuvių kalbos balsiai:
 Trumpasis ɔ pasitaiko tik skoliniuose. Be to, kai kurie kalbos vartotojai skoliniuose trumpąjį ɛ (atvirą) taria kaip e (uždarą). Negaliniuose skiemenyse ɛ ir a, tariant tvirtagale priegaide (cirkumfleksu), dažniausiai pailgėja, nors taip nutinka ne visose morfologinėse padėtyse.
 Ilgasis balsis [æː] prieš priešakinės eilės balsius ir minkštuosius priebalsius susiaurėja ir tampa [ɛː]: plg. mẽnas [ˈmjæːn̪ɐs̪] ir mẽnė [ˈmjɛːn̪jeː], t. p. kiáunė [ˈkjæ̂ˑʊ̯n̪jeː] ir véidas [ˈvjɛ̂ˑɪ̯d̪ɐs̪].
 Lietuvių kalboje yra šeši savieji dvibalsiai (ei, ai, ui, au, ie, uo) ir trys, pasitaikantys skoliniuose (oi, ou, eu). Be to, balsių e, a, u, i ir sonantų r, l, n, m junginiai sudaro šešiolika mišriųjų dvigarsių.
 Priebalsiai
 Lietuvių kalboje yra 45 priebalsiai (įskaitant ir pasitaikančius tik skoliniuose). Visi priebalsiai, išskyrus /j/, turi minkštąsias poras.
 Lietuvių kalbos priebalsių sistema (skliausteliuose nurodyti padėtiniai fonemų variantai (alofonai) arba tik skoliniuose sutinkamos fonemos; poromis pateikiami duslieji (p pj) ir skardieji (b bj) priebalsiai):
 Prieš priebalsius k ir g tariamas padėtinis /n/ variantas – gomurio užpakalinis priebalsis /ŋ/.
 Prozodija
 Pagrindiniai straipsniai – Lietuvių kalbos kirčiavimas ir Kirčiuotė.
 Lietuvių kalbos kirtis – laisvas ir muzikinis. Rašte kirtis ir priegaidė paprastai nenurodomi, išskyrus mokomąją, mokslinę literatūrą ir žodynus. Esama dviejų priegaidžių, akūto (tvirtaprãdė príegaidė) ir cirkumflekso (tvirtagãlė príegaidė), priegaidės skiriamos ilguosiuose skiemenyse, kuriuos sudaro grynieji dvibalsiai bei mišrieji dvigarsiai ir ilgieji balsiai. Nėra vieningos nuomonės, ar trumpieji skiemenys turi priegaidę, tačiau dažniausiai teigiama, kad trumpieji skiemenys tariami be priegaidės ir jie žymimi graviu – kairiniu kirčio ženklu (`). Trumpuosius skiemenis sudaro trumpieji balsiai a, e, i, u ir tarptautiniuose žodžiuose trumpasis o, pavyzdžiui: kàs, nèš, kìs, bùs, metòdas. Akūtui būdingas aukštesnis tonas pirmajame skiemens dėmenyje (krentanti intonacija), o cirkumfleksui – antrajame (kylanti intonacija). Akūtas žymimas dešininiu kirčio ženklu ( ́), cirkumfleksas – riestiniu (͂), tačiau grynuosiuose dvibalsiuose ir mišriuosiuose dvigarsiuose cirkumflekso ženklas ͂ rašomas virš antrosios junginio raidės. Tvirtapradė priegaidė dvigarsiuose, kurių pirmasis dėmuo yra trumpieji balsiai i, u, e, o bei dvibalsiuose ui, eu, oi, ou, užrašoma graviu, kairiniu kirčio ženklu. Be to, kai kurie žodžiai, be pagrindinio kirčio, turi žodynuose paprastai nežymimą papildomą kirtį arba net du papildomus kirčius, pavyzdžiui, žodyje peñkiasdešimt silpnesniu kirčiu pasižymi antrasis balsis e. Lietuvių priegaidžių tarimas yra priešingas latvių ir prūsų priegaidžių tarimui, šiųdviejų kalbų priegaidžių tarimas senoviškesnis (žr. „Endzelyno dėsnis“). Anot K. Būgos, lietuvių kalbos priegaidės buvo pertvarkytos po XII a. Lietuvių kalboje išskiriamos keturios kirčiuotės, galioja Sosiūro-Fortunatovo dėsnis. Be jo, lietuvių kalboje veikia Leskyno ir Niemineno dėsniai.
 Morfologija
 Tradiciškai lietuvių kalboje išskiriama vienuolika kalbos dalių: daiktavardis, būdvardis, skaitvardis, įvardis, prieveiksmis, veiksmažodis, prielinksnis, jungtukas, dalelytė, jaustukas ir ištiktukas.
 Daiktavardis
 Linksniuojamosios kalbos dalys turi septynis linksnius, į kuriuos tradiciškai įtraukiamas ir šauksmininkas, nors jis nenurodo ryšių su sakinio dalimis:
 vardininkas
 kilmininkas
 naudininkas
 galininkas
 įnagininkas
 vietininkas
 šauksmininkas
 Be to, lietuvių kalbos salose, Baltarusijoje, yra išlikę dar keletas linksnių – aliatyvas ir adesyvas, o rytų ir pietų Lietuvoje gana gyvai tebevartojamas iliatyvas. Bendrinėje kalboje paprastai vartojama tik keletas aliatyvo (velnióp, šunióp, galóp, rudenióp, vakaróp, myrióp) ir adesyvo (namiẽ, artì, tolì, netolì) kilmės prieveiksmių. Iliatyvas bendrinėje kalboje vartojamas sustabarėjusiuose posakiuose ir prieveiksmiuose (patráukti baudžiamõjon atsakomýbėn, iškélti aikštė̃n, įrašýti są́skaiton, viduñ, laukañ, ìšorėn). Grožinėje literatūroje, tautosakoje ir tarmėse sutinkama daiktavardžių dviskaitos formų.
 Lietuvių kalboje išskiriamos penkios linksniuotės, kiekviena iš jų daloma į paradigmas. Iš viso yra 12 linksniavimo paradigmų.
 Pirmajai linksniuotei priklauso vyriškosios giminės daiktavardžiai, besibaigią galūnėmis -as (I paradigma), -ias arba -j-as (II paradigma), -is arba -ys (III paradigma).
 I linksniuotė, pavyzdžiu imant žodžių výras, vė́jas ir brólis linksniavimą:
 Antrajai linksniuotei priklauso moteriškosios giminės daiktavardžiai (taip pat keletas vyriškosios ir bendrosios giminių daiktavardžių), ši linksniuotė baigiasi galūnėmis -a (VI paradigma), -ia, -j-a arba -i (VII paradigma), -ė (VIII paradigma).
 II linksniuotės daiktavardžių rankà, vyšnià ir bìtė linksniavimas:
 Trečiajai linksniuotei priklauso moteriškosios (IX paradigma) ir vyriškosios (X paradigma) giminių daiktavardžiai, besibaigią galūne -is.
 III linksniuotės žodžių širdìs ir dantìs linksniavimas:
 Ketvirtajai linksniuotei priklauso vyriškosios giminės daiktavardžiai, besibaigią galūnėmis -us (IV paradigma), -ius arba -j-us (V paradigma). Anksčiau šiai linksniuotei priklausė ir moteriškosios giminės daugiskaitinis daiktavardis pẽlūs 'pelai'.
 IV linksniuotė žodžių tur̃gus ir sõdžius linksniavimas:
 Penktajai linksniuotei priklauso vyriškosios giminės daiktavardžiai (XI paradigma), turintys galūnę -uo, ir moteriškosios giminės daiktavardžiai (XII paradigma), besibaigią galūnėmis -uo ir -ė (sesuõ, -er̃s; duktė̃, -er̃s; jéntė, -ers '(vyro) brolio žmona').
 V linksniuotės žodžių šuõ ir sesuõ linksniavimas:
 Lietuvių kalbos kirtis – laisvas, paslankus, linksniuojant gali keisti vietą. Išskiriamos keturios kirčiuotės. Priklausymas kuriai nors iš kirčiuočių nustatomas pagal daugiskaitos naudininką ir galininką. Pirmojoje kirčiuotėje šiuodu linksniai galūnėse nekirčiuojami, antrojoje kirčiuotėje daugiskaitos naudininkas galūnėje nekirčiuotas, o galininkas – kirčiuotas, trečiojoje kirčiuotėje daugiskaitos naudininkas galūnėje kirčiuotas, o galininkas – ne, ketvirtojoje kirčiuotėje abu šie linksniai kirčiuoti galūnėse. Pažymėtina, kad šias kirčiuotes lietuvių kalboje turi ne tik daiktavardžiai, bet ir visos kitos linksniuojamosios formos: būdvardžiai, įvardžiai, skaitvardžiai, taip pat ir dalyviai.
 Istoriškai II ir IV kirčiuotės kilo atitinkamai iš I ir III kirčiuočių, nes pradėjo galioti Sosiūro-Fortunatovo dėsnis. I kirčiuotė tęsia indoeuropiečių prokalbės baritoninę kirčiuotę (kirtis visada šaknyje), o III kirčiuotė – indoeuropiečių prokalbės oksitoninę (kirtis kilnojamas iš galūnės į kamieną).
 I linksniuotės daiktavardžių výras, rãtas, lángas, nãmas kirčiavimas:
 Būdvardis
 Lietuvių kalboje būdvardžiai eina prieš daiktavardžius ir su jais derinami gimine, skaičiumi ir linksniu. Grožinėje literatūroje ir tarmėse vartojama būdvardžių dviskaita.
 Esama įvairių būdvardžių skirstymo sistemų. Pasak vienos iš jų, pagal vienaskaitos vardininko galūnes būdvardžiai skirstomi į tris linksniuotes: vyr. g. -as, mot. g. -a (I linksniuotė); vyr. g. -us, mot. g. -i (II linksniuotė); vyr. g. -is, mot. g. -ė (III linksniuotė). Laikantis kito skirstymo, vyriškosios giminės būdvardžiai dalijami į dvi linksniuotes, kurios savo ruožtu grupuojamos į penkias paradigmas. Pirmajai paradigmai priklauso vienaskaitos vardininke besibaigią galūne -as būdvardžiai, antrajai – galūne -ias, trečiajai – galūnėmis -is arba -ys vienaskaitos vardininke ir galūne -i daugiskaitos vardininke, ketvirtajai paradigmai – galūnėmis -is arba -ys vienaskaitos vardininke ir galūne -iai daugiskaitos vardininke. Penktajai paradigmai, sudarančiai antrąją vyriškosios giminės būdvardžių linksniuotę, priklauso vienaskaitos vardininke besibaigią galūne -us būdvardžiai.
 Vyriškosios giminės būdvardžių gẽras, žãlias, dìdelis, medìnis, gražùs linksniavimas:
 Moteriškosios giminės būdvardžių linksniavimas vienodesnis, išskiriamos keturios paradigmos. Pagal šeštąją paradigmą linksniuojami vienaskaitos vardininke besibaigią galūne -a moteriškosios giminės būdvardžiai, pagal septintąją – galūne -ia, pagal aštuntąją – galūne -i, pagal devintąją – galūne -ė.
 Moteriškosios giminės būdvardžių linksniavimas:
 Aukštesniojo laipsnio būdvardžiai sudaromi su priesaga -èsnis (vyr. g.), -èsnė (mot. g.): gražùs – gražèsnis, gražì – gražèsnė. Aukščiausiojo laipsnio būdvardžiai sudaromi su priesaga -iáusias (vyr. g.), -iáusia (mot. g.): gražiáusias, gražiáusia.
