text:
Vj-11/2002/23
 2. Kf. 27. 257/2006/5. szám
 A Fővárosi Ítélőtábla a T-Kábel Magyarország Kft. (Budapest) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest) alperes ellen versenyügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indult perében a Fővárosi Bíróság 2005. évi november hó 17. napján kelt 3.K.32.031/2005/5. számú ítélete ellen az alperes által 6. sorszám alatt előterjesztett és 7. sorszám alatt indokolt fellebbezés folytán az alulírott napon - tárgyaláson kívül - meghozta a következő
 A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezéssel támadott rendelkezését azzal a kiegészítéssel hagyja helyben, hogy az alperest új eljárásra kötelezi.
 Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 25.000 (azaz huszonötezer) forint másodfokú perköltséget, valamint az államnak - az illetékhivatal külön felhívására - 24.000 (azaz huszonnégyezer) forint fellebbezési illetéket.
 Az irányadó tényállás szerint a felperes (jogelődje) a Budapesti Hírközlési Felügyelettől kapott engedély alapján 1999. január 1-jétől volt jogosult távközlési, kábeltelevíziós műsorelosztási szolgáltatásra. A kisebb részben soros, nagyobb részben csillagpontos hálózati rendszerű felperesi szolgáltatás előfizetőinek száma országosan meghaladta a 250.000-et, Budapesten hozzávetőleg 115.000 előfizető számára szolgáltatott a II., III., VIII., X., XIV., XV., XVI., XVII., XVIII., XX., és XXIII. kerületekben. A csillagpontos hálózati rendszerben három programcsomagot értékesített. A felperes 2002. március 23-ai hatállyal módosította Általános Szerződési Feltételeit (korábbi elnevezés: Vállalkozási Feltételek), annak a 9. oldalon található 7.2. és 7.3. pontjait is. Az Általános Szerződési Feltételek (a továbbiakban: ÁSzF) módosított 7.2. pontja szerint: "a szolgáltató jogosult az ÁSzF-t egyoldalúan módosítani. Ekkor a szolgáltató köteles az általános szerződési feltételek megváltoztatásáról, a módosítás hatályba lépését megelőzően, a 18.2. pont szerint az előfizetőt értesíteni." Az ÁSzF 7.3. pontja a szolgáltató egyoldalú szerződés módosításának eseteit tartalmazza.
 Az alperes versenyfelügyeleti eljárást indított annak megállapítására, hogy a felperes a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Tpvt.) 21.§-ában foglaltakat megsértve visszaélt-e esetleges gazdasági erőfölényével azzal, hogy 2002. január 1-től megemelte a szolgáltatási díjakat, a műsorcsomagok tartalmát megváltoztatta, és az ÁSzF-ben egyoldalú szerződés módosítási jogot biztosított magának.
 A vizsgálat eredményeként az alperes a 2002. november 28. napján kelt Vj-11/2002/23. számú határozatában megállapította, hogy a felperes visszaélt gazdasági erőfölényével az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjaiban rögzített szerződési feltételek alkalmazásával, amely miatt a felperest eltiltotta a jogsértő szerződési kikötések alkalmazásától és 10.000.000 Ft verseny-felügyeleti bírság megfizetésére kötelezte, míg a szolgáltatási díjak és a műsorcsomagok átalakításának ügyében az eljárást megszüntette. Indokolása szerint következetes elvi álláspontja és gyakorlata az, hogy a több csatorna vételére alkalmas műsorforgalmazási eszközök és módszerek csak távoli, de nem ésszerű helyettesítői a kábeltelevíziós műsorszolgáltatásnak, tekintettel a szolgáltatás díjára, minőségére, az igénybevétel feltételeire, a beruházási és fenntartási költségekre. Álláspontja szerint a vizsgált magatartással érintett árupiac - más ésszerű helyettesítő hiányában - a kábeltelevíziós szolgáltatás. A felperes az ÁSzF-t az ország földrajzi területére alkalmazza, ennél fogva az érintett földrajzi piac az ÁSzF vizsgálata esetében a Magyar Köztársaság területe. A földrajzi piacon a fogyasztók túlnyomó része számára nem áll fenn annak lehetősége, hogy egy másik kábeltelevíziós szolgáltatót válasszanak. Az ésszerű helyettesítés hiánya, továbbá a piaci belépés csekély valószínűsége következtében az alperes azt állapította meg, hogy a felperes az érintett földrajzi és árupiacon gazdasági erőfölényt élvez, amellyel a Tpvt. 21.§-a szerint tilos visszaélni. Az alperes rögzítette határozatában, hogy 1999-től a felperessel szemben indított verseny-felügyeleti eljárások mindegyikében megállapította a felperes gazdasági erőfölényét.
 Az alperes az ÁSzF vizsgálata során a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvénynek (a továbbiakban: Ptk.) az általános szerződési feltételeket szabályozó 209/C. §-át vette alapul, és azt állapította meg, hogy az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjaiban megfogalmazott egyoldalú szerződésmódosítás feltételeinek kikötése feljogosítja a felperest az egyoldalú díjemelésre, a díjemelés feltételeinek meghatározására és értelmezésére, a programcsomagok változtatására. A feltételek egyoldalú megszabása egyúttal azt is jelenti, hogy a felperes nem biztosítja a szerződő félnek, az előfizetőnek a díjemelés és a műsorcsomag változtatás kiszámíthatóságát és ellenőrizhetőségét, és ezáltal lehetőséget teremt indokolatlan előnyök későbbi megszerzésére. Lehetőséget teremt arra, hogy a felperes alapos ok nélkül emelje díjait. Az indokolatlan előny kikötésének lehetőségét megalapozza az is, hogy az ÁSzF nem biztosít kifogásolási jogot díjváltoztatás esetén az előfizetőnek. A fogyasztó választási lehetősége rendkívül korlátozott: elfogadja a díjváltoztatást vagy felmondja a szerződést a szolgáltatóval. Mindezek miatt az ÁSzF 7.2 és 7.3. pontjaiba foglalt egyoldalú szerződésmódosítási feltételek esetében az alperes megállapította a felperes részéről a Tpvt. 21.§-árak a) pontjába ütköző jogsértést.
 Az alperes a bírság összegét a Tpvt. 78.§-árak (2) bekezdése alapján szabta ki, figyelemmel az eset összes körülményére, így a felperes előfizetőinek a számára, a jogsértés súlyára, annak folytatólagos voltára, a fogyasztói érdekek sérelmének körére és kiterjedtségére, továbbá a jogsértő állapot fennállásának időtartamára.
 A felperes elsődlegesen annak megállapításával, hogy jogsértést nem valósított meg, a határozat megváltoztatását és az eljárás megszüntetését, a bírságfizetési kötelezettség alóli mentesítését, míg másodlagosan a bírság összegének mérsékelését, avagy teljeskörű elengedését kérte. Álláspontja szerint nem volt erőfölényben az érintett piacon és nem követett el jogsértést az ÁSzF hivatkozott pontjainak alkalmazásakor. Álláspontja szerint jogszerűtlenül járt el az alperes akkor, amikor figyelmen kívül hagyta a gazdasági erőfölény megítélésekor a Tpvt. 22.§-ának (1) bekezdés a), b), c) pontjaiban foglaltak megvalósultságát, nem vizsgálta az érintett piacra való belépés körülményeit, a felperes pénzügyi, jövedelmi helyzetét és az érintett piac szerkezetét. Vitatta, hogy az érintett árupiac a kábeltelevíziós szolgáltatás lenne más helyettesítő termék hiányában. Az érintett árupiacon jelenlévő helyettesítő termékek köre a más műsorelosztó szolgáltatók terméke, az Antenna-Mikro szolgáltatatása, a UPC Direct szolgáltatása és a földi sugárzás vételi lehetősége. Részletesen bemutatta az álláspontja szerinti helyettesítő termékeket, kifogásolva az alperes által meghatározott érintett árupiacot és földrajzi piacot. Hangsúlyozta, hogy a piaci magatartás meghatározásakor figyelembe kell venni a versenytársak piaci magatartását, az ésszerű helyettesítőket, amelyektől függetlenül nem tudja folytatni gazdasági tevékenységét, és amelyek együttese alapján gazdasági erőfölénye nem állapítható meg.
 Kiemelte, hogy miután az alperes 1999-től minden évben vizsgálatot folytatott ellene, már részletesen kifejtette álláspontját a vonatkozásban, hogy milyen szolgáltatói érdek indokolja a szolgáltató egyoldalú szerződésmódosítási jogát, mi indokolja, hogy az ÁSzF-ben jelölt esetekben milyen korlátozó feltételek érvényesülnek, és milyen módon biztosítottak az előfizetői érdekek. A Vj-10/2001. számú eljárásra azért hivatkozott, mert ezen eljárás óta az eljárást lezáró határozatban foglaltak nem változtak, sem jogszabályi, sem ténybeli változás nem következett be a szerződésmódosítási kérdésekben. A hírközlési jogszabályváltozások által előírtaknak tett eleget 2002. március 23-án az addig hatályos Vállalkozási Feltételeknek az ÁszF-fel való felváltásával. Az ÁSzF kialakításakor igyekezett a Vállalkozási Feltételekben leírt gyakorlaton csupán a legszükségesebb, jogszabály által előírt módosításokat végrehajtani. Ennek megfelelően a Vj-10/2001/14. számú határozattal érintett egyoldalú díj és programcsomag módosításról rendelkező klauzula változatlanul került átemelésre az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjaiba.
 Kiemelte, hogy a távközlési előfizetői szerződésekről szóló 249/2001. (XIL 18.) Korm. rendelet (a továbbiakban: R.) az ÁSzF lényeges tartalmi elemeit, valamint struktúráját meghatározta, mellékletének 7. pontja rendelkezett az előfizetői szerződés módosításának egyes eseteiről, a módosítás feltételeiről, a szolgáltató jogáról az egyoldalú szerződés módosítására, az egyoldalú szerződés módosítás esetén az előfizetők tájékoztatásának módjáról, azaz az egyoldalúságot nem önkényesen illesztette be a szerződés pontjai közé, mivel az jogszabályi előírás folytán szerepelt kötelező elemként az ÁSzF-ben. A felperes megjegyezte még, hogy az alperes az általa most számon kért szerződésmódosítási gyakorlatot korábbi eljárásaiban vagylagos lehetőségként írta elő a szolgáltatók számára, miszerint a szolgáltató választhatott, vagy a csúszó árklauzula intézményét alkalmazta, amelyet a felperes alkalmaz, vagy az egyedi szerződésmódosítást tette lehetővé. A Vj-10/2001. számú eljárásban éppen azt fogadta el az alperes, hogy a vagylagos lehetőségek közül a felperes kiválasztotta a számára a gyakorlatban megvalósítható módszert, s azt alkalmazta.
 A bírsági körében kiemelte, hogy az alperes által a jelen eljárás során jogsértőnek tartott ASzF rendelkezéseket a Vj-10/2001. számú eljárásban jogszerűnek tartotta, azokban azóta semmilyen változtatás nem történt. Azzal, hogy az alperes a korábbi határozatával ellentétes döntésében súlyos bírságot szabott ki a terhére, sérti a jogbiztonság általános alkotmányos alapelvét. Hivatkozott továbbá arra, hogy a bírság növeli veszteségeit, illetve, hogy az eljárással érintett ÁSzF 2002. március 23-tól hatályos, ezért a perben érintett Vj-11/2002. számú eljárással vizsgált ár és programcsomag módosítás alkalmazására sor még nem került.
 Az alperes ellenkérelmében a határozatában foglaltak fenntartásával a kereset elutasítását kérte.
 A felperes az eljárás során kereset kiegészítést nyújtott be, amelyben részletezte mindazon eltéréseket, amelyek fennállnak az alperes korábbi vizsgálataihoz képest, kifejtette véleményét, hogy miért téves a hatóság álláspontja az egyoldalú díjmódosításra vonatkozóan, hivatkozott az egyoldalú díjmódosítással szembeni kifogásolási jogra, továbbá arra, hogy visszaélésszerű magatartás hiánya okán a gazdasági erőfölény kérdését nem kell vizsgálni.
