text:
 EUROPEISKA KOMMISSIONEN
 Bryssel den 6.8.2018
 COM(2018) 573 final
 2018/0302(NLE)
 Förslag till
 RÅDETS BESLUT
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar inom AEP-kommittén, inrättad genom det inledande avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, vad gäller Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen
 MOTIVERING
 1.FRÅGA SOM BEHANDLAS I FÖRSLAGET
 Detta förslag gäller ett beslut om fastställande av den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar (nedan kallad unionen) inom AEP-kommittén, inrättad genom det inledande avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan (nedan kallat avtalet)
 1
 i syfte att anta ett beslut av AEP-kommittén i fråga om Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen.
 2.
 BAKGRUND TILL FÖRSLAGET
 2.1.
 Inledande avtal om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten och EU
 Syftet med avtalet är att skapa en ram för ett fullständigt avtal om ekonomiskt partnerskap i enlighet med Cotonouavtalet. Sedan den 3 september 2016 tillämpas avtalet provisoriskt.
 2.2.
 AEP-kommittén
 AEP-kommittén ska vara avtalets gemensamma institutionella organ. Genom artikel 73 i avtalet inrättas en AEP-kommitté som ska ansvara för förvaltningen av avtalets samtliga områden och för utförandet av alla uppgifter som nämns i det. AEP-kommittén ska fatta beslut i samförstånd. AEP-kommitténs funktionsätt beskrivs i dess arbetsordning som godkändes av parterna i april 2017, ändrades av Europeiska rådet och antogs av parterna vid det andra mötet i AEP-kommittén Elfenbenskusten-Europeiska unionen i mars 2018.
 2.3.
 Akt som planeras av AEP-kommittén
 Vid sitt tredje möte den [datum] ska AEP-kommittén fatta ett beslut om Republiken Kroatiens anslutning till unionen (nedan kallad den planerade akten).
 I artikel 77 i avtalet anges att AEP-kommittén får besluta om eventuella övergångsåtgärder eller ändringsåtgärder som kan bli nödvändiga till följd av anslutningen av nya medlemsstater till Europeiska unionen.
 Syftet med den planerade akten är att göra de nödvändiga ändringarna av avtalet till följd av Republiken Kroatiens anslutning till unionen.
 Den planerade akten kommer att vara bindande för parterna i enlighet med artikel 77.3 i avtalet, i vilken det föreskrivs följande: ”Parterna ska undersöka konsekvenserna för detta avtal av att nya medlemsstater ansluter sig till Europeiska unionen. AEP-kommittén får besluta om eventuella övergångsåtgärder och nödvändiga ändringar.”
 3.
 DEN STÅNDPUNKT SOM SKA INTAS PÅ UNIONENS VÄGNAR
 Republiken Kroatien anslöt sig till Europeiska unionen den 1 juli 2013 och deponerade sin akt om anslutning till avtalet den 8 november 2017 hos Europeiska unionens råds generalsekretariat. I anslutningsbestämmelsen i artikel 77.2 i avtalet ska Kroatien ansluta sig till avtalet genom deponering av en anslutningshandling. För de ändringar som är nödvändiga på grund av anslutningen föreskrivs i anslutningsbestämmelsen ett beslut av AEP-kommittén.
 Unionen bör därför fastställa sin ståndpunkt när det gäller antagandet av den planerade akten av AEP-kommittén i fråga om Republiken Kroatiens anslutning till avtalet.
 Detta förslag till rådets beslut innehåller i en bilaga ett förslag till beslut som ska antas av AEP-kommittén.
 Detta avtal ska tillämpas, å ena sidan, på de territorier där fördraget om Europeiska unionen (EUF-fördraget) är tillämpligt och i enlighet med de villkor som fastställs i fördraget och, å andra sidan, på Republiken Elfenbenskustens territorium.
 4.
 Rättslig grund
 4.1.
 Förfarandemässig rättslig grund
 4.1.1.
 Principer
 I artikel 218.9 i EUF-fördraget föreskrivs att rådet ska anta beslut om ”vilka ståndpunkter som på unionens vägnar ska intas i ett organ som inrättas genom ett avtal, om detta organ ska anta akter med rättslig verkan, med undantag av sådana akter som kompletterar eller ändrar avtalets institutionella ram”.
 Begreppet ”akter med rättslig verkan” omfattar akter som har rättslig verkan med stöd av de regler i internationell rätt som tillämpas på organet i fråga. Detta begrepp omfattar även instrument som inte har bindande verkan enligt internationell rätt, men som är ”ägnade att på ett avgörande sätt påverka innehållet i de bestämmelser som antas av unionslagstiftaren”
 2
 .