 Lietuvių kalboje nėra bevardės giminės daiktavardžių, tačiau būdvardžių bevardė giminė išlaikyta, pavyzdžiui, gẽra (vyr. g. gẽras, mot. g. gerà), gražù (vyr. g. gražùs, mot. g. gražì). Bevardės giminės būdvardžiai vartojami tada, kai būdvardžio nereikia derinti su daiktavardžiu, pavyzdžiui: mán gẽra, taĩ yrà gražù. Aukštesnysis bevardės giminės laipsnis sudaromas su priesaga -iaũ, aukščiausiasis – su priesaga -iáusia: gẽra – geriaũ – geriáusia.
 Lietuvių kalboje esama ypatingų būdvardžio formų – tai įvardžiuotiniai būdvardžiai, prie jų priaugę įvardžiai jis, ji. Įvardžiuotinės formos vartojamos norint išskirti daiktą iš daugybės kitų arba nurodant jau žinomą dalyką. Analogiškas formas įgyja ir kitos būdvardiškai linksniuojamos kalbos dalys – skaitvardžiai, įvardžiai ir dalyviai.
 Įvardžiuotinių būdvardžių linksniavimas vienodesnis negu paprastųjų. Skirtumų matyti tik vyriškosios giminės vienaskaitos vardininke ir galininke. Paprastieji (neįvardžiuotiniai) būdvardžiai gali priklausyti bet kuriai iš keturių kirčiuočių: galìngas, -a (I), vidutìnis, -ė (II), saldùs, -ì (III), gražùs, -ì (IV). I kirčiuotės būdvardžių įvardžiuotinės formos kirčiuojamos pagal I kirčiuotę (galìngasis, -oji (I)); visos kitos įvardžiuotinės formos pereina į IV kirčiuotę (vidutinỹsis, -ióji (IV), saldùsis, -ióji (IV), gražùsis, -ióji (IV)).
 Vyriškosios giminės įvardžiuotinių būdvardžių linksniavimas:
 Moteriškosios giminės įvardžiuotinių būdvardžių linksniavimas:
 Skaitvardis
 Išskiriami tokie skaitvardžių skyriai bei poskyriai:
 kiekiniai
 pagrindiniai
 dauginiai
 kuopiniai
 trupmeniniai
 kelintiniai
 Skaitvardžio víenas ir kelintinių skaitvardžių vartojama ir bevardė giminė: víena, pìrma, añtra, trẽčia. Dauginių skaitvardžių iš bevardės giminės kilusios formos dvẽja, trẽja, kẽtveria dabartinės kalbos atžvilgiu laikomos prieveiksmiais. Visi kelintiniai skaitvardžiai gali būti įvardžiuotiniai (pirmàsis, pirmóji, antràsis, antróji, trečiàsis, trečióji). Skaitvardžiai nuo vieno iki dvidešimt vieno:
 Skaitvardžiai nuo trisdešimt iki milijardo:
 Skaitvardis víenas linksniuojamas kaip būdvardis, dù linksniuojamas ypatingai, išlaikant kai kurias dviskaitos formas. Trỹs linksniuojamas X daiktavardžių paradigmos pavyzdžiu (išskyrus vietininką). Skaitvardžiai 4–9 linksniuojami kaip būdvardžiai (išskyrus vyriškosios giminės galininką). Skaitvardžiai 11–19 linksniuojami kaip VI paradigmos daiktavardžiai (išskyrus galininką, kuris sutampa su vardininku). Dešimčių pavadinimai nelinksniuojami. Skaitvardžiai šim̃tas, milijõnas, milijárdas linksniuojami kaip I, o tū́kstantis – kaip III paradigmos daiktavardžiai.
 Skaitvardžių dù, trỹs, keturì linksniavimas:
 Dauginiai skaitvardžiai vartojami su daugiskaitiniais (turinčiais tik daugiskaitą) daiktavardžiais, taip pat tada, kai daiktavardžiai yra daugiskaitos linksnio ir reiškia porinius objektus arba turi kuopinę reikšmę, pavyzdžiui, trejì var̃tai, víenerios dùrys, septýnerios žìrklės.
 Kuopiniai skaitvardžiai vartojami kalbant apie žmonių arba gyvūnų grupę (kuopą) kaip apie visumą (trẽjetas vilkų̃, peñketas vaikų̃) arba nurodant apytikslį kiekį.
 Kiekinis skaitvardis víenas su daiktavardžiais derinamas gimine, skaičiumi ir linksniu. Skaitvardžiai 2–9 (ir sudėtiniai skaitvardžiai su paskutiniu dėmenimi 2–9) su daiktavardžiu derinami gimine ir linksniu. Didesni už 9 skaitvardžiai reikalauja daiktavardžių daugiskaitos kilmininko (dẽšimt žmonių̃, vienúolika žmonių̃).
 Įvardis
 Semantikos atžvilgiu, išskiriami tokie lietuvių kalbos įvardžių skyriai:
 asmeniniai: àš, tù, jìs, jì, támsta
 sangrąžinis: savę̃s
 savybiniai: manàsis (màno), tavàsis (tàvo), savàsis (sàvo)
 parodomieji: šìs, tàs, anàs
 klausiamieji-santykiniai: kàs, kóks, kurìs
 neapibrėžiamieji: kažkàs, niẽkas
 pažymimasis: pàts
 Formaliai įvardžiai skirstomi į:
 daiktavardinius
 būdvardinius
 daiktavardinius-būdvardinius
 Lietuvių kalboje gyvai tebevartojama įvardžių dviskaita. Asmeninių (pirmojo ir antrojo asmenų) ir sangrąžinio įvardžių linksniavimas:
 Kreipiantis mandagiai vartojami įvardžiai jū̃s, pàts, patì, sveĩkas, sveikà, támsta (senstelėjęs įvardis).
 Trečiojo asmens įvardžio linksniavimas:
 Parodomieji įvardžiai skiria du nutolimo nuo kalbančiojo laipsnius: šìs rodo artimą nuotolį, anàs – tolimą. Įvardis tàs šiuo atžvilgiu neutralus, nežymėtas; jis vartojamas, kai artumo ir tolimumo sampriešos nėra arba pažymint jau žinomą objektą. Įvardžiai gali turėti bevardę giminę: mãna, tãva, sãva, taĩ, šitaĩ, anaĩ.
 Veiksmažodis
 Lietuvių kalbos veiksmažodis turi šias kategorijas: nuosaką, laiką, asmenį, skaičių, rūšį ir veikslą (linksniuojamosioms veiksmažodžio formoms dar būdingi linksnis ir giminė).
 Vartojamos keturios nuosakos: tiesioginė, tariamoji, liepiamoji ir netiesioginė. Kartais dar išskiriama ir geidžiamoji nuosaka.
 Veiksmažodis kaitomas trimis asmenimis (I, II ir III) ir dviem skaičiais (vienaskaita ir daugiskaita). Grožinėje literatūroje ir tarmėse sutinkamos ir veiksmažodžio dviskaitos formos.
 Pagrindinės formos yra bendraties, esamojo laiko ir būtojo kartinio laiko kamienai: nèšti, nẽša, nẽšė; tikė́ti, tìki, tikė́jo. Visos kitos veiksmažodžių formos išvedamos iš jų. Tarmėse tebevartojamas siekinys.
 Lietuvių kalboje yra keturi vientisiniai laikai – esamasis, būtasis kartinis, būtasis dažninis ir būsimasis, ir aštuoni sudėtiniai – esamasis atliktinis, būtasis kartinis atliktinis, būtasis dažninis atliktinis, būsimasis atliktinis, esamasis pradėtinis, būtasis kartinis pradėtinis, būtasis dažninis pradėtinis, būsimasis pradėtinis. Vadinasi, lietuvių kalboje iš viso yra 12 laikų formų.
 Rūšys
 Lietuvių kalboje skiriamos dvi veiksmažodžio rūšys: veikiamoji ir neveikiamoji. Neveikiamoji rūšis sudaroma su neveikiamaisiais dalyviais (jìs yrà nẽšamas). Neveikiamosios rūšies laikai – tik sudėtiniai. Veikiamoji rūšis sudaroma su paprastu asmenuojamuoju veiksmažodžiu (jį̃ nẽša) bei su veikiamosios rūšies dalyviais (jį̃ yrà nẽšę). Veikiamajai rūšiai taip pat priklauso ir pusdalyviai bei padalyviai.
 Asmenuotės
 Pagal esamojo laiko trečiojo asmens kamiengalio balsį lietuvių kalbos veiksmažodžiai skirstomi į tris asmenuotes: I (-a-: nẽša), II (-i-: tìki) ir III (-o-: móko).
 Kaip ir kitose baltų kalbose, trečiajam asmeniui nebūdinga skaičiaus skirtis. Gramatikoje trečiojo asmens žodžio galo balsis laikomas ne galūne, o kamiengaliu.
 Esamasis laikas
 Esamojo laiko veiksmažodžių nèšti, nèštis, tikė́ti, tikė́tis, mókyti, mókytis asmenavimas:
 Sudėtiniai esamieji laikai sudaromi su veiksmažodžio bū́ti esamojo laiko asmenuojamąja forma ir dalyviu, pavyzdžiui, esamasis atliktinis veikiamosios rūšies laikas yra esù nẽšęs. Esamasis neveikiamosios rūšies laikas gali būti sudaromas ir su esamojo, ir su būtojo laiko neveikiamuoju dalyviu: esù nẽšamas ir esù nẽštas. Junginys su esamojo laiko neveikiamuoju dalyviu (esù nẽšamas) labiau rodo nebaigtinį, o su būtojo laiko dalyviu (esù nẽštas) – atliktinį veiksmą. Vartojamas veikiamosios rūšies esamasis pradėtinis laikas. Jis sudaromas prie veikiamosios rūšies esamojo laiko dalyvio pridedant priešdėlį be-, pavyzdžiui, bemókąs, bet, skirtingai nuo kitų pradėtinių laikų, praleidžiama tarinio jungtis (asmenuojamoji veiksmažodžio bū́ti forma). Esamasis pradėtinis laikas laikytinas sudėtiniu, nes jame yra praleista numanoma veiksmažodžio bū́ti esamojo laiko asmenuojamoji forma. Esamasis pradėtinis laikas reiškia, kad veiksmas yra prasidėjęs: Mataũ, tù vaikùs skaitýti bemókąs; Àš jaũ beišeĩnąs prõ durìs.
 Būtasis kartinis laikas
 Būtojo kartinio laiko veiksmažodžiai pagal trečiojo asmens galūnę (kamiengalį) skirstomi į dvi asmenuotes:
 Sudėtiniai būtieji kartiniai laikai sudaromi su veiksmažodžio bū́ti būtojo kartinio laiko asmenuojamąja forma ir dalyviu, sakykime, būtasis kartinis atliktinis veikiamosios rūšies laikas yra buvaũ mókęs. Būtasis kartinis neveikiamosios rūšies laikas gali būti sudaromas su esamojo ir su būtojo laiko neveikiamuoju dalyviu: buvaũ mókomas (nebaigtinis veiksmas) ir buvaũ mókytas (atliktinis veiksmas). Be to, vartojamas būtasis kartinis pradėtinis veikiamosios rūšies laikas, pavyzdžiui, buvaũ bemókąs. Jis sudaromas su pagalbinio veiksmažodžio bū́ti būtuoju kartiniu laiku ir esamojo laiko veikiamosios rūšies dalyviu, prie jo pridedant priešdėlį be-. Būtasis kartinis pradėtinis laikas reiškia, kad veiksmas buvo prasidėjęs ir vyko iki prasidedant kitam veiksmui: Buvaũ bemókąs vaikùs naujõs tèmos, bèt nuaidė́jo skambùtis į̃ pértrauką.