 Az elsőfokú bíróság 2.K.30.131/2003/15. számú ítéletében megállapította, hogy a felperes az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjában lévő kikötéseivel gazdasági erőfölényével nem élt vissza, ezért mentesítette a bírság megfizetése alól. Az ítélet indokolásában rögzítette a VJ-10/2001/14. számú határozat rendelkezését, részletezte a felülvizsgálni kért alperesi határozatot, a felperes kereseti kérelmét, továbbá idézett a Vj-10/2001/14. számú határozat felülvizsgálatára indított perben meghozott másodfokú ítélet indokolásából, majd jogi indokolásként kifejtette, hogy "a jelen ügyet közvetlenül megelőzően indult eljárásban vizsgált versenysértés tekintetében a Fővárosi Ítélőtábla idézett ítélete megállapította, hogy a felperes nincs gazdasági erőfölényes helyzetben. Miután nincsenek adatok arra, hogy 2002. év elején a felperes gazdasági erőfölényes helyzetbe került, az elsőfokú bíróság megállapította felperes gazdasági erőfölényének hiányát. A jogsértés hiánya okán a bírságot mellőzte."
 Az alperes fellebbezésében az ítélet megváltoztatásával a felperes keresetének elutasítását, másodlagosan az ítélet hatályon kívül helyezését, és az elsőfokú bíróság megismételt eljárásra utasítását kérte. Nem vitatta a Fővárosi Bíróság azon álláspontját, hogy 2001. és 2002. év eleje között nem történtek olyan piaci változások, amelyek a felperes helyzetét a gazdasági erőfölény szempontjából megváltoztatták volna, de fenntartotta a határozatában kifejtett azon álláspontját, hogy a vizsgálat alá vont időszakban és piacon a felperes gazdasági erőfölényben volt. Álláspontja szerint nem teljesen egyértelmű, hogy az elsőfokú bíróság által idézett másodfokú ítélet megállapítása közvetlenül átvehető lett volna jelen perben. Korábbi másodfokú eljárásokban meghozott döntésekkel és megállapításokkal kívánta alátámasztani határozata megállapításainak helyességét.
 A felperes ellenkérelmében az ítélet helybenhagyását kérte.
 A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét érdemi másodfokú elbírálásra nem tartotta alkalmasnak, mert azt az elsőfokú bíróság az indokolási kötelezettség elmulasztása miatt lényeges eljárási szabálysértéssel hozta meg. Ezért a másodfokú bíróság a 2005. április 20. napján kelt 2.Kf.27.180/2004/7. számú végzésével az elsőfokú bíróság 2.K.30.131/2003/15. számú ítéletét hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróságot a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasította. Előírta az elsőfokú bíróságnak, hogy a megismételt eljárásban határozata rendelkezéseit a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 221.§-ának (1) bekezdésében foglaltaknak megfelelően részletesen meg kell indokolnia. Vizsgálni kell a releváns (földrajzi és áru) piacot, a felperesi gazdasági erőfölény meglétét vagy annak hiányát, és azt, hogy gazdasági erőfölény esetén a felperes azzal visszaélt (vagy vissza élhetett-e), azaz az alperesi határozat jogszerűségét a felperesi jogsértés megállapítása vonatkozásában.
 A megismételt eljárásban a felperes összegző nyilatkozatában változatlan tartalommal fenntartotta a kereseti kérelmében foglaltakat azzal, hogy nem tanúsított a Tpvt. 21.§-ba ütköző magatartást.
 Az alperes a határozatában és korábbi nyilatkozataiban foglaltakat változatlanul fenntartva a felperes keresetének elutasítását kérte.
 Az elsőfokú bíróság a megismételt eljárás eredményeként meghozott ítéletében a versenyhatóság Vj-11/2002/23. számú határozatát hatályon kívül helyezte azzal, hogy az alperes nem bizonyította a felperes gazdasági erőfölényét, amely hiányában az azzal való visszaélés fogalmilag kizárt és ezért az alperes döntésének a konkrét jogsértéssel kapcsolatos részeit nem vizsgálta. Ezt meghaladóan a felperes keresetét - a Tpvt. 21.§-a szerinti jogszerű magatartás kimondására vonatkozó részében - elutasította. Indokolásában kifejtette jogértelmezését a meghatározott földrajzi piac szerint érintett szolgáltatás helyettesíthetőségére vonatkozóan. Ennek eredményeként és ezzel összefüggésben jutott arra a következtetésre, hogy a felperes tényleges erőfölényét igazoló körülmények fennállását a versenyhatóság nem bizonyította. Kiemelte, hogy nem fogadható el az alperes részéről a korábbi döntéseire való hivatkozás, azok megismétlése, hiszen azon határozatok tényállása értelemszerűen - a piaci és műszaki helyzet - rendkívül dinamikus változása okán nem lehet adekvát módon megegyező a jelen ügy tényállásával.
 Az alperes fellebbezésében elsődlegesen az elsőfokú ítélet megváltoztatását és a felperes keresetének elutasítását kérte. Másodlagos kérelme arra irányult, hogy a Fővárosi Ítélőtábla mellőzze az elsőfokú bíróságnak a műsorelosztási szolgáltatásra mint érintett szolgáltatásra, valamint a felperes gazdasági erőfölényének hiányára vonatkozó megállapításait, amellyel kapcsolatosan hivatkozott a korábbi jogalkalmazási gyakorlatra. Ezt meghaladóan utalt arra, hogy a felperes szolgáltatási területén más kábeltelevíziós szolgáltatók nem voltak, így gazdasági erőfölénye a - gyakorlatilag azonos időszakra vonatkozó - körülmények alapján aggálytalanul megállapítható volt.
 A felperes ellenkérelmében a fellebbezés elutasítása mellett az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyását kérte.
 A másodfokú bíróság a fellebbezést a Pp. 256/A.§-ának (1) bekezdés f) pontja alapján tárgyaláson kívül bírálta el.
 Az elsőfokú bíróság a gazdasági erőfölény vonatkozásában való indokolásbeli hiányosság okán helyezte hatályon kívül az alperesi határozatot, míg ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította.
 A másodfokú bíróság a Pp. 253. §-ának (3) bekezdése értelmében az elsőfokú bíróság ítéletét az előterjesztett fellebbezés és ellenkérelem korlátai között bírálhatta felül. Az alperes támadta az elsőfokú ítéletnek a műsorelosztási szolgáltatásra, valamint a gazdasági erőfölény hiányára vonatkozó megállapításait. A felperes csatlakozó fellebbezéssel nem élt, és az ellenkérelmében nem vitatta a jogsértés hiányának megállapítására vonatkozó kereseti kérelmét elutasító ítéleti rendelkezést. Ebből következően a másodfokú bíróság a fellebbezés keretei között eljárva megállapította, hogy az elsőfokú bíróság tévedett, amikor az ügy érdemét érintően kifejtett értékelése után, a bizonyítottság hiánya miatti hatályon kívül helyezésre figyelemmel nem rendelkezett az új eljárásra való kötelezés iránt. Ezzel összefüggésben a Fővárosi Ítélőtábla az alábbiakat emeli ki. A Pp. alkalmazandó 339. §-ának (1) bekezdése értelmében ha a törvény ettől eltérően nem rendelkezik, a bíróság a jogszabálysértő közigazgatási határozatot hatályon kívül helyezi és - szükség esetén - a közigazgatási határozatot hozó szervet új eljárásra kötelezi. A kereseti kérelemhez kötöttség nem érvényesül a tekintetben, hogy a felperes hatályon kívül helyezést, vagy megváltoztatást kér, a per tárgya ugyanis a közigazgatási szerv döntésének felülvizsgálata. Az idézett jogszabályhely azt mondja ki főszabályként, hogy közigazgatási perben a bíróság érdemi döntése a jogszabálysértő közigazgatási határozat hatályon kívül helyezése, emellett szükség esetén a közigazgatási szerv új eljárásra kötelezése. Ha a törvény azt megengedi, a bíróságot a közigazgatási határozatot megváltoztató érdemi döntés meghozatalának a joga is megilleti. Mivel eljárási jogszabálysértés okán került sor a felülvizsgálni kért határozat hatályon kívül helyezésére, a hatóságnak az eljárási jogszabályok megtartásával, a jogsértés kiküszöbölésével kell meghoznia ismételten határozatát. Amennyiben ugyanis a bíróság, súlyos eljárási szabálysértés okán a keresettel támadott határozat érdemi jogszerűségét nem vizsgálhatja, úgy a határozat hatályon kívül helyezése mellett az alperest új eljárásra kell hogy kötelezze, függetlenül attól, hogy kérelemre, vagy hivatalból indult eljárásban hozták azt meg. Az új eljárásra kötelezés akkor mellőzhető, ha a határozat jogszerűségét érdemben vizsgálva a jogsértés hiányát állapítja meg a bíróság. Ez nem teljesült a perbeli ügyben, mivel az elsőfokú bíróság az ügy érdemét érintően mindenre kiterjedő bizonyítást nem folytatott le, hanem indokolásbeli hiányosság miatt helyezte hatályon kívül az alperesi határozatot (a felperes jogszerű magatartásának megállapítása iránti kereseti kérelem elutasítása mellett). A Fővárosi Ítélőtábla elfogadta, hogy a felülvizsgálni kért döntésben a gazdasági erőfölény és az azt megalapozó jogszabályi feltételek mindenre kiterjedő vizsgálata nem történt meg a versenyhatóság részéről. Ezen mulasztás miatt több meghatározó, a döntést lényegesen befolyásoló körülmény feltárásának hiányában az elsőfokú bíróságnak az ügy érdemét részlegesen érintő megállapításai sem tekinthetők megalapozottnak, ezen hiányosságok pótlására a versenyhatóság köteles. Az alperesi fellebbezésben foglaltak alapján, valamint arra figyelemmel, hogy a felperes alkotmányban biztosított jogorvoslati joga ne csorbuljon, a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét akként egészítette ki (egyebekben helybenhagyva), hogy az alperest új eljárásra kötelezte.
 A Fővárosi Ítélőtábla a megismételt közigazgatási eljárásban több releváns körülmény feltárását tartja szükségesnek, amelyek elengedhetetlenek a megalapozott döntés meghozatalához. A perbeli esetben az alperesi határozat nem tartalmazta teljeskörűen a jogsértés megállapításához szükségszerűen vizsgálandó valamennyi, a Tpvt. 21. és 22. §-a szerint meghatározó tényező külön-külön való értékelését, és ezt követően azok együttes összevetését. Ennek megállapításához nem elegendő az alperesnek a korábbi határozataira és gyakorlataira való hivatkozása, mivel a gazdasági erőfölény meglétét minden esetben a konkrét tények feltárása mellett kell vizsgálni. Elengedhetetlen (lett volna) a jogkérdés elbírálásához a Tpvt. 22. §-a szerinti tényállási elemeknek az üggyel összefüggésben felmerült speciális jogszabályi rendelkezésekkel való ütköztetése (amely korábban nem történt meg). A hírközlésről szóló 2001. évi XI. törvény (a továbbiakban: Hkt.) alapvetően megváltoztatta az addig fennálló hírközlési struktúrát, jelentős hatást gyakorolva az ezen a területen lévő szolgáltatókra és azok működésére. A Hkt., valamint az ehhez kapcsolódóan kiadott további, speciális területeket érintő egyéb jogszabályok, így pl. a már hivatkozott R. rendelkezései tekintetében az egyes (újonnan) bevezetett fogalmak értelmezésére és gyakorlati életben való alkalmazására irányulóan már korábban bizonyítást kellett volna lefolytatni, akár a hírközlési hatóság megkeresése útján. Szükségszerű és mellőzhetetlen a Hkt. 110.§-a, valamint a Rádiózásról és televíziózásról szóló 1996. évi I. törvény (a továbbiakban: Rttv.) 2.§-a szerinti fogalomrendszer összevetése és értékelése, különösen a műsorszolgáltatás, műsorelosztás, műsorszétosztás, műsorszórás, műsorterjesztés tekintetében. Ennek eredményeként lehet megalapozottan állást foglalni az érintett piacon a felperes által nyújtott szolgáltatás helyettesíthetőségi lehetőségeiről. Vizsgálandóak a szolgáltatásnyújtást és annak igénybevételét befolyásoló körülmények, konkrétan fel kell tárni és meghatározni ezeket a felperes esetében, és ezzel együtt értékelni a R. rendelkezéseit (előfizetői szerződés, ÁSzF, egyedi előfizetői szerződés, műsorelosztási előfizetői szerződésre vonatkozó írásbeli alak, stb.) az ÁSzF-re vonatkozóan, és vizsgálni kell a Ptk. előírásaira figyelemmel a szerződésmódosítás (előfizetői szerződés és ÁSzF.) lehetőségeit. A pontosan tisztázott fogalmak alkalmazásával van lehetőség arra, hogy a dinamikusan változó műszaki és technikai paraméterek figyelembe vételével a Tpvt. 22.§-a szerinti körülmények megfelelően feltárhatóak és értelmezhetőek legyenek.