 4.1.2.
 Tillämpning i det aktuella fallet
 AEP-kommittén är ett organ som inrättats genom avtalet.
 I artikel 77 i avtalet om anslutning av nya medlemsstater till EU föreskrivs det att AEP-kommittén får anta nödvändiga övergångsåtgärder eller ändringar av detta avtal i det fall nya länder blir medlemmar i unionen.
 Den akt som ska antas av AEP-kommittén utgör en akt med rättslig verkan. Den planerade akten kommer att vara bindande enligt internationell rätt i enlighet med artikel 77 i avtalet, eftersom den innehåller ändringar av ett internationellt avtal som redan är bindande för unionen.
 Den planerade akten varken kompletterar eller ändrar avtalets institutionella ram.
 Den förfarandemässiga rättsliga grunden för det föreslagna beslutet är därför artikel 218.9 i EUF-fördraget.
 4.2.
 Materiell rättslig grund
 4.2.1.
 Principer
 Den materiella rättsliga grunden för ett beslut i enlighet med artikel 218.9 i EUF-fördraget är främst beroende av syftet med och innehållet i den planerade akt avseende vilken en ståndpunkt intas på unionens vägnar. Om den planerade akten har två syften eller har två beståndsdelar av vilka det ena syftet eller den ena beståndsdelen kan identifieras som det eller den huvudsakliga, medan det eller den andra endast är av underordnad betydelse, måste det beslut som antas enligt artikel 218.9 i EUF-fördraget ha en enda materiell rättslig grund, nämligen den som krävs med hänsyn till det huvudsakliga eller avgörande syftet eller den huvudsakliga eller avgörande beståndsdelen.
 4.2.2.
 Tillämpning i det aktuella fallet
 Det främsta syftet och innehållet i den planerade rättsakten avser handel och handelsrelaterade frågor. Den materiella rättsliga grunden för det föreslagna beslutet är därför artikel 207 i EUF-fördraget.
 4.3.
 Slutsats
 Den rättsliga grunden för detta rådsbeslut är fördraget om EUF-fördraget, särskilt artikel 207 jämförd med artikel 218.9.
 5.
 OFFENTLIGGÖRANDE AV DEN PLANERADE AKTEN
 Eftersom AEP-kommitténs beslut kommer att ändra avtalet är det lämpligt att offentliggöra det i Europeiska unionens officiella tidning när det har antagits.
 2018/0302 (NLE)
 Förslag till
 RÅDETS BESLUT
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar inom AEP-kommittén, inrättad genom det inledande avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, vad gäller Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen
 EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
 med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 207 och 218.9,
 med beaktande av det inledande avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan (nedan kallat avtalet)
 3
 ,
 med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, och
 av följande skäl:
 (1)Avtalet ingicks av Europeiska unionen (nedan kallad unionen) genom beslut 2009/156/EG
 4
 och tillämpas provisoriskt sedan den 3 september 2016.
 (2)Fördraget om Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen undertecknades den 9 december 2011 och trädde i kraft den 1 juli 2013.
 (3)Republiken Kroatien anslöt sig till avtalet den 8 november 2017 genom att deponera sin anslutningsakt.
 (4)I artikel 77 i avtalet anges att AEP-kommittén får besluta om eventuella anpassningsåtgärder som kan bli nödvändiga i samband med anslutningen av nya medlemsstater till unionen.
 (5)AEP-kommittén ska vid sitt årliga möte den [datum] anta det föreslagna beslutet om Republiken Kroatiens anslutning till unionen.
 (6)Det är lämpligt att fastställa den ståndpunkt som ska intas på unionens vägnar inom AEP-kommittén vad gäller Republiken Kroatiens anslutning till unionen.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar vid det årliga mötet den [datum] av den AEP-kommitté som inrättats genom avtalet vad gäller Republiken Kroatiens anslutning till unionen, ska grunda sig på det utkast till beslut som åtföljer detta beslut.
 Artikel 2
 AEP-kommitténs beslut ska efter det att det har antagits offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning.
 Artikel 3
 Detta beslut riktar sig till kommissionen.
 Utfärdat i Bryssel den
 På rådets vägnar
 Ordförande
 (1)
 EGT L 59, 3.3.2009, s. 3-272.
 (2)
 Domstolens dom av den 7 oktober 2014, Tyskland/rådet, C-399/12, ECLI: EU: C: 2014: 2258, punkterna 61–64.