 Būtasis dažninis laikas
 Būtasis dažninis laikas reiškia, kad veiksmas praeityje kartodavosi, buvo dažnas. Šis laikas sudaromas iš bendraties kamieno, jungiant priesagą -dav- ir -o- kamieno galūnes:
 Sudėtiniai būtieji dažniniai laikai sudaromi su veiksmažodžio bū́ti būtojo dažninio laiko asmenuojamąja forma ir dalyviu, tarkim, būtasis dažninis atliktinis veikiamosios rūšies laikas yra bū́davau mókęs. Būtasis dažninis neveikiamosios rūšies laikas gali būti sudaromas ir su esamojo, ir su būtojo laiko neveikiamuoju dalyviu: bū́davau mókomas (nebaigtinis veiksmas) ir bū́davau mókytas (atliktinis veiksmas). Taip pat vartojamas būtasis dažninis pradėtinis veikiamosios rūšies laikas, pavyzdžiui, bū́davau bemókąs, kuris sudaromas su pagalbinio veiksmažodžio bū́ti būtuoju dažniniu laiku ir esamojo laiko veikiamosios rūšies dalyviu, prie jo pridedant priešdėlį be-. Būtasis dažninis pradėtinis laikas reiškia, kad veiksmas būdavo prasidėjęs ir vykdavo iki prasidedant kitam veiksmui: Bū́davau bemókąs jį̃ skam̃binti pianinù, tačiaũ vìs kàs nórs sutrukdýdavo.
 Būsimasis laikas
 Būsimasis laikas sudaromas iš bendraties kamieno, pridedant priesagą -s(i)- ir -i- kamieno galūnes:
 Sudėtiniai būsimieji laikai sudaromi su veiksmažodžio bū́ti būsimojo laiko asmenuojamąja forma ir dalyviu – būsimasis atliktinis veikiamosios rūšies laikas yra bū́siu mókęs. Būsimasis neveikiamosios rūšies laikas gali būti sudaromas su esamojo ir su būtojo laiko neveikiamuoju dalyviu: bū́siu mókomas (nebaigtinis veiksmas) ir bū́siu mókytas (atliktinis veiksmas). Vartojamas būsimasis pradėtinis veikiamosios rūšies laikas – bū́siu bemókąs. Jis sudaromas su pagalbinio veiksmažodžio bū́ti būsimuoju laiku ir esamojo laiko veikiamosios rūšies dalyviu, prie jo prijungiant priešdėlį be-. Būsimasis pradėtinis laikas reiškia, kad veiksmas bus prasidėjęs ir vyks iki prasidedant kitam veiksmui: Bū́siu bemókąs tavè irklúoti, õ kanòjų lenktỹnės jaũ bùs įpusė́jusios.
 Liepiamoji nuosaka
 Liepiamoji nuosaka sudaroma iš bendraties kamieno su priesaga -k(i)-, II vienaskaitos asmuo galūnės neturi, I daugiskaitos asmuo baigiasi galūne -me, II daugiskaitos asmuo – galūne -te. Liepiamosios nuosakos I vienaskaitos asmuo ir abiejų skaičių III asmuo formų su priesaga -k(i)- neturi.
 Sudėtinės liepiamosios nuosakos formos sudaromos su veiksmažodžio bū́ti liepiamąja nuosaka (bū́k, bū́kime, bū́kite) ir dalyviu – atliktinė veikiamosios rūšies liepiamoji nuosaka yra bū́k mókęs. Neveikiamosios rūšies liepiamosios nuosakos formos gali būti sudaromos su esamojo ir su būtojo laiko neveikiamuoju dalyviu: bū́k mókomas (nebaigtinis veiksmas) ir bū́k mókytas (atliktinis veiksmas). Vartojama pradėtinė sudėtinė liepiamosios nuosakos forma, pavyzdžiui, bū́k bemókąs. Ji sudaroma su pagalbinio veiksmažodžio bū́ti liepiamąja nuosaka ir esamojo laiko veikiamosios rūšies dalyviu, prie jo pridedant priešdėlį be-. Liepiamosios nuosakos pradėtinė forma reiškia, kad liepiamas veiksmas turi prasidėti: Bū́k bemókąs svečiùs naujų̃ dainų̃, kaĩ atvažiuõs muzikántai.
 Kartais išskiriama geidžiamoji nuosaka – netiesioginis liepimas, pageidavimas III asmeniui: tenešiẽ 'tegu neša', tetikiẽ 'tegu tiki', temókai 'tegu moko'. Tarmėse išsaugota senoviškesnė II asmenuotės veiksmažodžių galūnė: tetikỹ 'tegu tiki'. Šios formos kilusios iš indoeuropiečių prokalbės optatyvo, kuris baltų prokalbėje buvo pasitelktas liepiamajai nuosakai reikšti.
 Tariamoji nuosaka
 Tariamoji nuosaka sudaroma iš bendraties kamieno, pridedant priesagas -čia-, -tum-, -tų ir asmenų galūnes.
 Gyvojoje vartosenoje daugiskaitos I asmuo dažnai patiria haplologiją: tikė́tumėme > tikė́tume, mókytumėme > mókytume.
 Sudėtinės tariamosios nuosakos formos sudaromos su veiksmažodžio bū́ti tariamąja nuosaka (bū́čiau, bū́tumei, bū́tų) ir dalyviu – atliktinė veikiamosios rūšies tariamoji nuosaka yra bū́čiau mókęs. Ši atliktinė forma gali reikšti ir būtąjį laiką, ir neįvykdytą sąlygą: Bū́čiau mókęs, jéi bū́tumei paprãšęs. Neveikiamosios rūšies tariamosios nuosakos formos gali būti sudaromos ir su esamojo, ir su būtojo laiko neveikiamuoju dalyviu: bū́čiau (bùvęs) mókomas (nebaigtinis veiksmas) ir bū́čiau (bùvęs) mókytas (atliktinis veiksmas). Taip pat vartojama veikiamosios rūšies pradėtinė sudėtinė liepiamosios nuosakos forma, pavyzdžiui, bū́čiau (bùvęs) bemókąs. Ji sudaroma su pagalbinio veiksmažodžio bū́ti tariamąja nuosaka ir esamojo laiko veikiamosios rūšies dalyviu, prie jo prijungiant priešdėlį be-. Tariamosios nuosakos pradėtinė forma reiškia, kad veiksmas būtų prasidėjęs: Jaũ bū́čiau (bùvęs) bemókąs sū́nų árti laũką, jéi jìs bū́tų grį̃žęs.
 Netiesioginė nuosaka
 Netiesioginė nuosaka, arba atpasakojamoji nuosaka, dalyvinė kalba, – lietuvių kalbos dalyvių vardininko formų, einančių tariniu ir reiškiančių netiesiogiai patirtą ar abejojamą veiksmą, paradigma. Vartojami tokie veikiamosios rūšies laikai: esamasis (sãko, jìs gyvẽnąs miestè), esamasis atliktinis (sãko, jìs ẽsąs gyvẽnęs miestè), būtasis kartinis (sãko, jìs gyvẽnęs miestè), būtasis kartinis atliktinis (sãko, jìs bùvęs gyvẽnęs miestè), būtasis kartinis pradėtinis (sãko, jìs bùvęs begyvẽnąs miestè), būtasis dažninis (sãko, jìs gyvéndavęs miestè), būtasis dažninis atliktinis (sãko, jìs bū́davęs gyvẽnęs miestè), būtasis dažninis pradėtinis (sãko, jìs bū́davęs begyvẽnąs miestè), būsimasis (sãko, jìs gyvénsiąs miestè), būsimasis atliktinis (sãko, jìs bū́siąs gyvẽnęs miestè), būsimasis pradėtinis (sãko, jìs bū́siąs begyvẽnąs miestè). Vartojami tokie neveikiamosios rūšies laikai: esamasis (sãko, nãmas ẽsąs gyvẽnamas / gyvéntas), būtasis kartinis (sãko, nãmas bùvęs gyvẽnamas / gyvéntas), būtasis dažninis (sãko, nãmas bū́davęs gyvẽnamas / gyvéntas), būsimasis (sãko, nãmas bū́siąs gyvẽnamas / gyvéntas). Neveikiamosios rūšies formos su esamojo laiko dalyviu (gyvẽnamas) labiau rodo nebaigtinį, o su būtojo laiko dalyviu (gyvéntas) – atliktinį veiksmą.
 Netiesioginė nuosaka vartojama nedažnai, gyviau pasitaiko grožinėje literatūroje ir tautosakoje.
 Dalyvinės formos
 Lietuvių kalboje vartojami veikiamosios ir neveikiamosios rūšies dalyviai, taip pat padalyviai, pusdalyviai ir reikiamybės dalyviai. Prie dalyvinių formų čia prišliejamas ir būdinys, nors jis laikytinas veiksmažodiniu prieveiksmiu.
 Dalyviai yra linksniuojami, turi laikus, kaitomi gimine (vyriškoji, moteriškoji ir bevardė giminė) ir skaičiumi (vienaskaita ir daugiskaita; tarmėse tebevartojama dviskaita). Gali būti įvardžiuotiniai ir sangrąžiniai.
 Veikiamosios rūšies dalyviai turi keturis laikus: esamąjį, būtąjį kartinį, būtąjį dažninį ir būsimąjį. Išskyrus vyriškosios giminės vienaskaitos ir daugiskaitos (trumpuosius) vardininkus ir bevardę giminę, veikiamieji dalyviai linksniuojami kaip III (vyr. ir bev. g.) ir VIII (mot. g.) paradigmų būdvardžiai. Esamojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi prie veiksmažodžio esamojo laiko kamieno jungiant priesagą -nt-, išskyrus vyriškosios giminės vienaskaitos vardininko trumpąją formą ir vyriškosios giminės daugiskaitos trumpąjį vardininką bei bevardę giminę: nešą̃s, -antis (vyr. g.), nẽšanti (mot. g.), nešą̃ (bev. g.); tikį̃s, -intis (vyr. g.), tìkinti (mot. g.), tikį̃ (bev. g.); mókąs, -antis (vyr. g.), mókanti (mot. g.), móką (bev. g.) Veikiamosios rūšies esamojo laiko bevardė giminė vartojama retokai (jám dañtį skaũdą), bevardės giminės formos pasitelkiamos vyriškosios giminės dalyvių daugiskaitos trumpajam vardininkui reikšti (jiẽ nešą̃, tikį̃, móką) greta ilgųjų variantų (jiẽ nẽšantys, tìkintys, mókantys). Istoriškai trumposios formos yra senoviškesnės. Būtojo kartinio laiko veikiamosios rūšies dalyviai sudaromi iš būtojo kartinio laiko kamieno su priesaga -us-, išskyrus vyriškosios giminės vienaskaitos ir daugiskaitos vardininką ir bevardę giminę: nẽšęs (kilm. nẽšusio) (vyr. g.), nẽšusi (mot. g.), nẽšę (bev. g.); tikė́jęs (kilm. tikė́jusio), tikė́jusi (mot. g.), tikė́ję (bev. g.); mókęs (kilm. mókiusio) (vyr. g.), mókiusi (mot. g.), mókę (bev. g.) Bevardė giminė vartojama ir kaip vyriškosios giminės daugiskaitos vardininkas (jiẽ nẽšę, tikė́ję, mókę). Būtojo kartinio laiko bevardė giminė vartojama dažnai (yrà sutemę, taĩp jaũ yrà bùvę). Būtojo dažninio laiko dalyviai yra tokie patys, kaip būtojo kartinio laiko, tik sudaromi iš būtojo dažninio laiko veiksmažodžių (bendraties kamieno su priesaga -dav-): nèšdavęs (kilm. nèšdavusio) (vyr. g.), nèšdavusi (mot. g.), nèšdavę (bev. g.); tikė́davęs (kilm. tikė́davusio) (vyr. g.), tikė́davusi (mot. g.), tikė́davę (bev. g.); mókydavęs (kilm. mókydavusio) (vyr. g.), mókydavusi (mot. g.), mókydavę (bev. g.) Būsimojo laiko dalyviai sudaromi iš bendraties kamieno su priesagomis -sia ir -nt-, o kitkuo jų formos nesiskiria nuo esamojo laiko dalyvių: nèšiąs, -iantis (vyr. g.), nèšianti (mot. g.), nèšią (bev. g.); tikė́siąs, -iantis (vyr. g.), tikė́sianti (mot. g.), tikė́sią (bev. g.); mókysiąs, -iantis (vyr. g.), mókysianti (mot. g.), mókysią (bev. g.)