 A helyettesíthetőség körében vizsgálandó az is, hogy a Rttv. 117.§-a szerint a műsorelosztókat terhelő szolgáltatási kötelezettség más (pl. műsorszóró) szolgáltatókra kiterjed, vagy sem.
 Mindezek folytán a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezéssel érintett rendelkezését a Pp. 253.§-ának (2) bekezdése alapján azzal a kiegészítéssel hagyta helyben, hogy az alperest új eljárásra kötelezte.
 A megismételt eljárásban az alperesnek a 2004. évi CXL. törvény (Ket.) alapján kell eljárnia és a fentiekben kifejtetteket figyelembe véve kell a felperesi szolgáltatási kötelezettséget is értékelve megállapításait megtennie. A Tpvt. 22.§-ának (2) bekezdésében írtakat vizsgálva azoknak a konkrét, egyedi ügyre vonatkozó alkalmazhatóságát kell vizsgálnia, és ennek eredményeként határozhat arról, hogy a Tpvt. 21.§-ának (1) bekezdés a) pontja szerinti gazdasági erőfölénnyel való visszaélés megvalósult-e a felperes részéről avagy sem. Célszerűnek mutatkozik a már hivatkozott jogszabályi rendelkezések fogalmi rendszerének összevetése, ezek rögzítése és elemzéssel való alátámasztása ahhoz, hogy eldönthető legyen a perbeli érintett piacon a vizsgált gazdasági magatartás miként értékelhető (a vállalkozásokra, a szolgáltatás helyettesíthetőségére, a szolgáltatással érintett felek közötti szerződéses kapcsolatok alakulására figyelemmel).
 A másodfokú bíróság a Pp. 78.§-ának (1) bekezdése alapján kötelezte a felperest, az alperes másodfokú perköltségének megfizetésére, míg a tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt fellebbezési illeték viselésére a 6/1986. (VI.26.) IM. rendelet 13.§-ának (2) bekezdése alapján köteles.
 Budapest, 2007. évi január hó 10. napján
 2002. 11. 28


type: other

text:
Social- och hälsovårdsministeriets förordning... 57/2008 - Ursprungliga författningar - FINLEX ®
 Du är här: Finlex › Lagstiftning › Ursprungliga författningar › 2008 › 57/2008
 Social- och hälsovårdsministeriets förordning om grunderna för ersättning för läkar- och tandläkarutbildning samt hälsovetenskaplig forskning på universitetsnivå år 2008
 I enlighet med social- och hälsovårdsministeriets beslut föreskrivs med stöd av 47 § 2 mom. och 47 b § 1 mom. i lagen av den 1 december 1989 om specialiserad sjukvård (1062/1989), sådana de lyder, 47 § 2 mom. i lag 1115/1999 och 47 b § 1 mom. i lag 1227/2004:
 Den ersättning för kostnader för läkar- och tandläkarutbildning som betalas till en samkommun som är huvudman för ett universitetssjukhus uppgår till 64 700 euro för en enhet beräknad enligt det sammanlagda medeltalet medicine licentiatexamina och odontologie licentiatexamina och nya studerande.
 Ersättningen för varje specialläkarexamen och specialtandläkarexamen är 64 700 euro. Den ersättning som betalas för en specialläkarexamen som avses i 3 a § 2 mom. i den genom förordningen om specialläkarexamen (678/1998) upphävda förordningen om specialläkarexamen (691/1985), nedan den upphävda förordningen, är dock 23 500 euro.
 Sådan ersättning som avses i 2 mom. betalas inte för kostnader som föranleds av specialläkarexamina inom idrottsmedicin, hälsovård, företagshälsovård och allmän medicin, av specialtandläkarexamen inom hälsovård eller av sådan utbildning som krävs för administrativ kompetens och som avses i 3 a § 3 mom. i den upphävda förordningen och i 6 a § i förordningen om specialtandläkarexamen (629/1984). Om ett universitetssjukhus ger utbildning inom ett utbildningsprogram som leder till specialläkarexamen inom idrottsmedicin, hälsovård, företagshälsovård och allmän medicin eller utbildning inom ett utbildningsprogram som leder till specialtandläkarexamen inom hälsovård betalas till den samkommun som är huvudman för sjukhuset 1 370 euro i ersättning per utbildningsmånad enligt ett utbildningsprogram som universitetet har godkänt och för varje läkare eller tandläkare som deltagit i utbildningen.
 När ett universitet för specialiseringsutbildning för tandläkare anlitar ett universitetssjukhus för vilket en sådan samkommun är huvudman inom vars område det finns ett universitet vid vilket specialtandläkarexamen enligt förordningen om specialtandläkarexamen inte kan avläggas, skall, till den samkommun som är huvudman för det universitetssjukhus som ger utbildningen, för varje tandläkare som deltagit i utbildningen, betalas 1 370 euro i ersättning per utbildningsmånad enligt ett utbildningsprogram som universitetet har godkänt.
 När ett universitet för specialiseringsutbildning för läkare eller tandläkare i stället för ett universitetssjukhus anlitar någon annan verksamhetsenhet inom hälso- och sjukvården med en samkommun som huvudman, en verksamhetsenhet inom hälso- och sjukvården med en kommun som huvudman, ett statligt sinnessjukhus eller en sådan verksamhetsenhet inom hälso- och sjukvården som avses i 2 § i statsrådets förordning om serviceproducenter som är berättigade till ersättning för kostnader för läkar- och tandläkarutbildning samt hälsovetenskaplig forskning på universitetsnivå (1103/2005) är ersättningen för de kostnader som utbildningen medför för serviceproducenten 1 370 euro per utbildningsmånad enligt ett utbildningsprogram som universitetet har godkänt och för varje läkare eller tandläkare som deltagit i utbildningen. Ersättning betalas dock inte för kostnader för utbildning som krävs för administrativ kompetens och som avses i 3 a § 3 mom. i den upphävda förordningen och i 6 a § i förordningen om specialtandläkarexamen.
 Tilläggsutbildning för läkare inom primärvården och praktisk tjänstgöring för tandläkare samt tjänstgöring som i vissa fall förutsätts av personer som avlagt grundexamen utomlands
 Den ersättning som för kostnader för tilläggsutbildning för läkare inom primärvården och för kostnader som föranleds av praktisk tjänstgöring för legitimerade tandläkare samt för kostnader för sådan utbildning eller tjänstgöring som kan jämställas med dessa och likaså den ersättning som för kostnader för tjänstgöring som avses i 14 § i förordningen om yrkesutbildade personer inom hälso- och sjukvården (564/1994) betalas till en kommun eller samkommun som är huvudman för ett sjukvårdsdistrikt eller en hälsovårdscentral är 1 370 euro per månad för varje läkare eller tandläkare som deltagit i utbildningen eller fullgjort tjänstgöringen.
 För att ersättning skall betalas krävs minst en månads sammanhängande utbildning eller tjänstgöring för varje läkare eller tandläkare som deltagit i utbildningen eller fullgjort tjänstgöringen.
 Poängsättning för forskningsrapporter som publicerats åren 2004–2006
 Ersättningen för kostnader som föranleds av hälsovetenskaplig forskning på universitetsnivå vid en verksamhetsenhet inom hälso- och sjukvården som en kommun eller samkommun är huvudman för, vid ett statligt sinnessjukhus eller en sådan verksamhetsenhet inom hälso- och sjukvården som avses i 1 § i förordningen om serviceproducenter som är berättigade till ersättning för kostnader för läkar- och tandläkarutbildning samt hälsovetenskaplig forskning på universitetsnivå beräknas på basis av publikationspoäng som fastställs som följer:
 doktorsavhandling som monografi 6
 doktorsavhandling som består av en sammanställning av publikationer 1
 artikel som publicerats i någon av följande finska hälsovetenskapliga publikationer, i vilka används ett förfarande med extern utvärdering:
 Kommunalläkaren
 för artiklar som publicerats i en utländsk publikation ges poäng enligt deras impact-faktor enligt följande:
 impact-faktor lägre än 1 1
 " 1–lägre än 4 2
 " 4 eller över 3
 För erhållande av ersättning krävs att de sammanlagda publikationspoängen för en verksamhetsenhet inom hälso- och sjukvården under 2004–2006 är minst tre.
 Publikationspoängens värde
 Värdet av en sådan publikationspoäng som avses i 5 § är 5 791,50 euro.
 Antalet examina och publikationspoäng
 Det sammanlagda antalet examina och publikationspoäng samt de i 1 § 1 mom. avsedda examina och nya studerande beräknas som medeltalet för de tre senaste kalenderår för vilka uppgifter kan erhållas.
 Poängsättning för forskningsrapporter som publicerats år 2007 och beaktande av poäng vid beräkning av ersättning
 Ersättningen för kostnader som föranleds av hälsovetenskaplig forskning på universitetsnivå vid sådana verksamhetsenheter inom hälso- och sjukvården som avses i 5 § 1 mom. beräknas i fråga om forskningsrapporter som publicerats år 2007 på basis av publikationspoäng som fastställs som följer:
 artikel som publicerats i någon av följande publikationer, i vilka används ett förfarande med extern utvärdering:
 För erhållande av ersättning krävs att de sammanlagda publikationspoängen för en verksamhetsenhet inom hälso- och sjukvården under 2005–2007 är minst tre.
 Anvisande av ersättning för forskningskostnader för forskning som hänför sig till hälsovårdsservicesystemet
 En samkommun som är huvudman för ett universitetssjukhus skall av den ersättning som den erhållit med stöd av 5 § anvisa minst en tiondedel för forskning kring effekterna och kostnadseffekterna av undersöknings- och behandlingsmetoder samt för forskning som hänför sig till hälsovårdsservicesystemet, i synnerhet hälsovårdscentralerna. Kliniska läkemedelsundersökningar i anslutning till ansökan om ett sådant försäljningstillstånd för läkemedelspreparat som avses i 21 § i läkemedelslagen (395/1987) räknas inte som undersökningar av effekterna och kostnadseffekterna av undersöknings- och behandlingsmetoder.
 Ansökan om ersättning och avgörande av ansökan
 Kommuner, samkommuner, statliga sinnessjukhus och andra serviceproducenter skall ansöka om i 47 a § 2 och 3 mom. i lagen om specialiserad sjukvård (1062/1989) avsedd ersättning halvårsvis på så sätt att ersättning för det första halvåret söks senast den 30 september samma år och ersättning för det andra halvåret senast den 31 mars följande år.
 En ansökan om ersättning som inlämnats inom den tid som anges i 1 mom. skall avgöras av länsstyrelsen under det kalenderår då ansökan inkommit till länsstyrelsen.
 Om ansökan inte är tillräcklig som grund för avgörandet, skall en begäran om komplettering av ansökan sändas till sökanden utan dröjsmål.
 En samkommun som är huvudman för ett universitetssjukhus skall före utgången av juni 2009 lämna social- och hälsovårdsministeriet en utredning över hur den ersättning som samkommunen erhållit med stöd av 1, 2 och 5 § har använts. Andra serviceproducenter som är huvudmän för sådana verksamhetsenheter inom hälso- och sjukvården som avses i 5 § skall inom samma tid lämna en utredning över hur den ersättning som de erhållit med stöd av 5 § har använts.
 I en i 1 mom. avsedd utredning över användningen av den ersättning som erhållits med stöd av 5 § skall specificeras på vilket sätt den totala ersättning som erhållits har anvisats för grundforskning, klinisk forskning samt forskning kring funktionen hos och effekterna av hälsovårdsservicesystemet jämte annan forskning. I utredningen skall dessutom specificeras hur den finansiering som ersättningstagaren anvisat för forskning som avses i denna förordning indelas i finansiering som erhållits med stöd av 5 §, i finansiering som annars givits av huvudmannen för verksamhetsenheten inom hälso- och sjukvården och i annan finansiering.
 Huvudmän för verksamhetsenheter inom hälso- och sjukvården som avses i förordningen om serviceproducenter som är berättigade till ersättning för kostnader för läkar- och tandläkarutbildning samt hälsovetenskaplig forskning på universitetsnivå skall dessutom lämna social- och hälsovårdsministeriet de uppgifter om verksamheten och om finansieringen av den som ministeriet begär.