 (3)
 EUT L 59, 3.3.2009, s. 2.
 (4)
 EUT L 59, 3.3.2009, s. 1.
 ---documentbreak---
 EUROPEISKA KOMMISSIONEN
 Bryssel den6.8.2018
 COM(2018) 573 final
 BILAGA
 till
 förslag till rådets beslut
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar inom AEP-kommittén, inrättad genom det inledande avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, vad gäller Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen
 BILAGA
 Utkast till
 BESLUT nr .../2018 I AEP-KOMMITTÉN
 inrättad genom det inledande avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan
 av den [datum]
 vad gäller Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen,
 AEP-KOMMITTÉN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
 med beaktande av det inledande avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan Elfenbenskusten, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan (nedan kallat avtalet), undertecknat i Abidjan den 26 november 2008 och tillämpat provisoriskt sedan den 3 september 2016, särskilt artiklarna 76, 77 och 81,
 med beaktande av fördraget om Republiken Kroatiens anslutning till Europeiska unionen och den akt om anslutning till avtalet som deponerades av Republiken Kroatien den 8 november 2017, och
 av följande skäl:
 1)Detta avtal ska tillämpas inom de territorier där fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) är tillämpligt, på de villkor som anges i det fördraget, å ena sidan, och på Elfenbenskustens territorium, å andra sidan.
 2)Enligt artikel 77.3 i avtalet får AEP-kommittén besluta om eventuella övergångsåtgärder och nödvändiga ändringar till följd av anslutningen av nya medlemsstater till unionen.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 I egenskap av part i avtalet ska Republiken Kroatien, på samma sätt som unionens övriga medlemsstater, anta och beakta texterna till avtalet samt bilagorna, protokollen och förklaringarna till detta.
 Artikel 2
 Avtalet ska ändras på följande sätt: Artikel 81 ska ersättas med följande:
 ”Artikel 81
 Giltiga texter
 Detta avtal är upprättat i två exemplar på bulgariska, danska, engelska, estniska, finska, franska, grekiska, italienska, kroatiska, lettiska, litauiska, maltesiska, nederländska, polska, portugisiska, rumänska, slovakiska, slovenska, spanska, svenska, tjeckiska, tyska och ungerska språken, vilka alla texter är lika giltiga. ”
 Artikel 3
 Europeiska unionen ska sända den kroatiska språkversionen av avtalet till Elfenbenskusten.
 Artikel 4
 Bestämmelserna i avtalet ska tillämpas på varor som exporteras från Elfenbenskusten till Republiken Kroatien eller från den senare till Elfenbenskusten, som uppfyller de ursprungsregler som gäller i de avtalsslutande parternas territorium och som den 3 september 2016 var under transitering eller i tillfällig lagring, i ett tullager eller i en frizon i Elfenbenskusten eller i Republiken Kroatien.
 I de fall som avses i punkt 1 får förmånsbehandling beviljas under förutsättning att ett ursprungsintyg som utfärdats i efterhand av tullmyndigheterna i exportlandet lämnas in till tullmyndigheterna i importlandet inom fyra månader räknat från den dag då detta beslut träder i kraft.
 Artikel 5
 Elfenbenskusten åtar sig att inte ställa några anspråk eller krav, göra invändningar eller ändra eller dra tillbaka medgivanden enligt artikel XXIV.6 och artikel XXVIII i Allmänna tull- och handelsavtalet (Gatt) 1994, eller artikel XXI i Allmänna tjänstehandelsavtalet (Gats) med anledning av anslutningen av Kroatien till Europeiska unionen.
 Artikel 6
 Detta beslut träder i kraft vid undertecknandet.
 Artiklarna 3 och 4 ska dock tillämpas med verkan från och med den 3 september 2016.
 Utfärdat i..., den
 På Elfenbenskustens vägnar
 På Europeiska unionens vägnar


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 24.11.2012
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 366/14
 Решение на Съда (шести състав) от 4 октомври 2012 г. — Европейска комисия/Кралство Белгия
 (Дело C-391/11) (1)
 (Неизпълнение на задължения от държава членка - Директива 2000/53/ЕО - Член 2, точка 3 - Опазване на околната среда - Излезли от употреба превозни средства - Понятие за производител)
 2012/C 366/23
 Език на производството: френски
 Страни
 Ищец: Европейска комисия (представители: A. Marghelis и M. Patakia)
 Ответник: Кралство Белгия (представители: C. Pochet и T. Materne)
 Предмет
 Неизпълнение на задължения от държава членка — В предвидения срок не са приети разпоредбите, необходими за съобразяване с член 2, точки 1 и 3 и член 5, параграфи 1, 2 и 4 от Директива 2000/53/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 септември 2000 година относно излезлите от употреба превозни средства (ОВ L 269, стр. 34; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 6, стр. 142) — Понятията „превозно средство“ и „производител“ — Въвеждане на непредвидени в Директивата условия за безплатното връщане на излезлите от употреба превозни средства
 Диспозитив
 1.