 Neveikiamosios rūšies dalyviai turi tris laikus: esamąjį, būtąjį ir būsimąjį – vientisinio būtojo dažninio laiko nėra. Neveikiamieji dalyviai linksniuojami kaip I (vyr. ir bev. g.) ir VI (mot. g.) paradigmų būdvardžiai. Esamojo laiko neveikiamieji dalyviai sudaromi iš veiksmažodžių esamojo laiko kamieno pridedant priesagas -mas, -ma: nẽšamas (vyr. g.), nešamà (mot. g.), nẽšama (bev. g.); tìkimas (vyr. g.), tikimà (mot. g.), tìkima (bev. g.); mókomas (vyr. g.), mókoma (mot. g.), mókoma (bev. g.) Kaip matyti, kartais bevardės ir moteriškosios giminių kirčio vieta sutampa. Būtojo laiko neveikiamieji dalyviai sudaromi iš bendraties kamieno su priesagomis -tas, -ta: nẽštas (vyr. g.), neštà (mot. g.), nẽšta (bev. g.); tikė́tas (vyr. g.), tikė́ta (mot. g.), tikė́ta (bev. g.); mókytas (vyr. g.), mókyta (mot. g.), mókyta (bev. g.) Būsimojo laiko dalyviai sudaromi iš būsimojo laiko veiksmažodžių (bendraties kamieno su priesaga -si-), pasitelkiant, kaip ir esamajame laike, priesagas -mas, -ma: nèšimas (vyr. g.), nešimà (mot. g.), nèšima (bev. g.); tikė́simas (vyr. g.), tikė́sima (mot. g.), tikė́sima (bev. g.); mókysimas (vyr. g.), mókysima (mot. g.), mókysima (bev. g.) Būsimasis neveikiamosios rūšies dalyvių laikas retai bevartojamas, gyviau pasitaiko viename kitame žodyje, pavyzdžiui, bū́simas.
 Padalyviai kaitomi tik laikais, linksnio, giminės ir skaičiaus kategorijos neturi. Padalyviai turi esamąjį, būtąjį kartinį, būtąjį dažninį ir būsimąjį laikus. Visi padalyviai sudaromi iš atitinkamo veikiamosios rūšies dalyvių laiko kamieno, atmetus galūnę: nẽšant, tìkint, mókant (esamasis l.), nẽšus, tikė́jus, mókius (būtasis kartinis l.), nèšdavus, tikė́davus, mókydavus (būtasis dažninis l.), nèšiant, tikė́siant, mókysiant (būsimasis l.) Padalyviai gali būti sangrąžiniai, tuomet prie jų kamieno jungiama sangrąžos dalelytė -i-s (nẽšantis).
 Pusdalyviai kaitomi gimine ir skaičiumi, laikų ir linksnių neturi. Pusdalyviai sudaromi iš bendraties kamieno su priesagomis -damas, -dama: nèšdamas, tikė́damas, mókydamas (vns. vyr. g.), nešdamì, tikė́dami, mókydami (dgs. vyr. g.), nešdamà, tikė́dama, mókydama (vns. mot. g.), nèšdamos, tikė́damos, mókydamos (dgs. mot. g.) Pusdalyviai bevardės giminės neturi. Vartojamos ir sangrąžinės pusdalyvių formos (nèšdamasis, nèšdamiesi, nèšdamasi, nèšdamosi).
 Reikiamybės dalyviai yra linksniuojami, kaitomi gimine ir skaičiumi, bet laikų neturi. Reikiamybės dalyviai reiškia, kad jais pasakomą veiksmą reikia atlikti: svarstýtinas kláusimas 'klausimas, kurį reikia svarstyti'. Reikiamybės dalyviai sudaromi iš bendraties kamieno su priesagomis -tinas, -tina: nèštinas (vyr. g.), neštinà (mot. g.), nèština (bev. g.); tikė́tinas (vyr. g.), tikė́tina (mot. g.), tikė́tina (bev. g.); mókytinas (vyr. g.), mókytina (mot. g.), mókytina (bev. g.) Vartojamos įvardžiuotinės (neštinàsis, neštinóji) ir, rečiau, sangrąžinės (el̃gtinasi) formos (pastarosios dažnesnės sangrąžos dalelytę -si- įterpiant tarp šaknies ir priešdėlio: pasiel̃gtina). Reikiamybės dalyviai linksniuojami kaip I (vyr. ir bev. g.) ir VI (mot. g.) paradigmų būdvardžiai.
 Būdinys niekaip nekaitomas. Jis sudaromas iš bendraties kamieno su sinoniminėmis priesagomis -te arba -tinai: neštè, neštinaĩ; tikė́te, tikė́tinai; mókyte, mókytinai. Būdinys paprastai vartojamas prieš tos pačios šaknies veiksmažodį, kad jį sustiprintų: neštè (neštinaĩ) nẽša.
 Prieveiksmis
 Lietuvių kalboje prieveiksmiai sudaromi su priesagomis -(i)ai (produktyviausias darybos tipas), -yn, -(i)uoju, -(i)ui, -(i)aip, -iek, -ur, -(i)ais, -(i)om, -(i)omis.
 Aukštesnysis prieveiksmių, kaip ir bevardės giminės būdvardžių, laipsnis sudaromas su priesaga -iaũ (-aũ po -j), kuri jungiama prie nelyginamosios formos kamieno: mažaĩ > mažiaũ, daũg > daugiaũ, šaltaĩ > šalčiaũ. Aukščiausiajam laipsniui sudaryti pasitelkiama priesaga -iáusiai: šalčiáusiai, mažiáusiai.
 Prielinksnis
 Prielinksniai skirstomi į senybinius ir naujybinius. Senybiniai prielinksniai – archajiški, juos sunku susieti su kitomis kalbos dalimis, tačiau paprastai jie turi atitikmenis tarp priešdėlių. Naujybiniai prielinksniai kilę iš kitų kalbos dalių, dažniausiai iš prieveiksmių.
 Dauguma prielinksnių vartojami prepoziciškai (eina prieš žodį). Tik dėkà visada eina polinksniu, o liñk(ui), dė̃lei ir viẽtoj gali būti pasitelkiami ir kaip polinksniai, ir kaip prielinksniai, nors dažnesnė polinksninė vartosena.
 Prielinksniai vartojami su kilmininku, galininku ir įnagininku. Paprastai kuris nors prielinksnis derinamas tik su vienu linksniu, tiktai ùž pasitelkiamas su dviem linksniais (kilmininku ir galininku), o põ – su visais trimis.
 Tarmėse prielinksniai priẽ, ikì, lìgi, põ vartojami su naudininku, bendrinėje kalboje tokia vartosena išlikusi sustabarėjusiuose posakiuose (põ senóvei, põ dẽšinei, ikì vãliai, ikì šiõlei).
 Jungtukas
 Pagal sandarą lietuvių kalbos jungtukai skirstomi į paprastuosius (õ, ir̃, bèt) ir sudėtinius (kaĩ tìk, nebeñt kàd). Sintaksiškai jungtukai skirstomi į sujungiamuosius (ir̃, arbà, neĩ... neĩ) ir prijungiamuosius (negù, nès, jéi).
 Dalelytė
 Darybos atžvilgiu dalelytės skirstomos į pirmines, nesusijusias su kitais žodžiais (ar̃, nè, tè), ir antrines, išvestas iš kitų kalbos dalių (tar̃si < tar̃ti, bemàž < mãžas, mažaĩ), pagal vaidmenį – į klausiamąsias, abejojamąsias, tvirtinamąsias, neigiamąsias, skatinamąsias, geidžiamąsias, pabrėžiamąsias, tikslinamąsias, išskiriamąsias, parodomąsias ir lyginamąsias.
 Jaustukas
 Jaustukai skirstomi į pirminius, kurie dažniausiai sudaryti iš balsio (à, ã), dvibalsio (ói, ái) arba keleto balsių ir priebalsių junginio (ajajái, hm), ir antrinius, išsaugančius sąsają su reikšminiais žodžiais (Diẽ! < Diẽve! žiū̃ < žiūrė́k).
 Ištiktukas
 Ištiktukai dažniausiai sudaryti iš vieno skiemens (pasitaiko ir ilgesnių), jie mėgdžioja kokio nors veiksmo ar pojūčio sukeltą garsą: kliùnkt, diñ, grýbš, šnýpš.
 Sintaksė
 Vientisinis sakinys
 Lietuvių kalba – nominatyvinė. Žodžių tvarka – laisva, pagrindinė žodžių tvarka sakinyje yra SVO (veiksnys – tarinys – papildinys), pažyminys paprastai eina prieš pažymimąjį žodį. Įprastinės žodžių tvarkos keitimas susijęs su aktualiąja sakinio skaida (sakinio dalies pabrėžimu), veiksnio ir tiesioginio papildinio apibrėžtumu arba neapibrėžtumu ir kt. Pavyzdžiui, neapibrėžtumu pasižymintis kilmininkinis veiksnys rašytinėje kalboje paprastai eina po veiksmažodžio: Pàs šeiminiñką ateĩdavo visókių žmonių̃; žodinėje kalboje toks veiksnys neretai vartojamas prieš veiksmažodį, tačiau tuomet jis įgyja frazės kirtį. Kai sakiniuose vartojamas neapibrėžtasis veiksnys ir apibrėžtasis tiesioginis papildinys, dažniausiai pasitelkiama žodžių tvarka tiesioginis papildinys – tarinys – veiksnys: Móters žvil̃gsnį patráukė tolumõj pasiródęs žmogùs.
 Lietuvių kalboje sakinio dėmenų sintaksiniai ryšiai reiškiami trimis būdais: kaitomomis žodžių formomis, tarnybiniais žodžiais ir šliejimu. Elementari vientisinio sakinio schema – vardažodžio grupė (paprasčiausiu atveju – vardininko linksnio daiktavardis), sujungta su veiksmažodžio grupe (paprasčiausiu atveju – su asmenuojamąja veiksmažodžio forma). Kurios nors iš šių grupių gali arba visai nebūti, arba jos gali būti išplėtotos į žodžių junginius. Išplėtojimo taisykles visų pirma lemia žodžių tvarka sakinyje. Neigiamuosiuose sakiniuose paprastai sakinio struktūra nekinta, o klausiamuosiuose sakiniuose žodžių vieta neretai keičiama arba vartojamos specialios klausiamosios dalelytės.