 Förordningen tillämpas på ersättningar som betalas för år 2008. Förordningens 8 § tillämpas dock vid beräknandet av ersättning som betalas för år 2009.
 1 § - Utbildning vid universitetssjukhus2 § - Grundutbildning vid någon annan enhet än ett universitetssjukhus3 § - Specialiseringsutbildning vid någon annan enhet än ett universitetssjukhus4 § - Tilläggsutbildning för läkare inom primärvården och praktisk tjänstgöring för tandläkare samt tjänstgöring som i vissa fall förutsätts av personer som avlagt grundexamen utomlands5 § - Poängsättning för forskningsrapporter som publicerats åren 2004–20066 § - Publikationspoängens värde7 § - Antalet examina och publikationspoäng8 § - Poängsättning för forskningsrapporter som publicerats år 2007 och beaktande av poäng vid beräkning av ersättning9 § - Anvisande av ersättning för forskningskostnader för forskning som hänför sig till hälsovårdsservicesystemet10 § - Ansökan om ersättning och avgörande av ansökan11 § - Skyldighet att lämna uppgifter12 § - Ikraftträdande


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Dôležité právne oznámenie
 |
 21998D0709(02)
 Úradný vestník L 193 , 09/07/1998 S. 0039 - 0039
 Rozhodnutie Spoločného výboru EHSč. 73/97zo 4. októbra 1997,ktorým sa mení a dopĺňa protokol 31 k Dohode o EHP o spolupráci v špecifických oblastiach mimo štyroch slobôdSPOLOČNÝ VÝBOR EHP,so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, ktorá bola upravená Protokolom upravujúcim Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, ďalej označovanú ako "dohoda", a najmä na jej články 86 a 98,keďže protokol 31 k dohode bol zmenený a doplnený, okrem iného, aj rozhodnutím Spoločného výboru EHP č. 54/96 [1];keďže je vhodné rozšíriť spoluprácu zmluvných strán dohody tak, aby zahŕňala program opatrení spoločenstva pri prevencii drogovej závislosti v rámci opatrení v oblasti verejného zdravia (1996 až 2000), ktoré je stanovené v rozhodnutí Európskeho parlamentu a Rady č. 102/97/ES [2];keďže protokol 31 k dohode je preto potrebné zmeniť a doplniť, aby sa umožnila takáto rozšírená spolupráca od 1. januára 1997,ROZHODLA TAKTO:Článok 11. V protokole 31 k dohode sa k článku 16 ods. 1 pridá táto zarážka:"— 397 D 0102: rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady 102/97/ES zo 16. decembra 1996, ktorým sa prijíma program opatrení spoločenstva týkajúci sa prevencie drogovej závislosti v rámci opatrení v oblasti verejného zdravia (1996 až 2000) (Ú. v. ES L 19, 22.1.1997, s. 25)."2. Článok 16 ods. 2 sa nahrádza takto:"2. Štáty Európskeho združenia voľného obchodu EFTA sa od 1. januára 1996 zúčastnia na programoch a opatreniach spoločenstva uvedených v prvých troch zarážkach odseku 1 a od 1. januára 1997 na programe uvedenom v štvrtej zarážke."Článok 2Toto rozhodnutie nadobudne účinnosť 5. októbra 1997, ak boli spoločnému výboru EHP urobené oznámenia podľa článku 103 ods. 1 dohody. Bude sa uplatňovať od 1. januára 1997.Článok 3Toto rozhodnutie bude uverejnené v oddiele EHP a v doplnku EHP k Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.V Bruseli 4. októbra 1997Za Spoločný výbor EHPpredsedaE. Bull[1] Ú. v. ES L 21, 23.1.1997, s. 9.[2] Ú. v. ES L 19, 22.1.1997, s. 25.--------------------------------------------------


type: caselaw

text:
15.5.1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 136/1
 I
 (Meddelelser)
 DOMSTOLEN
 DOMSTOLEN
 DOMSTOLENS DOM godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF)
 nr. 2211/78 (EFT L 264 af 27.9.1978, s. 1), har Domstolen,
 sammensat af præsidenten, G.C. Rodrı́guez Iglesias, afdelings-
 af 2. marts 1999 formændene P.J.G. Kapteyn, J.-P. Puissochet, G. Hirsch og P.
 Jann samt dommerne G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida,
 C. Gulmann, D.A.O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón,
 i sag in C-416/96, Nour Eddline El-Yassini mod Secretary M. Wathelet og R. Schintgen (refererende dommer); generalad-
 of State for the Home Department (anmodning om vokat: P. Léger; justitssekretær: ekspeditionssekretær D. Louter-
 præjudiciel afgørelse fra Immigration Adjudicator) (1) man-Hubeau, den 2. marts 1999 afsagt dom, hvis konklusion
 lyder således:
 (»Begrebet “national ret” i traktatens artikel 177’s forstand
 — samarbejdsaftalen EØF-Marokko — artikel 40, stk. 1 — Artikel 40, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske
 forbud mod forskelsbehandling for så vidt angår arbejdsvil- Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marokko, som blev underteg-
 kår og aflønning — direkte virkning — rækkevidde — afslag net i Rabat den 27. april 1976 og godkendt på Fællesskabets vegne
 på at forlænge opholdstilladelse, hvorved en marokkansk ved Rådets forordning (EØF) nr. 2211/78, skal fortolkes således, at
 arbejdstagers beskæftigelse i en medlemsstat bringes til den i princippet ikke er til hinder for, at modtagermedlemsstaten
 ophør«) afslår at forlænge opholdsbeviset for en marokkansk arbejdstager,
 som den har tilladt at rejse ind på sit område og tage erhvervsmæssig
 beskæftigelse, for hele den periode, hvorunder den pågældende udøver
 (1999/C 136/01) denne beskæftigelse, når den oprindelige grund til at give ham
 opholdsret ikke længere består på tidspunktet for udløbet af hans
 opholdstilladelse.
 (Processprog: engelsk)
 Forholdet vil kun være et andet, såfremt dette afslag berører en ret til
 faktisk udøvelse af en beskæftigelse, som modtagermedlemsstaten
 har indrømmet den pågældende ved, at de kompetente nationale
 myndigheder har meddelt ham en behørig arbejdstilladelse for en
 (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig- længere periode end opholdsbeviset, uden at afslaget er begrundet i
 gjort i Samling af Afgørelser) nogat hensyn til beskyttelse af statens lovlige interesser såsom
 hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed. Det tilkommer
 den nationale ret at vurdere, om dette er tilfældet.
 I sag C-416/96, angående en anmodning, som Immigration
 Adjudicator i medfør af EF-traktatens artikel 177 har indgivet
 til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag, Nour
 Eddline EI-Yassini mod Secretary of State for the Home (1) EFT C 74 af 8.3.1997.
 Department, at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende
 fortolkningen af artikel 40, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem
 Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Kongeriget Marok-
 ko, som er undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 31998D1017(01)
 Beschluß des Rates vom 12. Oktober 1998 zur Ernennung eines Mitglieds des Beirats der Euratom- Versorgungsagentur
 Amtsblatt Nr. C 320 vom 17/10/1998 S. 0001 - 0001
 BESCHLUSS DES RATES vom 12. Oktober 1998 zur Ernennung eines Mitglieds des Beirats der Euratom-Versorgungsagentur (98/C 320/01)DER RAT DER EUROPÄISCHEN UNION -gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Atomgemeinschaft, insbesondere auf Artikel 54 Absätze 2 und 3,gestützt auf Artikel X der Satzung der Euratom-Versorgungsagentur (1), zuletzt geändert durch den Beschluß 95/1/EG, Euratom, EGKS vom 1. Januar 1995 (2),gestützt auf den Beschluß des Rates vom 27. Juni 1997 zur Ernennung der Mitglieder des Beirats der Euratom-Versorgungsagentur (3),nach Stellungnahme der Kommission,in Erwägung nachstehender Gründe:Der Sitz eines Mitglieds des vorgenannten Beirats ist aufgrund des Ausscheidens von Frau Elaine DRAGE, über das der Rat am 12. Februar 1998 unterrichtet wurde, freigeworden.Dieser Sitz ist mithin neu zu besetzen.Die britische Regierung hat am 12. Februar 1998 eine Kandidatur unterbreitet -BESCHLIESST:Einziger Artikel Herr Ian HOLT wird für die verbleibende Amtszeit der Mitglieder des Beirats der Euratom-Versorgungsagentur, d. h. bis zum 28. März 1999, zum Mitglied dieses Beirats ernannt.Geschehen zu Luxemburg am 12. Oktober 1998.Im Namen des RatesDer PräsidentR. EDLINGER(1) ABl. 27 vom 6.12.1958, S. 534/58.(2) ABl. L 1 vom 1.1.1995, S. 1.(3) ABl. C 210 vom 11.7.1997, S. 3.


jurisdiction: US

text:
 223 Md. 228 (1960)
 163 A.2d 622
 SMITH
 v.
 STATE HARRISON
 v.
 STATE (Two Appeals in One Record)
 [No. 13, September Term, 1960.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided September 21, 1960.
 The cause was argued before BRUNE, C.J., and HENDERSON, HAMMOND, PRESCOTT and HORNEY, JJ.
 Bryan B. Haddaway for the appellants.
 Clayton A. Dietrich, Assistant Attorney General, with whom were C. Ferdinand Sybert, Attorney General, Saul A. Harris, State's Attorney for Baltimore City, and E. Thomas Maxwell, Jr., Assistant State's Attorney, on the brief, for the appellee.
 PER CURIAM:
 The appellants, Smith and Harrison, were jointly indicted on a charge of robbery with a deadly weapon. They were *229 tried together in the Criminal Court of Baltimore by the court, sitting without a jury, and both were convicted.
 The appellant Smith claims that no verdict was rendered in the case. The record extract (page 33) and the docket entries show this contention to be untrue, and that a verdict of "guilty on the first count" was pronounced by the court.
 The only other point raised by the appellants is a claim that the evidence was insufficient to justify their conviction.
 Our duties and the scope of our review, when the question of the sufficiency of the evidence to convict in a criminal case is presented, have been so recently and repeatedly stated that we do not deem it necessary again to set them forth here. Among the many cases that do state them, see: Clay v. State, 211 Md. 577; Kier v. State, 216 Md. 513; Walker v. State, 220 Md. 453, and Brown v. State, 222 Md. 312.
 Neither do we deem it necessary to insert in this opinion the evidence in detail. It will suffice to say that the testimony adduced by the State and the proper inferences therefrom amply warranted (if they did not impel) the trier of facts in concluding that all of the constituent elements of the crime charged had been established beyond a reasonable doubt.
 Judgment affirmed.