 Jei tarinys reiškiamas veiksmažodžio jungtimi (veiksmažodžio bū́ti esamuoju laiku), ši jungtis gali būti praleidžiama: Jìs yrà mókytojas / Jìs mókytojas. Jungtis nepraleidžiama, jei sakinys yra apibrėžimas arba išreiškia nelaikiną būvį, pavyzdžiui: Lietuvà yrà respùblika.
 Sudėtinis sakinys
 Aukščiau aprašytos struktūros vientisiniai sakiniai gali cikliškai kartotis, sudarydami sudėtinius sujungiamuosius (jungtukinius ar bejungtukius) arba sudėtinius prijungiamuosius (sudarytus su prijungiamaisiais jungtukais ir kitais būdais) sakinius. Svarbiausi sujungiamieji jungtukai – ir̃, bèt, õ, prijungiamieji jungtukai – kàd, jóg, nès, kaĩ, kadà, nórs.
 Lietuvių kalboje dažnai vartojamos dalyvinių formų konstrukcijos, jos lygiavertės sudėtiniams sakiniams, pavyzdžiui: Svečiaĩ išvažiãvo sáulei patekė́jus – Svečiaĩ išvažiãvo, kaĩ sáulė patekė́jo; Diẽnai brė́kštant šìlas nubuñda – Kaĩ dienà brė́kšta, šìlas nubuñda; Visì sãko jį̃ galvótą ẽsant – Visì sãko, kàd jìs yrà galvótas; Jìs mãnė turtìngas ẽsąs – Jìs mãnė, kàd yrà turtìngas.
 Žodynas
 Daugumoje lietuvių kalbos semantinių sričių vyrauja paveldėtoji indoeuropietiškos kilmės leksika, pagal kilmės laikotarpius žodžius galima smulkiau skirstyti į praindoeuropietiškus (avìs), baltų-slavų (líepa), bendruosius baltiškuosius (šaknìs), rytų baltų (lietùs) ir grynai lietuvių kalbos (žmonà).
 Lietuvių kalboje nemaža skolinių iš slavų kalbų: senosios rusų, lenkų, baltarusių ir rusų. Tokiems skoliniams priklauso, pavyzdžiui, žodžiai muĩlas, slyvà, agur̃kas, česnãkas, vyšnià, kõšė, blỹnas, tur̃gus ir daug kitų. Vis dėlto ne visada galima nustatyti, iš kokios slavų kalbos yra gautas vienas ar kitas skolinys. Slavizmai sudaro apie 1,5 % bendrinės lietuvių kalbos žodyno, rytų ir pietų tarmėse jų yra daugiau. Pirmieji skoliniai iš senosios rusų kalbos gauti iki šiai kalbai prarandant nosinius (X a.) ir redukuotuosius (XI–XIII a.) balsius. Skoliniai iš lenkų kalbos labiausiai plūdo XVII–XVIII a., pavyzdžiui, iš lenkų kalbos atėjo žodžiai arbatà, rỹžiai, põpierius.
 Kitą skolinių sluoksnį sudaro germanizmai, seniausieji – iš gotų kalbos (ýla), vėlesni – iš senosios vokiečių (gãtvė), naujosios vokiečių (kambarỹs, spìnta) ir anglų kalbų. Germanizmai sudaro apie 0,5 % viso bendrinės lietuvių kalbos žodyno. Taip pat vartojami lotyniškos ir graikiškos kilmės tarptautiniai žodžiai (cìklas, schemà ir kt.) Po to, kai 1990 m. Lietuva atgavo nepriklausomybę, sustiprėjo anglų kalbos įtaka (naujieji anglicizmai: dizáineris, autsáideris, kãstingas), ir, gausėjant skoliniams, kilo diskusija dėl tokios įtakos „pražūtingumo“.
 Lietuvių kalboje, kitaip negu latvių, skolinių iš finų kalbų tėra vienas kitas: asiū̃klis, bùrė, kadagỹs, kìras, laĩvas, seliavà, šãmas ir galbūt lopšỹs, sóra. Bendrinėje kalboje turima po keletą skolinių iš kitų baltų kalbų, pavyzdžiui, iš prūsų (malū̃nas, kriáušė, saváitė). Skoliniai iš kuršių kalbos (cỹrulis 'vieversys', kū̃lis akmuo', pỹlė 'antis') labiau vartojami žemaičių tarmėje, o į bendrinę kalbą yra patekęs kuršiškas žodis zuĩkis. Skolinių iš latvių kalbos pasitaiko šiaurinėse lietuvių kalbos tarmėse, pavyzdžiui, aplúokas 'kluonas, žardis', laĩdaras 'diendaržis'.
 Vadovaujantis purizmo tendencijomis (ypač besireiškusiomis XIX a. ir XX a. pirmojoje pusėje, kai buvo norminama bendrinė kalba), daugybė tarptautinių žodžių buvo keičiami lietuviškais naujadarais: pirmžengỹstė 'pažanga, progresas', арšviestū̃nas 'šviesuolis, inteligentas', žeimỹstė 'teatras', žinpaišỹs 'korespondentas'.
 XXI a. pradžioje lietuvių kalbos žodynas pasipildė tiek skolinta, tiek ir savais ištekliais sudaryta leksika. Pažymėtina, kad daugumoje naujų semantinių sričių (politikoje, sporte, populiariojoje kultūroje, moksle, technikoje, versle ir kt.) vyrauja lietuviškos kilmės žodynas. Įvardijant naujas sąvokas neretai tarpusavyje varžosi dvi leksemos – savos darybos žodis ir skolinys: mėsаĩnis vietoj hámburgeris, saũskelnės vietoj pámpersas, bylà vietoj fáilas. Lietuvių kalbos žodynas pasižymi aktyviu savos darybos elementų naudojimu, tačiau drauge išlaikoma senoji indoeuropietiškoji leksika.
 Vienas ilgiausių lietuvių kalbos žodžių – nebeprisikiškiakopūsteliaujantiesiems.
 Tyrimų istorija
 Pirmąją lietuvių kalbos gramatiką „Lietuvių kalbos raktas“ () parašė K. Sirvydas. Jis taip pat sudarė lenkų – lotynų – lietuvių žodyną Dictionarium trium linguarum (apie 1620 m.) Vėliau XVII–XVIII a. pasirodė gana daug lietuvių kalbos žodynų ir gramatikų: D. Kleino Grammatica Litvanica (1653 m.), K. Sapūno Compendium grammaticae Lithvanicae (1643 m., 1673 m. išleido K. Šulcas), F. V. Hako Vocabularivm litthvanico-Germanicvm et germanico-litthvanicvm (1730 m., yra gramatikos priedas), J. Brodovskio Lexicon germanico-lithvanicvm et lithvanico-germanicvm, P. Ruigio Littauisch-Deutsches und Deutsch-Littauisches Lexicon (1730 m.), K. G. Milkaus Littauisch-deutsches und Deutsch-littauisches Wörterbuch (1800 m.).
 Nuo XIX a. vidurio lietuvių kalbos duomenys aktyviai naudojami lyginamojoje istorinėje kalbotyroje, lietuvių kalbą tyrė, pavyzdžiui, tokie komparatyvistikos korifėjai: A. Šleicheris, A. Leskynas, K. Brugmanas, A. Becenbergeris, F. de Sosiūras, V. Tomsenas, J. Mikola, J. Zubatas, J. Rozvadovskis, F. Fortunatovas, J. Boduenas de Kurtenė. Tuo metu kalbą tyrė ir lietuvių mokslininkai: F. Kuršaitis, A. Baranauskas, K. Jaunius, J. Juška ir A. Juška. Tarpukariu vienu svarbiausių lituanistikos centrų tapo Vytauto Didžiojo universitetas, kur dirbo J. Jablonskis, K. Būga, P. Skardžius, A. Salys ir P. Jonikas. Po Antrojo pasaulinio karo lituanistiką plėtojo, pavyzdžiui, J. Balčikonis, J. Paulauskas, J. Kruopas, K. Ulvydas, J. Kazlauskas, A. Juška, Z. Zinkevičius, V. Mažiulis, J. Palionis, V. Urbutis, J. Pikčilingis, A. Paulauskienė, A. Valeckienė, V. Grinaveckis, K. Morkūnas, V. Ambrazas, A. Vanagas, A. Girdenis, S. Karaliūnas, A. Sabaliauskas, A. Pupkis, B. Larinas, M. Petersonas, V. Toporovas, V. Ivanovas, O. Trubačiovas, J. Otkupščikovas, A. Nepokupnas, E. Frenkelis, K. Stangas, J. Otrembskis. Taip pat į lituanistiką žymų indėlį įnešė P. Aruma (Estija), J. Safarevičius, Č. Kudzinovskis (Lenkija), P. Trostas (Čekija), R. Ekertas (Vokietija), V. Pizanis, P. Dinis (Italija), K. Falkas (Švedija), V. Šmolstygas (JAV).
 Tekstų pavyzdžiai
 „Tėve mūsų“ senąja ir dabartine lietuvių kalba:
 Lietuvių kalba užsienio universitetuose
 Lietuvių kalba yra dėstoma šiuose užsienio universitetuose:
 Estija: Tartu universitetas
 Italija: Florencijos universitetas, Milano universitetas, Pizos universitetas
 Japonija: Tokijo užsienio studijų universitetas
 JAV: Ilinojaus universitetas (Čikaga), Pensilvanijos valstijos universitetas; Vašingtono universitetas (Sietlas)
 Latvija: Latvijos universitetas, Ryga
 Lenkija: Adomo Mickevičiaus universitetas (Poznanė), Jogailos universitetas (Krokuva), Varšuvos universitetas
 Norvegija: Oslo universitetas
 Prancūzija: Nacionalinis rytų kalbų ir civilizacijų institutas, Paryžius
 Rusija: Maskvos Lomonosovo valstybinis universitetas, Sankt Peterburgo valstybinis universitetas
 Slovakija: Komenskio universitetas, Bratislava
 Čekija: Masaryko universitetas, Brno
 Suomija: Helsinkio universitetas
 Švedija: Lundo universitetas, Stokholmo universitetas
 Šveicarija: Berno universitetas
 Vengrija: Vidurio Europos universitetas, Budapeštas
 Vokietija: Ernsto Morico universitetas (Greifsvaldas), Berlyno Humboltų universitetas (Berlynas), Vesftalijos Vilhelmo universitetas (Miunsteris)
 Šaltiniai
 Literatūra
 Булыгина Т. В., Синёва О. В. Литовский язык // Балтийские языки. — М.: Academia, 2006. — С. 93-155.
 Дини П. Балтийские языки. — М.: ОГИ, 2002.
 Lietuvių kalbos gramatika. — Vilnius: Mokslas, 1985.
 Mathiassen T. A Short Grammar of Lithuanian. — Columbus: Slavica Publishers, Inc., 1996.
 Otrębski J. Gramatyka języka litewskiego. — Warszawa: PWN, 1958.