text:
 30.4.2015
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 111/3
 GROZĪTAIS NOLĪGUMS,
 ar ko izveido Vidusjūras Vispārējo zivsaimniecības komisiju
 Līgumslēdzējas puses,
 ATGĀDINOT starptautiskās tiesību normas, kas atspoguļotas Apvienoto Nāciju Organizācijas 1982. gada 10. decembra Jūras tiesību konvencijas attiecīgajos noteikumos,
 ATGĀDINOT arī 1995. gada 4. decembra Nolīgumu par 1982. gada 10. decembra Jūras tiesību konvencijas īstenošanu attiecībā uz transzonālo zivju krājumu un tālu migrējošo zivju krājumu saglabāšanu un pārvaldību, 1993. gada 24. novembra Nolīgumu par zvejas kuģu atbilstības veicināšanu starptautiskajiem saglabāšanas un pārvaldības pasākumiem atklātā jūrā, kā arī par citiem attiecīgiem starptautiskiem instrumentiem, kuri attiecas uz dzīvo jūras resursu saglabāšanu un pārvaldību,
 ŅEMOT VĒRĀ Atbildīgas zivsaimniecības rīcības kodeksu, kuru Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas konference pieņēmusi tās divdesmit astotajā sesijā 1995. gada 31. oktobrī, un saistītos instrumentus, ko pieņēmusi Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas konference,
 BŪDAMAS SAVSTARPĒJI IEINTERESĒTAS dzīvo jūras resursu attīstībā un pareizā izmantošanā Vidusjūrā un Melnajā jūrā (turpmāk “piemērošanas apgabals”),
 ATZĪSTOT piemērošanas apgabala dažādo apakšreģionu specifiku,
 APŅĒMUŠĀS nodrošināt dzīvo jūras resursu un jūras ekosistēmu ilgtermiņa saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu piemērošanas apgabalā,
 APZINOTIES ekonomiskās, sociālās un uzturvērtības priekšrocības, kas izriet no dzīvo jūras resursu ilgtspējīgas izmantošanas piemērošanas apgabalā,
 APZINOTIES arī to, ka saskaņā ar starptautiskajām tiesību normām valstīm ir jāsadarbojas dzīvo jūras resursu saglabāšanā un pārvaldībā un to ekosistēmu aizsardzībā,
 APLIECINOT, ka atbildīga akvakultūra mazina slodzi uz dzīvajiem jūras resursiem un ieņem nozīmīgu vietu ūdeņu dzīvo resursu stiprināšanā un labākā izmantošanā, tostarp pārtikas nodrošināšanā,
 APZINOTIES nepieciešamību novērst negatīvu ietekmi uz jūras vidi, saglabāt bioloģisko daudzveidību un līdz minimumam samazināt risku, ka dzīvo jūras resursu izmantošana un ekspluatācija varētu radīt ilgtermiņa vai neatgriezenisku ietekmi,
 PATUROT PRĀTĀ, ka rezultatīvai saglabāšanai un pārvaldībai ir jābalstās uz labāko pieejamo zinātnisko informāciju un uz piesardzīgas pieejas piemērošanu,
 ZINOT TO, cik nozīmīgas ir piekrastes zvejnieku kopienas un ka zvejnieki, attiecīgās nozares organizācijas un pilsoniskās sabiedrības organizācijas ir jāiesaista lēmumu pieņemšanas procesā,
 APŅĒMUŠĀS faktiski sadarboties un veikt pasākumus, lai aizkavētu, novērstu un izskaustu nelegālu, nereģistrētu un neregulētu zveju,
 APZINOTIES jaunattīstības valstu īpašās vajadzības pēc palīdzības, lai tās varētu faktiski piedalīties dzīvo jūras resursu saglabāšanā, pārvaldībā un audzēšanā,
 PĀRLIECINĀTAS PAR TO, ka dzīvo jūras resursu saglabāšanai un ilgtspējīgai izmantošanai piemērošanas apgabalā un to jūras ekosistēmu aizsardzībai, kurās minētie resursi ir sastopami, ir svarīga nozīme jūras nozaru izaugsmē un ilgtspējīgā attīstībā,
 APZINOTIES vajadzību Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas satvarā saskaņā ar tās konstitūcijas XIV pantu šo mērķu sasniegšanai izveidot Vidusjūras Vispārējo zivsaimniecības komisiju (kuras akronīms ir GFCM),
 IR VIENOJUŠĀS PAR TURPMĀKO.
 1. pants
 (Terminu lietojums)
 Šajā nolīgumā:
 a)
 “1982. gada konvencija” ir Apvienoto Nāciju Organizācijas 1982. gada 10. decembra Jūras tiesību konvencija;
 b)
 “1995. gada nolīgums” ir 1995. gada 4. decembra Nolīgums par Apvienoto Nāciju Organizācijas 1982. gada 10. decembra Jūras tiesību konvencijas noteikumu īstenošanu attiecībā uz transzonālo zivju krājumu un tālu migrējošo zivju krājumu saglabāšanu un pārvaldību;
 c)
 “akvakultūra” ir ūdeņu dzīvo resursu audzēšana;
 d)
 “Līgumslēdzēja puse” ir ikviena valsts un reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, kas ietilpst Komisijā saskaņā ar 4. pantu;
 e)
 “sadarbības partneris, kas nav Līgumslēdzēja puse” ir Organizācijas loceklis vai asociētais loceklis un tādas valstis, kas nav locekles, bet ir Apvienoto Nāciju Organizācijas vai tās specializētās aģentūras locekles, kas nav oficiāli pievienojušās Komisijai kā Līgumslēdzējas puses, taču ievēro 8. panta b) punktā minētos pasākumus;
 f)
 “zveja” ir dzīvo jūras resursu meklēšana, pievilināšana, atrašana, zvejošana, notveršana vai ieguve, vai jebkura darbība, kuras pamatoti sagaidāmais rezultāts ir dzīvo jūras resursu pievilināšana, atrašana, zvejošana, notveršana vai ieguve;
 g)
 “zvejas kapacitāte” ir lielākais zivju apjoms, kuru zvejniecība vai viena zvejas vienība (piemēram, zvejnieks, kopiena, kuģis vai flote) varētu iegūt noteiktā periodā (piemēram, sezonā, gadā), ņemot vērā zivju krājuma biomasu un vecuma struktūru un tehnoloģijas pašreizējo stāvokli, ja nav noteikti regulējoši nozvejas ierobežojumi un pieejamie līdzekļi tiek pilnībā izmantoti;
 h)
 “zvejas piepūle” ir apjoms, kādā konkrēta tipa zvejas rīku izmanto zvejas vietā noteiktā laika vienībā (piemēram, tralēšanā pavadītās stundas dienā, ievietoto āķu skaits dienā vai no krasta velkamā vada ievietošanu skaits dienā). Ja izmanto divu vai vairāku veidu zvejas rīkus, attiecīgos piepūles rādītājus pirms saskaitīšanas koriģē līdz noteiktam standartam;
 i)
 “ar zveju saistītas darbības” ir ikviena operācija, ko veic zvejas darbību atbalstam vai sagatavošanai, tostarp zivju izkraušana, iepakošana, apstrāde, pārkraušana citā kuģī vai transportēšana, kā arī personāla, degvielas, zvejas rīku un citu piegāžu nodrošināšana;
 j)
 “nelegāla, nereģistrēta un neregulēta zveja” ir darbības, kas minētas 3. punktā FAO 2001. gada Starptautiskajā rīcības plānā, lai aizkavētu, novērstu un izskaustu nelegālu, nereģistrētu un neregulētu zveju;
 k)
 “maksimālais ilgtspējīgas ieguves apjoms” ir lielākais teorētiskais līdzsvarotas ieguves apjoms, kuru pastāvīgi (caurmērā) var iegūt no krājuma pašreizējos (caurmēra) vides apstākļos, neietekmējot atjaunošanās procesu;
 l)
 “transzonāli zivju krājumi” ir krājumi, kuri sastopami gan ekskluzīvajās ekonomikas zonās, gan apgabalos, kas atrodas aiz ekskluzīvajām ekonomikas zonām vai blakus tām;
 m)
 “kuģis” ir jebkurš zvejas kuģis, cita veida kuģis vai laiva, kuru izmanto zvejai vai ar zveju saistītām darbībām vai kurš ir aprīkots vai paredzēts izmantošanai zvejai vai ar zveju saistītām darbībām.
 2. pants
 (Mērķis)
 1. Līgumslēdzējas puses Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas (turpmāk “Organizācija”) satvarā izveido komisiju, ko sauc par Vidusjūras Vispārējo zivsaimniecības komisiju (turpmāk “Komisija”) un kas īsteno funkcijas un pilda pienākumus, kuri izklāstīti šajā nolīgumā.
 2. Nolīguma mērķis ir nodrošināt dzīvo jūras resursu saglabāšanu un bioloģiskajā, sociālajā, ekonomiskajā un vides aspektā ilgtspējīgu izmantošanu, kā arī akvakultūras ilgtspējīgu attīstību piemērošanas apgabalā.
 3. Komisijas galvenā mītne ir Romā, Itālijā.
 3. pants
 (Piemērošanas apgabals)
 1. Šā nolīguma piemērošanas ģeogrāfiskais apgabals aptver visus Vidusjūras un Melnās jūras ūdeņus.
 2. Nekas šajā nolīgumā, ne arī akts vai darbība, kas veikta, izpildot šo nolīgumu, nenozīmē to, ka kāda no Līgumslēdzējām pusēm atzīst kādas Līgumslēdzējas puses prasījumus vai nostāju attiecībā uz ūdeņu un zonu juridisko statusu un platību.
 4. pants
 (Dalība)
 1. Komisijas locekļi var būt Organizācijas locekļi un asociētie locekļi, un tādas valstis, kas nav Organizācijas locekles, bet ir Apvienoto Nāciju Organizācijas, tās specializētās aģentūras locekles,
 a)
 kuras ir:
 i)
 piekrastes valstis vai asociētie locekļi, kas pilnībā vai daļēji atrodas piemērošanas apgabalā;
 ii)
 valstis vai asociētie locekļi, kuru kuģi piemērošanas apgabalā zvejo vai plāno zvejot krājumos, uz kuriem attiecas šis nolīgums; vai
 iii)
 reģionālas ekonomikas integrācijas organizācijas, kuru locekles ir kāda no i) vai ii) punktā minētajām valstīm un kurām minētā valsts ir nodevusi kompetenci jautājumos, uz ko attiecas šis nolīgums;
 b)
 un kuras pieņem šo nolīgumu saskaņā ar 23. panta noteikumiem.
 2. Šajā nolīgumā frāze “kuru kuģi” attiecībā uz Līgumslēdzēju pusi, kas ir reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, apzīmē šādas Līgumslēdzējas puses, kas ir reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, dalībvalsts kuģus.
 5. pants
 (Vispārīgie principi)
 Īstenojot šā nolīguma mērķi, Komisija:
 a)
 pieņem ieteikumus par saglabāšanas un pārvaldības pasākumiem, kuru mērķis ir ilgtermiņā nodrošināt zvejas darbību ilgtspēju, lai saglabātu dzīvos jūras resursus, zvejniecības un akvakultūras ekonomisko un sociālo dzīvotspēju; pieņemot šādus ieteikumus, Komisija īpašu uzmanību pievērš pasākumiem, ko veic, lai nepieļautu pārzveju un līdz minimumam samazinātu izmetumus. Komisija pievērš īpašu uzmanību arī potenciālajai ietekmei uz mazapjoma zveju un vietējām kopienām;
 b)
 ņemot vērā attiecīgos vides, ekonomiskos un sociālos faktorus, saskaņā ar 8. panta b) punktu izstrādā atbilstīgus pasākumus, kuri pamatojas uz labāko pieejamo zinātnisko ieteikumu;
 c)
 piemēro piesardzīgu pieeju saskaņā ar 1995. gada nolīgumu un FAO Atbildīgas zivsaimniecības rīcības kodeksu;
 d)
 atzīst akvakultūru, tostarp mākslīgi ataudzētu resursu zveju, par līdzekļiem, ar kuriem veicina ienākumu un uztura dažādošanu, un tādējādi nodrošina to, ka dzīvie jūras resursi tiek izmantoti atbildīgā veidā, tiek saglabāta ģenētiskā daudzveidība un līdz minimumam samazināta negatīvā ietekme uz vidi un vietējām kopienām;
 e)
 vajadzības gadījumā veicina apakšreģionālu pieeju zvejniecības pārvaldībā un akvakultūras attīstībā, lai labāk ņemtu vērā Vidusjūras un Melnās jūras specifiku;
 f)
 veic atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu tās ieteikumu ievērošanu ar mērķi novērst un izskaust nelegālas, nereģistrētas un neregulētas zvejas darbības;
 g)
 veicina lēmumu pieņemšanas procesu un citu darbību pārredzamību un
 h)
 veic citas attiecīgas darbības, kas Komisijai var būt vajadzīgas, lai tā realizētu iepriekš noteiktos principus.
 6. pants
 (Komisija)
 1. Komisijas sesijās katru Līgumslēdzēju pusi pārstāv viens delegāts, ko var pavadīt aizstājējs, eksperti un padomdevēji. Aizstājējiem, ekspertiem un padomdevējiem, kas piedalās Komisijas sanāksmēs, nav balsstiesību, izņemot aizstājējus, kas rīkojas tāda delegāta vietā, kurš sanāksmē nepiedalās.
 2. Ievērojot 3. punktu, katrai Līgumslēdzējai pusei ir viena balss. Komisijas lēmumus pieņem ar balsu vairākumu, ja vien šajā nolīgumā nav noteikts citādi. Kvorums ir visu Komisijas locekļu vairākums.
 3. Reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, kas ir Komisijas Līgumslēdzēja puse, ir tiesīga jebkurā Komisijas vai Komisijas palīgstruktūras sanāksmē izmantot balsis, kas atbilst tās dalībvalstu skaitam, kuras ir tiesīgas balsot šādā sanāksmē.
 4. Reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, kas ir Komisijas Līgumslēdzēja puse, savas dalības tiesības attiecīgajās kompetences jomās izmanto alternatīvi ar savām dalībvalstīm, kas ir Komisijas Līgumslēdzējas puses. Ja reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, kas ir Komisijas Līgumslēdzēja puse, izmanto savas balsstiesības, tās dalībvalstis savas balsstiesības neizmanto, un otrādi.
 5. Jebkura Komisijas Līgumslēdzēja puse var lūgt reģionālai ekonomikas integrācijas organizācijai, kas ir Komisijas Līgumslēdzēja puse, vai tās dalībvalstīm, kas ir Komisijas Līgumslēdzējas puses, sniegt informāciju par to, vai konkrētajā jautājumā kompetence pieder reģionālajai ekonomikas integrācijas organizācijai, kas ir Līgumslēdzēja puse, vai tās dalībvalstīm. Pēc šāda lūguma reģionālā ekonomikas integrācijas organizācija vai attiecīgās dalībvalstis sniedz šo informāciju.
 6. Reģionāla ekonomikas integrācijas organizācija, kas ir Komisijas Līgumslēdzēja puse, vai tās dalībvalstis, kas ir Komisijas Līgumslēdzējas puses, pirms katras Komisijas vai Komisijas palīgstruktūras sanāksmes norāda, vai attiecīgajā jautājumā, ko apspriedīs sanāksmē, kompetence pieder reģionālajai ekonomikas integrācijas organizācijai vai tās dalībvalstīm un vai, balsojot par katru konkrēto dienaskārtības punktu, savas balsstiesības izmantos reģionālā ekonomikas integrācijas organizācija vai tās dalībvalstis. Nekas šajā punktā reģionālajai ekonomikas integrācijas organizācijai, kas ir Komisijas Līgumslēdzēja puse, vai tās dalībvalstīm, kas ir Komisijas Līgumslēdzējas puses, neliedz šā punkta īstenošanas nolūkos pieņemt vienotu deklarāciju, kura paliek spēkā attiecībā uz visās turpmākajās sanāksmēs izskatāmajiem jautājumiem un dienaskārtības punktiem, ievērojot izņēmumus vai izmaiņas, ko norāda pirms katras šādas sanāksmes.
 7. Ja dienaskārtības punkti attiecas gan uz jautājumiem, kuros kompetence ir nodota reģionālajai ekonomikas integrācijas organizācijai, gan uz jautājumiem, kas ir to dalībvalstu kompetencē, diskusijās var piedalīties gan reģionālā ekonomikas integrācijas organizācija, gan tās dalībvalstis. Šādos gadījumos, pieņemot lēmumu, ņem vērā tikai tās Līgumslēdzējas puses viedokli, kurai ir balsstiesības.
 8. Lai noteiktu katras Komisijas sanāksmes kvorumu, delegāciju no reģionālas ekonomikas integrācijas organizācijas, kas ir Komisijas Līgumslēdzēja puse, ņem vērā tādā mērā, kādā tai ir tiesības balsot attiecīgajā sanāksmē, kurai nosakāms kvorums.
 9. Nosakot Komisijas aizgādībā rīkoto sesiju un citu sanāksmju un pasākumu biežumu, ilgumu un grafiku, piemēro izmaksu lietderības principu.
 7. pants
 (Birojs)
 Komisija ar divu trešdaļu balsu vairākumu ievēl priekšsēdētāju un divus priekšsēdētāja vietniekus. Šīs trīs personas veido Komisijas biroju, kas darbojas saskaņā ar reglamentā noteiktajiem darba uzdevumiem.
 8. pants
 (Komisijas funkcijas)
 Saskaņā ar tās mērķiem un vispārīgajiem principiem Komisijas funkcijas ir:
 a)
 regulāri pārskatīt un novērtēt dzīvo jūras resursu stāvokli;
 b)
 saskaņā ar 13. panta noteikumiem formulēt un ieteikt atbilstīgus pasākumus, tostarp tādus, kuru mērķis ir:
 i)
 nodrošināt piemērošanas apgabalā sastopamo dzīvo jūras resursu saglabāšanu un pārvaldību;
 ii)
 līdz minimumam samazināt zvejas darbību ietekmi uz dzīvajiem jūras resursiem un to ekosistēmām;
 iii)
 pieņemt daudzgadu pārvaldības plānus, ko piemēro visos attiecīgajos apakšreģionos, pamatojoties uz ekosistēmas pieeju zvejniecības pārvaldībā, lai garantētu krājumu uzturēšanu tādā apmērā, kas ir lielāks par maksimālā ilgtspējīgas ieguves apjoma nodrošināšanai vajadzīgo, un ir saderīgi ar darbībām, kas jau veiktas valsts līmenī;
 iv)
 izveidot zvejas lieguma apgabalus, lai aizsargātu jutīgas jūras ekosistēmas, kuru vidū ir arī mazuļu uzturēšanās vietas un nārsta vietas, un tādējādi papildinātu vai pilnveidotu līdzīgus pasākumus, kuri jau var būt iekļauti pārvaldības plānos;
 v)
 nodrošināt, ja iespējams – ar elektroniskiem līdzekļiem, datu un informācijas vākšanu, iesniegšanu, verificēšanu, glabāšanu un izplatīšanu saskaņā ar attiecīgo datu konfidencialitātes politiku un prasībām;
 vi)
 veikt darbības, lai aizkavētu, novērstu un izskaustu nelegālu, nereģistrētu un neregulētu zveju, arī izveidot faktiskas uzraudzības, kontroles un pārraudzības mehānismus;
 vii)
 novērst neatbilstības gadījumus, arī ar atbilstīgu pasākumu sistēmu. Šo pasākumu sistēmu un tās īstenošanas veidu Komisija nosaka savā reglamentā;
 c)
 veicināt akvakultūras ilgtspējīgu attīstību;
 d)
 regulāri pārskatīt zvejniecības sociālekonomiskos aspektus, arī iegūstot un izvērtējot ekonomiskos un citus datus un informāciju, kas saistīta ar Komisijas darbu;
 e)
 veicināt institucionālo spēju un cilvēkresursu attīstību, jo īpaši ar izglītības, apmācības un arodmācību pasākumiem Komisijas kompetences jomās;
 f)
 rosināt saziņu un apspriešanos ar pilsonisko sabiedrību, kas saistīta ar akvakultūru un zveju;
 g)
 rosināt, ieteikt, koordinēt un veikt pētniecības un izstrādes pasākumus, tostarp sadarbības projektus konkrētās zvejniecības un dzīvo jūras resursu aizsardzības jomās;
 h)
 ar locekļu divu trešdaļu balsu vairākumu pieņemt un grozīt reglamentu un finanšu noteikumus, un citus iekšējos administratīvos noteikumus, kas varētu būt vajadzīgi tās funkciju izpildei;
 i)
 apstiprināt budžetu un darba programmu un pildīt visas citas funkcijas, kas varētu būt vajadzīgas šā nolīguma mērķa sasniegšanai.
 9. pants
 (Komisijas palīgstruktūras)
 1. Vajadzības gadījumā Komisija var izveidot pagaidu, īpašas vai pastāvīgas palīgstruktūras, kas pēta ar Komisijas mērķiem saistītus jautājumus un sniedz par tiem ziņojumus, un darba grupas, kas pēta specifiskas tehniskas problēmas un izstrādā ieteikumus par tām. Izveidoto palīgstruktūru pilnvarojumu nosaka reglamentā, ņemot vērā vajadzību pēc apakšreģionālas pieejas. Turklāt Melnās jūras reģionam Komisija var izveidot īpašus mehānismus, ar kuriem tiecas nodrošināt visu piekrastes valstu līdzdalību ar zvejniecības pārvaldību saistītos jautājumos atkarībā no to statusa Komisijā.
 2. Komisijas priekšsēdētājs 1. punktā minētās palīgstruktūras un darba grupas sasauc laikā un vietā, ko nosaka priekšsēdētājs, vajadzības gadījumā apspriežoties ar Organizācijas ģenerāldirektoru.
 3. Šā panta 1. punktā minētās palīgstruktūras un darba grupas Komisija izveido, ņemot vērā vajadzīgo finanšu līdzekļu pieejamību, un pirms jebkāda ar izdevumiem saistīta lēmuma pieņemšanas Komisija no izpildsekretāra iepriekš saņem ziņojumu par administratīvo un finansiālo ietekmi.
 4. Katrai Līgumslēdzējai pusei ir tiesības ikvienā palīgstruktūrā un darba grupā iecelt vienu pārstāvi, kuru sesijās var pavadīt aizstājēji, eksperti un padomdevēji.
 5. Līgumslēdzējas puses pieejamo informāciju, kas saistīta ar katras palīgstruktūras un darba grupas darbību, sniedz tādā veidā, lai tās varētu izpildīt savus pienākumus.
 10. pants
 (Sekretariāts)
 1. Sekretariāts sastāv no izpildsekretāra un personāla, kas pilda pienākumus Komisijā. Izpildsekretāru un sekretariāta personālu ieceļ un vada saskaņā ar noteikumiem, nosacījumiem un procedūrām, kas noteiktas Organizācijas administratīvajā rokasgrāmatā, personāla nodarbināšanas kārtībā un personāla noteikumos, kuri parasti ir piemērojami citiem Organizācijas darbiniekiem.
 2. Komisijas izpildsekretāru ieceļ ģenerāldirektors ar Komisijas piekrišanu vai, ja iecelšana notiek Komisijas kārtējo sesiju starplaikā, ar Līgumslēdzēju pušu piekrišanu.
 3. Saskaņā ar reglamentā noteiktajiem darba uzdevumiem izpildsekretārs ir atbildīgs par Komisijas rīcībpolitiku un darbību īstenošanas uzraudzību un ziņo par to Komisijai. Vajadzības gadījumā izpildsekretārs pilda izpildsekretāra pienākumus arī citās Komisijas izveidotās palīgstruktūrās.
 11. pants
 (Finanšu noteikumi)
 1. Katrā kārtējā sesijā Komisija pieņem savu autonomo budžetu trim gadiem, un to var regulāri pārskatīt kārtējās sesijās. Līgumslēdzējas puses budžetu pieņem vienprātīgi, tomēr ar noteikumu, ka tad, ja pēc visām pūlēm sesijā neizdodas panākt vienprātību, par šo jautājumu balso un budžetu pieņem ar Līgumslēdzēju pušu divu trešdaļu balsu vairākumu.
 2. Katra Līgumslēdzēja puse apņemas ik gadu iemaksāt savu daļu autonomajā budžetā, pamatojoties uz iemaksu apjomu, ko nosaka saskaņā ar shēmu, kuru Komisija pieņem vai groza vienprātīgi. Shēmu izklāsta finanšu noteikumos.
 3. Jebkuram subjektam, kas, nebūdams Organizācijas loceklis, kļūst par Līgumslēdzēju pusi, jāveic tādas iemaksas ar Komisijas darbu saistīto Organizācijas izdevumu segšanai, kādas var noteikt Komisija.
 4. Iemaksas veic brīvi konvertējamā valūtā, ja vien Komisija ar Organizācijas ģenerāldirektora piekrišanu nav noteikusi citādi.
 5. Komisija no organizācijām, privātpersonām un citiem avotiem var pieņemt ziedojumus un citādu palīdzību jebkuriem mērķiem, kas saistīti ar tās funkciju pildīšanu. Komisija var pieņemt arī brīvprātīgas iemaksas, kas ir vispārīgas vai saistītas ar konkrētiem Komisijas projektiem vai darbībām, kuras īsteno sekretariāts. Saņemtās brīvprātīgās iemaksas, ziedojumus un cita veida palīdzību iemaksā ieguldījumu fondā, kas Organizācijai jāizveido un jāpārvalda saskaņā ar finanšu noteikumiem un Organizācijas noteikumiem.
 6. Līgumslēdzējai pusei, kas nav laikus nokārtojusi savu finansiālo iemaksu Komisijai, nav balsstiesību Komisijā, ja kavēto maksājumu summa ir vienāda ar iemaksu summu, kas pienākas par diviem iepriekšējiem kalendāra gadiem, vai pārsniedz to. Komisija tomēr var atļaut šai Līgumslēdzējai pusei balsot, ja tā ir pārliecināta, ka nenokārtotie maksājumi ir izskaidrojami ar apstākļiem, kas nav atkarīgi no Līgumslēdzējas puses, tomēr tā nekādā gadījumā nedod balsstiesības laikā, kas pārsniedz nākamos divus kalendāra gadus.