 Vaičiulytė-Romančuk O. Wykłady z gramatyki opisowej języka litewskiego. Morfologia. — Warszawa: Wydział polonistyki Uniwersytetu Warszawskiego, 2009. — ISBN 978-83-89663-09-2
 Nuorodos
 Mokomoji tarties ir kirčiavimo programa
 Lietuvių kalbos institutas
 Lietuvių tarmių žemėlapis
 Valstybinės lietuvių kalbos komisijos tinklalapis
 Lietuvių kalba ir literatūros istorija
 Lietuvių kalbos žodynas
 Rašybos testai
 Straipsnis apie lietuvių kalbą
 Baltai


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 EUROOPAN KOMISSIO
 Bryssel 14.10.2019
 COM(2019) 462 final
 2019/0220(NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevalla puitesopimuksella perustetussa sekakomiteassa sekä kaupan ja investointien alakomiteassa Euroopan unionin puolesta esitettävän kannan vahvistamisesta sekakomitean työjärjestyksen sekä kaupan ja investointien alakomitean työjärjestykseen vahvistamiseen
 PERUSTELUT
 1.Ehdotuksen kohde
 Tämä ehdotus koskee päätöstä Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevalla puitesopimuksella, jäljempänä ’sopimus’, perustetuissa sekakomiteassa sekä kaupan ja investointien alakomiteassa unionin puolesta esitettävän kannan vahvistamisesta sekakomitean työjärjestyksen sekä kaupan ja investointien alakomitean työjärjestyksen suunniteltuun vahvistamiseen.
 2.Ehdotuksen tausta
 2.1.EU:n ja Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskeva puitesopimus
 Sopimuksen tavoitteena on vahvistaa EU:n ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian välistä kumppanuutta ja syventää ja tehostaa yhteistyötä yhteistä etua koskevissa asioissa yhteisten arvojen ja periaatteiden pohjalta. Sopimuksella luodaan johdonmukaiset, oikeudellisesti sitovat puitteet EU:n ja Mongolian välisille suhteille. Sopimus tuli voimaan 1 päivänä marraskuuta 2017.
 2.2.Sekakomitea sekä kaupan ja investointien alakomitea
 Sekakomitea perustetaan sopimuksen 56 artiklalla. Sen päätehtävinä on a) varmistaa sopimuksen moitteeton toiminta ja täytäntöönpano, b) vahvistaa sopimuksen tavoitteita koskevat painopisteet ja c) antaa suosituksia sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseksi.
 Sekakomitea antaa tarvittaessa suosituksia ja tekee päätöksiä sopimuksen erityisten näkökohtien toteuttamiseksi. Sekakomitea kokoontuu riittävän korkealla tasolla, ja se vahvistaa oman työjärjestyksensä. Se voi perustaa erikoistuneita työryhmiä käsittelemään erityiskysymyksiä.
 Kaupan ja investointien alakomitea perustetaan sopimuksen 28 artiklalla. Sen tehtävänä on avustaa sekakomiteaa sen tehtävien hoitamisessa kaikilla kauppaan ja investointeihin liittyvillä yhteistyön aloilla.
 2.3.Sekakomitean sekä kaupan ja investointien alakomitean suunniteltu säädös
 Sekakomitea tekee päätöksen työjärjestyksensä ja erikoistuneiden työryhmien vahvistamisesta. Kaupan ja investointien alakomitea tekee päätöksen työjärjestyksensä vahvistamisesta, jäljempänä ’suunniteltu säädös’.
 Suunniteltujen säädösten tarkoituksena on vahvistaa sekakomitean toimintaa ohjaava työjärjestys sekä kaupan ja investointien alakomitean ja erikoistuneiden työryhmien työjärjestys sopimuksen 28 artiklan 3 kohdan ja 56 artiklan 6 kohdan mukaisesti, jotta sopimus voidaan panna täytäntöön.
 3.Unionin puolesta esitettävä kanta
 Unionin puolesta esitettävän kannan tarkoituksena on vahvistaa EU:n ja Mongolian sekakomitean, kaupan ja investointien alakomitean ja erikoistuneiden työryhmien työjärjestykset. Kannan olisi perustuttava sekakomitean sekä kaupan ja investointien alakomitean päätösluonnoksiin.
 4.Oikeusperusta
 4.1.Menettelyllinen oikeusperusta
 4.1.1.Periaatteet
 Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 218 artiklan 9 kohdassa määrätään päätöksistä ”sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamisesta, silloin kun tämän elimen on annettava säädöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia, lukuun ottamatta säädöksiä, joilla täydennetään tai muutetaan sopimuksen institutionaalisia rakenteita”.
 Ilmaisu ”säädökset, joilla on oikeusvaikutuksia”, kattaa myös säädökset, joilla on oikeusvaikutuksia kyseiseen elimeen sovellettavan kansainvälisen oikeuden nojalla. Se kattaa myös välineet, joilla ei ole sitovaa vaikutusta kansainvälisen oikeuden nojalla mutta jotka ”voivat vaikuttaa ratkaisevasti sen säännöstön sisältöön, jonka unionin lainsäätäjä antaa”
 1
 .
 4.1.2.Soveltaminen tässä asiassa
 Sekakomitea sekä kaupan ja investointien alakomitea ovat sopimuksella eli tässä tapauksessa Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevalla puitesopimuksella perustettuja elimiä.
 Säädökset, jotka näiden elinten on määrä antaa, ovat säädöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia. Tämä johtuu siitä, että sekakomitea sekä kaupan ja investointien alakomitea tekevät sopimuksen 56 artiklan 2 kohdan mukaisesti päätöksiä, jotka sitovat sopimuksen osapuolia.
 Suunnitelluilla säädöksillä ei täydennetä eikä muuteta sopimuksen institutionaalisia rakenteita.
 Tämän vuoksi ehdotetun päätöksen menettelyllinen oikeusperusta on SEUT-sopimuksen 218 artiklan 9 kohta.
 4.2.Aineellinen oikeusperusta
 4.2.1.Periaatteet
 SEUT-sopimuksen 218 artiklan 9 kohdan nojalla annettavan päätöksen aineellinen oikeusperusta määräytyy ensisijaisesti sen suunnitellun säädöksen tavoitteen ja sisällön perusteella, jota unionin puolesta esitettävä kanta koskee. Jos suunnitellulla säädöksellä on kaksi tavoitetta tai siihen sisältyy kaksi osatekijää ja jos toinen näistä tavoitteista tai osatekijöistä on mahdollista määritellä pääasialliseksi tavoitteeksi tai osatekijäksi, johon nähden toinen tavoite tai osatekijä on liitännäinen, SEUT-sopimuksen 218 artiklan 9 kohdan nojalla hyväksyttävällä päätöksellä voi olla vain yksi aineellinen oikeusperusta eli se, jota pääasiallinen tai ensisijainen tavoite tai osatekijä edellyttää.
 Kun suunnitellulla säädöksellä on useita tavoitteita tai kun siihen sisältyy useita osatekijöitä, joita ei voida erottaa toisistaan ja joista yksikään ei ole toisiin nähden liitännäinen, SEUT-sopimuksen 218 artiklan 9 kohdan nojalla annettavan päätöksen aineellisessa oikeusperustassa on poikkeuksellisesti mainittava kaikki asianmukaiset oikeusperustat.
 4.2.2.Soveltaminen tässä asiassa
 Suunnitelluilla säädöksillä pyritään edistämään sopimuksen tavoitteita ja helpottamaan sen täytäntöönpanoa. Sekakomitean työjärjestys koskee sopimuksella perustetun elimen yleistä toimintaa. Näin ollen päätöksen soveltamisala on määritettävä koko sopimuksen perusteella.
 2
 Tässä tapauksessa sopimuksen ensisijainen tavoite ja osatekijä on yhteistyö kehitysmaan kanssa (SEUT-sopimuksen 209 artikla).
 3
 Näin ollen oikeusperustan olisi oltava SEUT-sopimuksen 209 artikla.
 4.3.Päätelmät
 Ehdotetun päätöksen oikeusperustan olisi oltava SEUT-sopimuksen 209 artikla yhdessä sen 218 artiklan 9 kohdan kanssa.
 5.Suunnitellun säädöksen julkaiseminen
 Koska sekakomitean säädöksellä vahvistetaan sen työjärjestys, se on aiheellista julkaista Euroopan unionin virallisessa lehdessä sen jälkeen kun se on hyväksytty.
 2019/0220 (NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevalla puitesopimuksella perustetussa sekakomiteassa sekä kaupan ja investointien alakomiteassa Euroopan unionin puolesta esitettävän kannan vahvistamisesta sekakomitean työjärjestyksen sekä kaupan ja investointien alakomitean työjärjestykseen vahvistamiseen
 EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
 ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 209 artiklan yhdessä sen 218 artiklan 9 kohdan kanssa,
 ottaa huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
 sekä katsoo seuraavaa:
 (1)Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskeva puitesopimus, jäljempänä ’sopimus’, tuli voimaan 1 päivänä marraskuuta 2017.
 (2)Sopimuksen 56 artiklan 1 kohdalla perustetaan sekakomitea, jonka tehtävänä on varmistaa sopimuksen moitteeton toiminta ja täytäntöönpano.
 (3)Sopimuksen 56 artiklan 6 kohdassa määrätään, että sekakomitea vahvistaa oman työjärjestyksensä, ja 56 artiklan 4 kohdan mukaan sekakomitea voi perustaa erityisiä työryhmiä.
 (4)Sopimuksen 28 artiklan 1 kohdalla perustetaan kaupan ja investointien alakomitea.
 (5)Sopimuksen 28 artiklan 3 kohdassa määrätään, että kaupan ja investointien alakomitea vahvistaa oman työjärjestyksensä.
 (6)Sopimuksen tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi sekakomitean työjärjestys olisi hyväksyttävä mahdollisimman pian.
 (7)Sen vuoksi on aiheellista määrittää kanta, joka esitetään unionin puolesta sekakomiteassa sekä kaupan ja investointien alakomiteassa. Sekakomiteassa sekä kaupan ja investointien alakomiteassa esitettävän unionin kannan olisi perustuttava liitteenä oleviin sekakomitean sekä kaupan ja investointien alakomitean päätösluonnoksiin,
 ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
 1 artikla
 EU:n ja Mongolian sekakomiteassa unionin puolesta esitettävän kannan, joka koskee sekakomitean työjärjestyksen suunniteltua vahvistamista, on perustuttava tähän päätökseen liitettyyn sekakomitean päätösluonnokseen.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomiteassa unionin puolesta esitettävän kannan, joka koskee kaupan ja investointien alakomitean työjärjestyksen suunniteltua vahvistamista, on perustuttava tähän päätökseen liitettyyn kaupan ja investointien alakomitean päätösluonnokseen.
 2 artikla
 Tämä päätös on osoitettu komissiolle.
 Tehty Brysselissä
 Neuvoston puolesta
 Puheenjohtaja
 (1)
 Asia C-399/12, Saksa v. neuvosto (OIV), ECLI:EU:C:2014:2258, 61–64 kohta.
 (2)
 Asia C-244/17, komissio v. neuvosto (Kazakstan), ECLI:EU:C:2018:662, 40 kohta.
 (3)
 Kehityspolitiikan soveltamisalan osalta ks. asia C-377, komissio v. neuvosto (Filippiinit), 36 ja 37 kohta.