 12. pants
 (Izdevumi)
 1. Sekretariāta izdevumus, tostarp izdevumus par publikācijām un paziņojumiem, un izdevumus, kas radušies Komisijas priekšsēdētājam un priekšsēdētāja vietniekiem, Komisijas sesiju starplaikā pildot pienākumus Komisijas vārdā, nosaka un sedz no Komisijas budžeta.
 2. Izdevumus par pētniecības un izstrādes projektiem, kurus atsevišķas Līgumslēdzējas puses veikušas neatkarīgi vai pēc Komisijas ieteikuma, nosaka un sedz attiecīgās Līgumslēdzējas puses.
 3. Izdevumus, kuri radušies saistībā ar veiktajiem kopīgiem pētniecības vai izstrādes projektiem un kurus nav iespējams segt citādi, savstarpēji vienojoties par apmaksas formu un summas daļu, nosaka un sedz Līgumslēdzējas puses.
 4. Izdevumus, kas radušies, uz Komisijas, un tās palīgstruktūru sanāksmēm kā individuālas personas uzaicinot ekspertus, sedz no Komisijas budžeta.
 5. Komisijas izdevumus sedz no tās autonomā budžeta, izņemot tos, kas saistīti ar darbiniekiem un telpām, kuras var nodrošināt Organizācija. Izdevumus, kas jāsedz Organizācijai, nosaka un apmaksā, nepārsniedzot divu gadu budžetu, ko sagatavojis ģenerāldirektors un kas apstiprināts Organizācijas konferencē saskaņā ar finanšu noteikumiem un Organizācijas noteikumiem.
 6. Izdevumus, kas radušies delegātiem, viņu aizstājējiem, ekspertiem un padomdevējiem, valdības pārstāvju statusā apmeklējot Komisijas un tās palīgstruktūru sesijas, kā arī izdevumus, kas radušies sesiju novērotājiem, sedz attiecīgās valdības vai organizācijas. Apzinoties īpašās vajadzības, kādas ir jaunattīstības valstīm, kas ir Līgumslēdzējas puses, izdevumus var segt no Komisijas budžeta saskaņā ar 17. pantu un atkarībā no finanšu līdzekļu pieejamības.
 13. pants
 (Lēmumu pieņemšana)
 1. Ieteikumus, kas minēti 8. panta b) punktā, pieņem ar balsošanas brīdī klātesošo Komisijas Līgumslēdzēju pušu divu trešdaļu balsu vairākumu. Šādu ieteikumu tekstu izpildsekretārs nosūta katrai Līgumslēdzējai pusei, sadarbības partnerim, kas nav Līgumslēdzēja puse, un attiecīgajam subjektam, kas nav Līgumslēdzēja puse.
 2. Ievērojot šā panta noteikumus, Komisijas Līgumslēdzējas puses apņemas no dienas, ko noteikusi Komisija un kas nav pirms šajā pantā noteiktā iebildumu izteikšanas termiņa beigām, ieviest visus ieteikumus, kuri pieņemti saskaņā ar 8. panta b) punktu.
 3. Katra Komisijas Līgumslēdzēja puse simt divdesmit dienu laikā no ieteikuma paziņošanas var iebilst pret šo ieteikumu, un tādā gadījumā minētā ieteikuma ieviešana tai vairs nav saistoša. Iebildumā iekļauj iebilduma iemeslu rakstisku skaidrojumu un vajadzības gadījumā alternatīvu pasākumu priekšlikumus. Ja kāda no Līgumslēdzējām pusēm simt divdesmit dienu laikā izsaka iebildumu, jebkura cita Līgumslēdzēja puse var turpmāko sešdesmit dienu laikā līdzīgi izteikt iebildumu. Līgumslēdzēja puse jebkurā laikā var arī atsaukt savu iebildumu un ieviest ieteikumu.
 4. Ja pret ieteikumu iebilst vairāk nekā trešā daļa Līgumslēdzēju pušu, pārējām Līgumslēdzējām pusēm minētā ieteikuma ieviešana vairs nav saistoša; tomēr dažas no tām vai tās visas var savā starpā vienoties šo ieteikumu ieviest.
 5. Izpildsekretārs tūlīt paziņo katrai Līgumslēdzējai pusei par katru izteikto vai atsaukto iebildumu.
 6. Ja jautājumu steidzamības dēļ Līgumslēdzējām pusēm lēmumi ir jāpieņem Komisijas sesiju starplaikā, pēc Līgumslēdzējas puses pieprasījuma ārkārtas apstākļos, kurus noteicis izpildsekretārs, apspriežoties ar priekšsēdētāju, var izmantot jebkādus ātrus saziņas līdzekļus, tostarp elektroniskos sakaru līdzekļus, lai pieņemtu lēmumus, kas attiecas tikai uz Komisijas, arī uz tās palīgstruktūru, procedūras jautājumiem un administratīviem jautājumiem, bet ne jautājumiem, kuri saistīti ar nolīguma vai tās reglamenta interpretēšanu vai grozījumu pieņemšanu.
 14. pants
 (Līgumslēdzēju pušu pienākumi, kas saistīti ar lēmumu īstenošanu)
 1. Ievērojot šā panta noteikumus, Komisijas Līgumslēdzējas puses apņemas no dienas, ko noteikusi Komisija un kas nav pirms 13. pantā noteiktā iebildumu izteikšanas termiņa beigām, ieviest visus ieteikumus, kurus Komisija izdevusi saskaņā ar 8. panta b) punktu.
 2. Katra Līgumslēdzēja puse vajadzības gadījumā transponē pieņemtos ieteikumus valsts tiesību aktos, noteikumos vai reģionālas ekonomikas integrācijas organizācijas atbilstīgajos juridiskajos instrumentos. Tās katru gadu sniedz Komisijai ziņojumu, kurā norāda, kā tās ir īstenojušas un/vai transponējušas ieteikumus, un nodrošina arī attiecīgus leģislatīvus dokumentus, kas saistīti ar šiem ieteikumiem un ko varētu pieprasīt Komisija, un informāciju par zvejniecību uzraudzību un kontroli. Komisija šo informāciju izmanto, lai novērtētu to, vai ieteikumi ir īstenoti vienādi.
 3. Katra Līgumslēdzēja puse veic pasākumus un sadarbojas, lai nodrošinātu to, ka pienākumi, kas tai uzlikti kā karoga valstij un ostas valstij, tiek izpildīti saskaņā ar attiecīgajiem starptautiskajiem instrumentiem, kuros tā ir Līgumslēdzēja puse, un Komisijas pieņemtajiem ieteikumiem.
 4. Komisija, izmantojot procesu, kura rezultātā tiek noteikti neatbilstības gadījumi, vēršas pie Līgumslēdzējām pusēm, kuras nav izpildījušas Komisijas pieņemtos ieteikumus, lai noregulētu neatbilstības situācijas.
 5. Komisija, izmantojot savu reglamentu, nosaka atbilstīgus pasākumus, kurus Komisija var veikt gadījumos, kad tiek konstatēts, ka Līgumslēdzēja puse ilgstoši un nepamatoti neievēro tās ieteikumus.
 15. pants
 (Novērotāji)
 1. Saskaņā ar Organizācijas noteikumiem Komisija var uzaicināt vai pēc attiecīga lūguma ļaut piedalīties novērotāja statusā reģionālām vai starptautiskām valstiskām organizācijām un reģionālām, starptautiskām vai citādām nevalstiskām organizācijām, arī no privātā sektora, kuru intereses un mērķi ir kopīgi ar Komisijas interesēm un mērķiem vai kuru darbības ir saistītas ar Komisijas vai tās palīgstruktūru darbu.
 2. Ikviens Organizācijas loceklis vai asociētais loceklis, kas nav Līgumslēdzēja puse, var pēc pieprasījuma tikt uzaicināts kā novērotājs uz Komisijas un tās palīgstruktūru sesijām. Tas var iesniegt memorandus un bez balsstiesībām piedalīties diskusijās.
 16. pants
 (Sadarbība ar citām organizācijām un iestādēm)
 1. Komisija, risinot kopīgu interešu jautājumus, sadarbojas ar citām starptautiskām organizācijām un iestādēm.
 2. Komisija cenšas panākt pieņemamu vienošanos par apspriešanos, kooperāciju un sadarbību ar citām attiecīgām organizācijām un iestādēm, arī parakstot saprašanās memorandus un partnerības nolīgumus.
 17. pants
 (Jaunattīstības valstu, kas ir Līgumslēdzējas puses, īpašo vajadzību atzīšana)
 1. Komisija pilnībā atzīst īpašās vajadzības, kas ir jaunattīstības valstīm, kuras ir šā nolīguma Līgumslēdzējas puses, saskaņā ar 1995. gada nolīguma attiecīgajiem noteikumiem.
 2. Līgumslēdzējas puses šajā nolīgumā izklāstīto mērķu sasniegšanai var sadarboties vai nu tieši, vai ar Komisijas starpniecību, un sniegt palīdzību apzinātajās vajadzībās.
 18. pants
 (Subjekti, kas nav Līgumslēdzējas puses)
 1. Komisija ar sekretariāta starpniecību var uzaicināt subjektus, kas nav Līgumslēdzējas puses un kuru kuģi iesaistās zvejā piemērošanas apgabalā, jo īpaši piekrastes valstis, pilnībā sadarboties tās ieteikumu īstenošanā, arī kļūstot par sadarbības partneriem, kas nav Līgumslēdzējas puses. Komisija ar tās Līgumslēdzēju pušu vienprātīgu vienošanos var pieņemt jebkuru pieteikumu piešķirt sadarbības partnera, kas nav Līgumslēdzēja puse, statusu, tomēr ar noteikumu, ka tad, ja pēc visām pūlēm vienprātību neizdodas panākt, par šo jautājumu balso un sadarbības partnera, kas nav Līgumslēdzēja puse, statusu piešķir ar tās Līgumslēdzēju pušu divu trešdaļu balsu vairākumu.
 2. Komisija ar sekretariāta starpniecību apmainās ar informāciju, kas saistīta ar kuģiem, kuri iesaistās zvejā vai ar zveju saistītās darbībās piemērošanas apgabalā un kuri ir tādu subjektu karoga kuģi, kas nav šā nolīguma Līgumslēdzējas puses, un nosaka un vajadzības gadījumā novērš – arī piemērojot sankcijas, kas ir saskaņā ar starptautiskajām tiesību normām un kas jānosaka reglamentā, – gadījumus, kad tādu subjektu darbības, kas nav Līgumslēdzējas puses, negatīvi ietekmē nolīguma mērķa sasniegšanu. Sankcijas var ietvert nediskriminējošus tirgus pasākumus.
 3. Lai apturētu tādu kuģu darbības, kas mazina piemērojamo ieteikumu rezultativitāti, Komisija veic pasākumus, kas ir saskaņā ar starptautiskajām tiesību normām un šo nolīgumu, un regulāri ziņo par visiem pasākumiem, kuri veikti, reaģējot uz zveju vai ar zveju saistītām darbībām, ko piemērošanas apgabalā veikuši subjekti, kas nav Līgumslēdzējas puses.
 4. Komisija pievērš ikviena tāda subjekta uzmanību, kas nav Līgumslēdzēja puse, ikvienai darbībai, kura, pēc kādas Līgumslēdzējas puses domām, negatīvi ietekmē šā nolīguma mērķa īstenošanu.
 19. pants
 (Ar nolīguma interpretēšanu un piemērošanu saistīto domstarpību izšķiršana)
 1. Ja starp divām vai vairākām Līgumslēdzējām pusēm rodas domstarpības, kas saistītas ar šā nolīguma interpretēšanu vai piemērošanu, attiecīgās puses apspriežas viena ar otru, lai censtos rast risinājumu, izmantojot sarunas, starpniecību, iztaujāšanu vai kādus citus mierīgus līdzekļus, ko tās pašas izvēlējušās.
 2. Ja attiecīgās puses nevar panākt vienošanos saskaņā ar 19. panta 1. punktu, tās var kopīgi nodot lietu komitejai, kura sastāv no viena pārstāvja, ko iecēlusi katra domstarpībās iesaistītā puse, un Komisijas priekšsēdētāja. Šādas komitejas konstatējumi nav saistoši, taču veido pamatu, lai attiecīgās Līgumslēdzējas puses atkārtoti izskatītu jautājumu, par kuru radušās domstarpības.