 ---documentbreak---
 EUROOPAN KOMISSIO
 Bryssel 14.10.2019
 COM(2019) 462 final
 LIITTEET
 asiakirjaan
 Ehdotus neuvoston päätökseksi
 Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevalla puitesopimuksella perustetussa sekakomiteassa sekä kaupan ja investointien alakomiteassa Euroopan unionin puolesta esitettävän kannan vahvistamisesta sekakomitean työjärjestyksen sekä kaupan ja investointien alakomitean työjärjestykseen vahvistamiseen
 LIITE I
 Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevalla puitesopimuksella perustetun sekakomitean, jäljempänä ’EU:n ja Mongolian sekakomitea’, päätös N:o 1/...,
 annettu...,
 työjärjestyksensä vahvistamisesta
 EU:N JA MONGOLIAN SEKAKOMITEA, joka
 ottaa huomioon Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevan puitesopimuksen, jäljempänä ’sopimus’, ja erityisesti sen 56 artiklan,
 sekä katsoo seuraavaa:
 (1)Sopimus tuli voimaan 1 päivänä marraskuuta 2017.
 (2)Sopimuksen 56 artiklan 6 kohdan mukaan EU:n ja Mongolian sekakomitea vahvistaa oman työjärjestyksensä,
 ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:
 Ainoa artikla
 Vahvistetaan EU:n ja Mongolian sekakomitean työjärjestys sellaisena kuin se esitetään liitteessä.
 Tämä päätös tulee voimaan päivänä, jona se hyväksytään.
 Tehty Brysselissä/Ulaanbaatarissa
 EU:n ja Mongolian sekakomitean puolesta
 Puheenjohtaja
 LIITE
 EU:N JA MONGOLIAN SEKAKOMITEAN TYÖJÄRJESTYS
 1 artikla
 Kokoonpano ja puheenjohtaja
 1.
 Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevan puitesopimuksen 56 artiklan mukaisesti perustettu sekakomitea, jäljempänä ’EU:n ja Mongolian sekakomitea’, suorittaa sopimuksen 56 artiklassa määrätyt tehtävät.
 2.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea koostuu osapuolten mahdollisimman korkean tason edustajista sopimuksessa määritellyn mukaisesti.
 3.
 Mongolian ulkoministeri ja unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja toimivat vuorotellen EU:n ja Mongolian sekakomitean puheenjohtajana aina yhden kalenterivuoden ajan. Puheenjohtajat voivat siirtää ylemmälle virkamiehelle valtuutensa toimia puheenjohtajana kaikissa tai joissakin EU:n ja Mongolian sekakomitean kokouksissa.
 2 artikla
 Kokoukset
 1.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea kokoontuu tavallisesti kerran vuodessa, elleivät osapuolet toisin sovi. EU:n ja Mongolian sekakomitean kokoukset kutsuu koolle puheenjohtaja. Kokoukset pidetään vuorotellen Brysselissä ja Ulaanbaatarissa yhteisesti sovittavana päivänä. Jos osapuolet niin sopivat, kumman tahansa sopimuspuolen pyynnöstä voidaan pitää EU:n ja Mongolian sekakomitean ylimääräisiä kokouksia.
 2.
 EU:n ja Mongolian sekakomitean kokouksia voidaan poikkeuksellisesti ja osapuolten suostumuksella pitää myös käyttäen teknisiä keinoja, kuten videoneuvottelua.
 3 artikla
 Valtuuskunnat
 1.
 Kumpikin osapuoli ilmoittaa ennen kutakin EU:n ja Mongolian sekakomitean kokousta puheenjohtajalle valtuuskuntansa aiotun kokoonpanon.
 2.
 Puheenjohtaja voi osapuolten suostumuksella kutsua kokoukseen asiantuntijoita tai muiden elinten edustajia tarkkailijoiksi tai esitelmöimään jostakin asiasta. Osapuolet sopivat ehdot, joiden mukaisesti nämä asiantuntijat tai muiden elinten edustajat voivat osallistua kokouksiin.
 4 artikla
 Tiedottaminen yleisölle
 1.
 EU:n ja Mongolian sekakomitean kokoukset eivät ole julkisia, ellei puheenjohtaja toisin päätä osapuolten suostumuksella. Kun osapuoli toimittaa EU:n ja Mongolian sekakomitealle luottamuksellisiksi määriteltyjä tietoja, toisen osapuolen on käsiteltävä kyseisiä tietoja luottamuksellisina.
 2.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea voi harkintansa mukaan antaa yleisölle lausuntoja.
 5 artikla
 Sihteeristö
 Euroopan ulkosuhdehallinnon edustaja ja Mongolian hallituksen edustaja toimivat yhdessä EU:n ja Mongolian sekakomitean sihteereinä. Heidän tietoonsa on saatettava kaikki puheenjohtajalle suunnatut ja häneltä peräisin olevat viestit kaikissa kirjallisissa muodoissa, myös sähköpostitse.
 6 artikla
 Kokousten esityslistat
 1.
 Puheenjohtaja laatii kutakin EU:n ja Mongolian sekakomitean kokousta varten alustavan esityslistan. Alustava esityslista ja muut tarvittavat asiakirjat lähetetään osapuolille viimeistään 21 päivää ennen kokouspäivää.
 2.
 Kumpikin osapuoli voi pyytää puheenjohtajaa ottamaan jonkin asian esityslistalle.
 3.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea hyväksyy esityslistan kunkin kokouksen alussa. Osapuolten niin sopiessa esityslistalle voidaan ottaa asioita, joita ei ole merkitty alustavaan esityslistaan.
 4.
 EU:n ja Mongolian sekakomitean sihteerit julkaisevat EU:n ja Mongolian sekakomitean alustavan esityslistan ennen kokousta.
 5.
 Erityisolosuhteissa ja osapuolten suostumuksella puheenjohtaja voi lyhentää 1 kohdassa tarkoitettua määräaikaa johonkin erityistapaukseen liittyvien vaatimusten huomioon ottamiseksi.
 7 artikla
 Yhteisesti hyväksytyt pöytäkirjamerkinnät
 1.
 EU:n ja Mongolian sekakomitean kokousten päätelmät kirjataan yhteisesti hyväksyttyjen pöytäkirjamerkintöjen muodossa.
 2.
 Puheenjohtaja laatii yhteenvedon EU:n ja Mongolian sekakomitean kussakin kokouksessa tekemistä päätelmistä. Sihteerit laativat näiden päätelmien pohjalta yhdessä pöytäkirjaluonnoksen mieluiten kokouksen lopuksi tai viimeistään 30 kalenteripäivän kuluttua kokouspäivästä.
 3.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea hyväksyy luonnoksen mieluiten kokouksen lopuksi tai viimeistään 45 kalenteripäivän kuluttua kokouspäivästä tai muusta EU:n ja Mongolian sekakomitean sopimasta päivästä. Kun EU:n ja Mongolian sekakomitea on hyväksynyt pöytäkirjaluonnoksen, puheenjohtaja allekirjoittaa kaksi alkuperäiskappaletta. Kumpikin osapuoli saa yhden alkuperäiskappaleen.
 8 artikla
 Päätökset ja suositukset
 1.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea voi hyväksyä suosituksia tai päätöksiä sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseksi.
 2.
 EU:n ja Mongolian sekakomitean päätösten nimeksi tulee ”päätös” ja suositusten nimeksi ”suositus”, ja nimeä seuraa järjestysnumero, antamispäivä sekä kuvaus aiheesta. Kussakin päätöksessä ilmoitetaan sen voimaantulopäivä.
 3.
 Olosuhteiden niin vaatiessa EU:n ja Mongolian sekakomitea voi hyväksyä päätöksensä tai suosituksensa kirjallista menettelyä noudattaen.
 4.
 EU:n ja Mongolian sekakomitean päätökset ja suositukset tehdään kahtena puheenjohtajan allekirjoittamana todistusvoimaisena kappaleena.
 5.
 Osapuolet voivat julkaista EU:n ja Mongolian sekakomitean päätökset ja suositukset omissa virallisissa lehdissään.
 9 artikla
 Kulut
 1.
 Kumpikin osapuoli vastaa sille EU:n ja Mongolian sekakomitean kokouksiin osallistumisesta aiheutuvista niin henkilöstö-, matka- ja oleskelukuluista kuin postitus- ja televiestintäkuluistakin. Kumpikin osapuoli vastaa kuluista, joita sille aiheutuu tulkkauksesta kokouksissa sekä kääntämisestä.
 2.
 Kokouksen järjestävä osapuoli vastaa kokouksen järjestelyihin liittyvistä kuluista sekä asiakirjojen kopiointikuluista.
 10 artikla
 Erityistyöryhmät
 1.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea voi perustaa työryhmiä avukseen tehtäviensä hoitamista varten.
 2.
 EU:n ja Mongolian sekakomitea voi päättää lakkauttaa minkä tahansa erityistyöryhmän taikka vahvistaa niiden työjärjestyksen tai muuttaa sitä.
 3.
 Eritystyöryhmillä on päätöksentekovalta. Ne raportoivat EU:n ja Mongolian sekakomitealle kunkin kokouksensa jälkeen yksityiskohtaisesti, niin suullisesti kuin kirjallisestikin, ja ne voivat antaa suosituksia EU:n ja Mongolian sekakomitealle.
 11 artikla
 Työjärjestyksen muuttaminen
 Työjärjestystä voidaan muuttaa sopimuspuolten yhteisellä sopimuksella 8 artiklan mukaisesti.
 LIITE II
 Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevalla puitesopimuksella perustetun EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean, jäljempänä ’EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea’, päätös N:o 1/...,
 annettu...,
 työjärjestyksensä vahvistamisesta
 EU:N JA MONGOLIAN KAUPAN JA INVESTOINTIEN ALAKOMITEA, joka
 ottaa huomioon Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevan puitesopimuksen, jäljempänä ’sopimus’, ja erityisesti sen 28 artiklan,
 sekä katsoo seuraavaa:
 (1)Sopimuksen 28 artiklalla perustettiin EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea avustamaan sekakomiteaa sen tehtävien hoitamisessa kaikissa sopimuksen IV osaston soveltamisalaan kuuluvissa asioissa (kaupan alan yhteistyö ja investoinnit).
 (2)Sopimuksen 28 artiklan 3 kohdan mukaisesti EU:n ja Mongolia kaupan ja investointien alakomitea vahvistaa oman työjärjestyksensä,
 ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:
 Ainoa artikla
 Vahvistetaan EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean työjärjestys sellaisena kuin se esitetään liitteessä.
 Tämä päätös tulee voimaan päivänä, jona se hyväksytään.
 Tehty Brysselissä/Ulaanbaatarissa
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean puolesta
 Puheenjohtaja
 LIITE
 EU:N JA MONGOLIAN KAUPAN JA INVESTOINTIEN ALAKOMITEAN TYÖJÄRJESTYS
 1 artikla
 Kokoonpano ja puheenjohtaja
 1.
 Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä Mongolian kumppanuutta ja yhteistyötä koskevan puitesopimuksen 28 artiklalla perustettu alakomitea, jäljempänä ’EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea’, suorittaa sopimuksen 28 artiklan 2 kohdassa määrätyt tehtävät.
 2.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea koostuu unionin ja Mongolian asianmukaisen tason edustajista, ja sen puheenjohtajana toimii vuorotellen Euroopan komission asiasta vastaavan yksikön edustaja EU:n puolelta ja [...] Mongolian puolelta aina yhden kalenterivuoden ajan.
 2 artikla
 Kokoukset
 1.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea kokoontuu vuosittain hieman ennen EU:n ja Mongolian sekakomitean kokousta. EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kokoukset kutsuu koolle puheenjohtaja. Kokoukset pidetään vuorotellen Brysselissä ja Ulaanbaatarissa yhteisesti sovittavana päivänä. Jommankumman osapuolen pyynnöstä voidaan järjestää EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean erityisistuntoja, jos osapuolet niin sopivat.