 3. Ikvienas domstarpības, kas saistītas ar šā nolīguma interpretēšanu vai piemērošanu un nav noregulētas saskaņā ar 19. panta 1. punktu vai 19. panta 2. punktu, var nodot izskatīšanai šķīrējtiesā, ikvienā gadījumā saņemot visu domstarpībās iesaistīto pušu piekrišanu. Šķīrējtiesas procedūras rezultāti pusēm ir saistoši.
 4. Ja domstarpības ir nodotas izskatīšanai šķīrējtiesā, izveido šķīrējtiesu, kā noteikts šā nolīguma pielikumā. Pielikums ir šā nolīguma sastāvdaļa.
 20. pants
 (Saistība ar citiem nolīgumiem)
 Šajā nolīgumā ietvertās atsauces uz 1982. gada konvenciju vai citiem starptautiskiem nolīgumiem neskar nevienas valsts nostāju attiecībā uz 1982. gada konvencijas vai citu starptautisku nolīgumu parakstīšanu, ratificēšanu vai pievienošanos tiem, nedz arī 1982. gada konvencijas vai 1995. gada nolīguma Līgumslēdzēju pušu tiesības, jurisdikciju un pienākumus.
 21. pants
 (Komisijas oficiālās valodas)
 Komisijas oficiālās valodas ir Organizācijas oficiālās valodas, kuras Komisija pati var izvēlēties. Delegāti sesijās un saviem ziņojumiem un paziņojumiem var izmantot jebkuru no šīm valodām. Oficiālo valodu izmantošana sinhronajai tulkošanai un dokumentu tulkošanai Komisijas obligātajās sesijās ir noteikta reglamentā.
 22. pants
 (Grozījumi)
 1. Komisija var grozīt šo nolīgumu ar visu Līgumslēdzēju pušu divu trešdaļu balsu vairākumu. Ievērojot 2. punktu, grozījumi stājas spēkā no dienas, kad tos pieņēmusi Komisija.
 2. Grozījumi, kas saistīti ar jauniem Līgumslēdzēju pušu pienākumiem, stājas spēkā tikai pēc tam, kad tos ir pieņēmušas divas trešdaļas Līgumslēdzēju pušu, un attiecībā uz katru Līgumslēdzēju pusi tikai tad, ja tā ir pieņēmusi attiecīgos grozījumus. Tādu grozījumu pieņemšanas dokumentus, kas saistīti ar jauniem pienākumiem, deponē Organizācijas ģenerāldirektoram, kurš informē visus Organizācijas locekļus, kā arī Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāru par šādu grozījumu pieņemšanas dokumenta saņemšanu un par grozījumu stāšanos spēkā. Tādas Līgumslēdzējas puses tiesības un pienākumus, kas nav pieņēmusi grozījumu, kurš paredz jaunus pienākumus, turpina reglamentēt šā nolīguma noteikumi, kas bijuši spēkā pirms grozījuma.
 3. Par šā Nolīguma grozījumiem informē Organizācijas padomi, kas var noraidīt jebkuru grozījumu, kuru tā uzskata par nesaderīgu ar Organizācijas mērķiem un nolūkiem vai Organizācijas konstitūcijas noteikumiem. Ja Organizācijas padome to uzskata par vēlamu, tā grozījumu var pāradresēt Organizācijas konferencei, kam ir tādas pašas pilnvaras.
 23. pants
 (Pieņemšana)
 1. Šis nolīgums ir pieejams pieņemšanai Organizācijas locekļiem vai asociētajiem locekļiem.
 2. Komisija ar tās locekļu divu trešdaļu balsu vairākumu var ļaut par locekļiem kļūt citām valstīm, kas ir Apvienoto Nāciju Organizācijas, tās specializēto aģentūru vai Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras locekles un ir iesniegušas dalības pieteikumu un oficiālu dokumentu, kurā deklarē, ka tās pieņem šo nolīgumu tādu, kāds tas ir uzņemšanas brīdī.
 3. Līgumslēdzējas puses, kas nav Organizācijas locekles vai asociētās locekles, piedalās Komisijas darbā ar nosacījumu, ka tās uzņemas segt sekretariāta izdevumu samērīgu daļu, ko nosaka, ņemot vērā finanšu noteikumu un Organizācijas noteikumu attiecīgos punktus.
 4. Organizācijas loceklis vai asociētais loceklis pieņem šo nolīgumu, deponējot Organizācijas ģenerāldirektoram pieņemšanas dokumentu, un pieņemšana stājas spēkā brīdī, kad ģenerāldirektors ir saņēmis šo dokumentu.
 5. Subjekti, kas nav Organizācijas locekļi, pieņem šo nolīgumu, deponējot pieņemšanas dokumentu Organizācijas ģenerāldirektoram. Dalība stājas spēkā dienā, kad Komisija saskaņā ar šā panta 2. punkta noteikumiem apstiprina dalības pieteikumu.
 6. Organizācijas ģenerāldirektors informē visas Komisijas Līgumslēdzējas puses, visus Organizācijas locekļus un Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretariātu par visiem pieņemšanas gadījumiem, kas stājušies spēkā.
 7. Subjekti, kas nav Līgumslēdzējas puses, šo nolīgumu var pieņemt ar atrunām, kas stājas spēkā tikai pēc tam, kad tās ir apstiprinājušas divas trešdaļas Līgumslēdzēju pušu. Uzskata, ka Līgumslēdzējas puses, kas triju mēnešu laikā pēc paziņošanas nav sniegušas atbildi, atrunu ir pieņēmušas. Ja atruna netiek apstiprināta, valsts vai reģionālā ekonomikas integrācijas organizācija, kas izvirzījusi šo atrunu, nekļūst par šā nolīguma pusi. Organizācijas ģenerāldirektors par jebkādām atrunām tūlīt paziņo visām Līgumslēdzējām pusēm.
 24. pants
 (Stāšanās spēkā)
 Šis nolīgums stājas spēkā no dienas, kad ir saņemts piektais pieņemšanas dokuments.
 25. pants
 (Atrunas)
 1. Šo nolīgumu var pieņemt ar atrunām, kas nedrīkst būt nesaderīgas ar nolīguma mērķiem, un tās jāizdara saskaņā ar publisko starptautisko tiesību vispārīgajiem noteikumiem, kuri atspoguļoti Vīnes 1969. gada Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām II daļas 2. iedaļas noteikumos.
 2. Komisija regulāri novērtē, vai atruna var radīt gadījumus, kad netiek ievēroti ieteikumi, kuri pieņemti saskaņā ar 8. panta b) punktu, un var apsvērt atbilstīgus pasākumus, kas paredzēti tās reglamentā.
 26. pants
 (Izstāšanās)
 1. Jebkura Līgumslēdzēja puse jebkurā brīdī, tiklīdz ir pagājuši divi gadi kopš brīža, kad nolīgums stājās spēkā attiecībā uz šo Līgumslēdzēju pusi, var izstāties no šā nolīguma, iesniedzot rakstisku paziņojumu par izstāšanos Organizācijas ģenerāldirektoram, kas tūlīt informē visas Līgumslēdzējas puses un Organizācijas locekļus par šo izstāšanos. Paziņojums par izstāšanos stājas spēkā trīs mēnešus pēc tam, kad to ir saņēmis Organizācijas ģenerāldirektors.
 2. Līgumslēdzēja puse var paziņot par izstāšanos attiecībā uz vienu vai vairākām teritorijām, kurās tā ir atbildīga par starptautiskajām attiecībām. Ja Līgumslēdzēja puse paziņo par savu izstāšanos no Komisijas, tā norāda, uz kuru teritoriju vai teritorijām izstāšanās attiecas. Ja šādas deklarācijas nav, izstāšanos attiecina uz visām teritorijām, par kuru starptautiskajām attiecībām atbild Līgumslēdzēja puse, izņemot asociētos locekļus.
 3. Uzskata, ka Līgumslēdzēja puse, kas iesniedz paziņojumu par izstāšanos no Organizācijas, vienlaikus ir izstājusies arī no Komisijas, un uzskata, ka šī izstāšanās attiecas uz visām teritorijām, par kuru starptautiskajām attiecībām atbild attiecīgā Līgumslēdzēja puse, izņemot to, ka šāda izstāšanās neattiecas uz asociēto locekli.
 27. pants
 (Darbības izbeigšana)
 Šo nolīgumu automātiski izbeidz, ja un kad izstāšanās rezultātā paliek mazāk nekā piecas Līgumslēdzējas puses, ja vien atlikušās Līgumslēdzējas puses vienbalsīgi nenolemj citādi.
 28. pants
 (Apstiprināšana un reģistrēšana)
 Šā nolīguma teksts sākotnēji tika formulēts Romā tūkstoš deviņi simti četrdesmit devītā gada 24. septembrī franču valodā.
 Šā nolīguma un visu šā nolīguma grozījumu teksta divus eksemplārus arābu, angļu, franču un spāņu valodā apstiprina Komisijas priekšsēdētājs un Organizācijas ģenerāldirektors. Vienu no šiem eksemplāriem deponē Organizācijas arhīvā. Otru eksemplāru nosūta reģistrācijai Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. Turklāt ģenerāldirektors apstiprina šā nolīguma kopijas un nosūta vienu kopiju katram Organizācijas loceklim, un tādiem subjektiem, kas nav Organizācijas locekļi, bet ir šā nolīguma Līgumslēdzējas puses vai var par tādām kļūt.
 PIELIKUMS, KAS SAISTĪTS AR ŠĶĪRĒJTIESU
 1.
 Šķīrējtiesa, kas minēta 19. panta 4. punktā, sastāv no trim šķīrējtiesnešiem, kurus ieceļ šādi:
 a)
 Līgumslēdzēja puse, kas uzsāk tiesas procesu, dara zināmu šķīrējtiesneša vārdu otrai Līgumslēdzējai pusei, kura savukārt četrdesmit dienu laikā pēc šāda paziņojuma saņemšanas dara zināmu otra šķīrējtiesneša vārdu. Ja domstarpības radušās vairāk nekā divām Līgumslēdzējām pusēm, domstarpībās iesaistītās puses, kurām ir kopējas intereses, savstarpēji vienojoties, ieceļ vienu šķīrējtiesnesi. Līgumslēdzējas puses sešdesmit dienu laikā pēc otrā šķīrējtiesneša iecelšanas ieceļ trešo šķīrējtiesnesi, kurš nav ne vienas, ne otras Līgumslēdzējas puses valstspiederīgais un kuram nav tāda pati valstspiederība, kā pirmajiem diviem šķīrējtiesnešiem. Trešais šķīrējtiesnesis vada šķīrējtiesu;
 b)
 ja otrais šķīrējtiesnesis paredzētajā termiņā nav iecelts vai ja Līgumslēdzējas puses paredzētajā termiņā nav panākušas vienošanos par trešā šķīrējtiesneša iecelšanu, minēto šķīrējtiesnesi pēc vienas Līgumslēdzējas puses lūguma divu mēnešu laikā pēc šāda lūguma saņemšanas ieceļ Organizācijas ģenerāldirektors.
 2.
 Šķīrējtiesa nolemj, kur atradīsies tās galvenā mītne, un pieņem savu reglamentu.
 3.
 Šķīrējtiesa pieņem lēmumus saskaņā ar šā nolīguma un starptautisko tiesību aktu noteikumiem.
 4.
 Šķīrējtiesas lēmumu pieņem ar tās locekļu balsu vairākumu, kas nevar atturēties no balsošanas.
 5.
 Ikviena Līgumslēdzēja puse, kas nav domstarpībās iesaistītā puse, ar šķīrējtiesas piekrišanu var iestāties lietā.
 6.
 Šķīrējtiesas lēmums ir galīgs un saistošs visām domstarpībās iesaistītajām Līgumslēdzējām pusēm un ikvienai citai Līgumslēdzējai pusei, kas iestājusies lietā, un to izpilda nekavējoties. Šķīrējtiesa interpretē lēmumu pēc vienas domstarpībās iesaistītās Līgumslēdzējas puses lūguma vai pēc tādas Līgumslēdzējas puses lūguma, kas iestājusies lietā.
 7.
 Ja vien šķīrējtiesa lietas konkrēto apstākļu dēļ nenosaka citādi, tiesas izdevumus, ietverot tiesas locekļu atalgojumu, domstarpībās iesaistītās Līgumslēdzējas puses sadala vienādās daļās.