 2.
 Jos osapuolet niin sopivat, EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kokouksia voidaan pitää myös videoneuvotteluina.
 3 artikla
 Valtuuskunnat
 1.
 Kumpikin osapuoli ilmoittaa ennen kutakin EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kokousta puheenjohtajalle valtuuskuntansa aiotun kokoonpanon.
 2.
 Puheenjohtaja voi osapuolten suostumuksella kutsua kokoukseen asiantuntijoita tai muiden elinten edustajia tarkkailijoiksi tai esitelmöimään jostakin asiasta. Osapuolet sopivat ehdot, joiden mukaisesti nämä tarkkailijat ja muiden elinten edustajat voivat osallistua kokouksiin.
 4 artikla
 Tiedottaminen yleisölle
 1.
 Ellei puheenjohtaja osapuolten suostumuksella toisin päätä, EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kokoukset eivät ole julkisia. Kun osapuoli toimittaa EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitealle luottamuksellisiksi määriteltyjä tietoja, toisen osapuolen on käsiteltävä kyseisiä tietoja luottamuksellisina.
 2.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea voi harkintansa mukaan antaa yleisölle lausuntoja ja raportteja.
 5 artikla
 Sihteeristö
 1.
 Euroopan komission asiasta vastaavan yksikön edustaja ja Mongolian ulkoministeriön edustaja toimivat yhdessä EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean sihteereinä.
 6 artikla
 Kokousten esityslistat
 1.
 Puheenjohtaja laatii kutakin EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kokousta varten alustavan esityslistan.
 2.
 Kumpikin osapuoli voi pyytää puheenjohtajaa ottamaan asian esityslistalle.
 3.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea hyväksyy esityslistan kunkin kokouksen alussa. Osapuolten niin sopiessa esityslistalle voidaan ottaa asioita, joita ei ole merkitty alustavaan esityslistaan.
 4.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean sihteerit julkaisevat EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean alustavan esityslistan ennen kokousta.
 7 artikla
 Pöytäkirja
 1.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kokousten päätelmät kirjataan yhteisesti hyväksyttyjen pöytäkirjamerkintöjen muodossa.
 2.
 Puheenjohtaja laatii yhteenvedon EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kussakin kokouksessa tekemistä päätelmistä ja raportoi niistä EU:n ja Mongolian sekakomitealle. Sihteerit laativat näiden päätelmien pohjalta yhdessä pöytäkirjaluonnoksen mieluiten kokouksen lopussa tai viimeistään 30 kalenteripäivän kuluessa kokouspäivästä.
 3.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea hyväksyy luonnoksen mieluiten kokouksen lopuksi tai viimeistään 45 kalenteripäivän kuluttua kokouspäivästä tai muusta EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean sopimasta päivästä.
 8 artikla
 Päätökset
 1.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea voi antaa päätöksiä sopimuksen mukaisesti.
 2.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean päätösten nimeksi tulee ”kaupan ja investointien alakomitean päätös”, ja nimeä seuraa järjestysnumero, antamispäivä sekä kuvaus aiheesta. Kussakin päätöksessä ilmoitetaan sen voimaantulopäivä.
 3.
 Olosuhteiden niin vaatiessa EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitea voi hyväksyä päätöksensä kirjallista menettelyä noudattaen.
 4.
 EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean päätökset tehdään kahtena puheenjohtajan allekirjoittamana todistusvoimaisena kappaleena.
 5.
 Osapuolet voivat julkaista EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean päätökset omissa virallisissa lehdissään.
 9 artikla
 Kulut
 1.
 Kumpikin osapuoli vastaa sille EU:n ja Mongolian kaupan ja investointien alakomitean kokouksiin osallistumisesta aiheutuvista niin henkilöstö-, matka- ja oleskelukuluista kuin postitus- ja televiestintäkuluistakin. Kumpikin osapuoli vastaa kuluista, joita sille aiheutuu tulkkauksesta kokouksissa sekä kääntämisestä.
 2.
 Kokouksen järjestävä osapuoli vastaa kokouksen järjestelyihin liittyvistä kuluista sekä asiakirjojen kopiointikuluista.
 10 artikla
 Työjärjestyksen muuttaminen
 Työjärjestystä voidaan muuttaa sopimuspuolten yhteisellä sopimuksella.


text:
 Avis juridique important
 |
 52000PC0344
 Propuesta de Reglamento del Consejo por el que se prohíben las importaciones de atún rojo (Thunnus thynnus) originario de Belice, de Honduras y de Guinea Ecuatorial /* COM/2000/0344 final - ACC 2000/0146 */
 Propuesta de REGLAMENTO DEL CONSEJO por el que se prohíben las importaciones de atún rojo (Thunnus thynnus) originario de Belice, de Honduras y de Guinea Ecuatorial(presentada por la Comisión)EXPOSICIÓN DE MOTIVOSEn su última reunión, en noviembre de 1999, la Comisión Internacional para la Conservación del Atún del Atlántico (CICAA) adoptó una recomendación de prohibición de la importación de atún rojo del Atlántico por sus partes contratantes, bajo cualquier forma, de Guinea Ecuatorial, con efecto desde el 15 de junio de 2000. Esta recomendación se basa en el Plan de acción para asegurar la eficacia del programa de conservación del atún rojo del Atlántico (desde 1994) y en la Recomendación de 1996 relativa a la conformidad, por la que se autorizó a la CICAA a recomendar la prohibición de la importación de atún rojo del Atlántico de Belice, Honduras y Panamá en 1997, recomendación ejecutada por la Comunidad mediante el Reglamento (CE) no 1435/98 del Consejo.En esa reunión, se mantuvieron las prohibiciones de importación de Belice y Honduras y se levantó la prohibición vigente sobre las importaciones de atún rojo de Panamá, debido a la cooperación y adhesión de Panamá a la CICAA.La Comunidad Europea es parte contratante de la CICAA desde el 14 de noviembre de 1997 y, en virtud de la política comercial común, estas prohibiciones de importación deben hacerse cumplir a escala comunitaria.Como al adoptar el Reglamento (CE) no 1435/98 del Consejo, la Comunidad considera que estas medidas son plenamente compatibles con nuestras obligaciones en la OMC derivadas del artículo XX del GATT de 1994, que prevé la posibilidad de aplicar medidas comerciales para proteger los recursos agotables, así como con el Convenio de Lomé (Belice y Guinea Ecuatorial).Teniendo en cuenta la naturaleza de las diversas recomendaciones de la CICAA, se propone derogar el Reglamento (CE) no 1435/98 del Consejo y sustituirlo por la presente propuesta.Se solicita, por lo tanto, al Consejo que apruebe el Reglamento adjunto.2000/0146 (ACC)Propuesta de REGLAMENTO DEL CONSEJO por el que se prohíben las importaciones de atún rojo (Thunnus thynnus) originario de Belice, de Honduras y de Guinea EcuatorialEL CONSEJO DE LA UNIÓN EUROPEA,Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea y, en particular, su artículo 133,Vista la propuesta de la Comisión,(1) Considerando que los recursos pesqueros, que son un recurso natural agotable, deben protegerse en interés de los equilibrios biológicos y de la seguridad alimentaria global;(2) Considerando que la Comisión Internacional para la Conservación del Atún del Atlántico (CICAA), de la que la Comunidad Europea es parte contratante, adoptó en 1994 un plan de acción para asegurar la eficacia del programa de conservación del atún rojo del Atlántico y en 1996 la Recomendación relativa a la conformidad de las pesquerías de atún rojo y de pez espada del Atlántico Norte para asegurar la conservación efectiva del atún rojo del Atlántico y el cumplimiento de las medidas de conservación;(3) Considerando que las existencias afectadas no pueden ser gestionadas eficazmente por las partes contratantes de la CICAA, cuyos pescadores están obligados a reducir sus capturas de atún rojo del Atlántico, a menos que todas las partes no contratantes cooperen con la CICAA y cumplan sus medidas de conservación y de gestión;(4) Considerando que la CICAA ha determinado que Belice, Honduras y Guinea Ecuatorial son países cuyos buques pescan atún rojo del Atlántico de manera perjudicial para las medidas adoptadas por la organización para conservar esta especie y ha respaldado sus conclusiones con datos relativos a las capturas, el comercio y la observación de buques;(5) Considerando que las tentativas de la CICAA de alentar a los tres países a cumplir las medidas de conservación y de gestión del atún rojo del Atlántico han sido vanas;(6) Considerando que la CICAA ha ordenado a las partes contratantes que adopten las medidas apropiadas para seguir prohibiendo las importaciones de Belice y de Honduras y para que prohiban la importación de Guinea Ecuatorial de productos del atún rojo del Atlántico, bajo cualquier forma; que estas medidas se levantarán en cuanto se establezca que los países en cuestión han acomodado sus prácticas pesqueras a las medidas de la CICAA; que estas medidas deben, por lo tanto, ser aplicadas por la Comunidad, que tiene competencia exclusiva en esta materia;(7) Considerando que la CICAA ha reconocido la mejora de la cooperación con Panamá en la conservación del atún rojo del Atlántico; que la CICAA recomendó en su reunión anual de 1999 el levantamiento de la prohibición de importación de productos del atún rojo del Atlántico, bajo cualquier forma, aplicada por las partes contratantes contra Panamá;(8) Considerando que es necesario derogar el Reglamento (CE) n° 1435 /98 del Consejo [1] por el que se prohíbe la importación de atún rojo del Atlántico y sus productos de Belice, de Honduras y de Panamá;[1] DO L 191 de 7.7.1998, p. 13.(9) Considerando que estas medidas son compatibles con las obligaciones de la Comunidad en virtud de otros acuerdos internacionales,HA ADOPTADO EL PRESENTE REGLAMENTO:Artículo 1(1) Queda prohibido el despacho a libre práctica en la Comunidad de atún rojo del Atlántico (Thunnus thynnus) de los códigos NC ex 0301 99 90, 0302 39 11, 0302 39 91, 0303 49 21, 0303 49 23, 0303 49 29, ex 0303 49 90, ex 0304 10 38, ex 0304 10 98, ex 0304 20 45, ex 0304 90 97, ex 0305 20 00, ex 0305 30 90, ex 0305 49 80, ex 0305 59 90, ex 0305 69 90, ex 1604 14 11, ex 1604 14 16, ex 1604 14 18 y ex 1604 20 70 originario de Belice, de Honduras y de Guinea Ecuatorial.(2) Queda prohibido el desembarque de los productos mencionados en el apartado 1 a efectos del tránsito comunitario.Artículo 2El presente Reglamento no se aplicará a las cantidades de los productos mencionados en el apartado 1 del artículo 1, originarios de Guinea Ecuatorial, para las que pueda probarse, a satisfacción de las autoridades nacionales competentes, que estaban siendo transportadas al territorio de la Comunidad en la fecha de su entrada en vigor y que fueron despachadas a libre práctica a más tardar catorce días después de esa fecha.Artículo 3Queda derogado el Reglamento (CE) no 1435/98.Artículo 4El presente Reglamento entrará en vigor el séptimo día siguiente al de su publicación en el Diario Oficial de las Comunidades Europeas.El presente Reglamento será obligatorio en todos sus elementos y directamente aplicable en cada Estado miembro.Hecho en Bruselas, elPor el ConsejoEl Presidente