 Отхвърля иска.
 2.
 Европейската комисия и Кралство Белгия понасят направените от тях съдебни разноски.
 (1) ОВ C 305, 15.10.2011 г.


type: contracts

text:
 27.10.2006
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 298/23
 A KÖZÖSSÉG/SVÁJC LÉGIKÖZLEKEDÉSI BIZOTTSÁG 1/2006 HATÁROZATA
 (2006. október 18.)
 az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között a légiközlekedésről szóló megállapodás mellékletének módosításáról
 (2006/727/EK)
 A KÖZÖSSÉG/SVÁJCI LÉGIKÖZLEKEDÉSI BIZOTTSÁG,
 tekintettel az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között a légiközlekedésről szóló megállapodásra (a továbbiakban: a megállapodás) és különösen annak 23. cikke (4) bekezdésére,
 A KÖVETKEZŐKÉPPEN HATÁROZOTT:
 1. cikk
 (1) A 2027/97/EK tanácsi rendelet említése után a megállapodás mellékletének 1. pontja (harmadik liberalizációs csomag és egyéb polgári repülési szabályok) a következő szöveggel egészül ki:
 „889/2002
 Az Európai Parlament és a Tanács 2002. május 13-i 889/2002/EK rendelete a légifuvarozók balesetek esetén fennálló felelősségéről szóló 2027/97/EK tanácsi rendelet módosításáról
 (1–2. cikk)”.
 (2) A 95/93/EK tanácsi rendeletre való hivatkozás után a megállapodás mellékletének 1. pontja (harmadik liberalizációs csomag és egyéb polgári repülési szabályok) a következő szöveggel egészül ki:
 „793/2004
 Az Európai Parlament és a Tanács 2004. április 21-i 793/2004/EK rendelete a közösségi repülőtereken a résidőelosztás közös szabályairól szóló 95/93/EGK tanácsi rendelet módosításáról
 (1–2. cikk)”.
 2. cikk
 A megállapodás mellékletének 4. pontja (Repülésbiztonság) a következő szöveggel egészül ki:
 „2003/42
 Az Európai Parlament és a Tanács 2003. június 13-i 2003/42/EK irányelve a polgári légi közlekedésben előforduló események jelentéséről
 (1–12. cikk)”.
 3. cikk
 (1) A Közösség/Svájci Légiközlekedési Bizottság 2005. július 12-i 1/2005 határozatának 1. cikke (5) bekezdésével kiegészített 1138/2004/EK bizottsági rendeletre (1) való hivatkozás után a megállapodás mellékletének 5. pontja (Repülésbiztonság) a következő szöveggel egészül ki:
 „781/2005
 A Bizottság 2005. május 24-i 781/2005/EK rendelete az egységes légiközlekedés-védelmi követelményrendszer végrehajtásához szükséges intézkedések meghatározásáról szóló 622/2003/EK bizottsági rendelet módosításáról
 (1–2. cikk)”.
 (2) Az e határozat 1. cikkének (1) bekezdésében említett kiegészítés után a megállapodás mellékletének 4. pontja (Repülésbiztonság) a következő ponttal egészül ki:
 „857/2005
 A Bizottság 2005. június 6-i 857/2005/EK rendelete az egységes légiközlekedés-védelmi követelményrendszer végrehajtásához szükséges intézkedések meghatározásáról szóló 622/2003/EK bizottsági rendelet módosításáról
 (1–2. cikk)”.
 4. cikk
 (1) A megállapodás mellékletének 5. pontja (Egyéb) a következő szöveggel egészül ki:
 „261/2004
 Az Európai Parlament és a Tanács 2004. február 11-i 261/2004/EK rendelete visszautasított beszállás és légijáratok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről
 (1–18. cikk)”.
 (2) A megállapodás mellékletének 5. pontja (Egyéb) a következő szöveggel egészül ki:
 „2003/96
 A Tanács 2003. október 27-i 2003/96/EK irányelve az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről
 (14. cikk (1) bekezdés b) pont és (2) bekezdés)”.
 (3) A megállapodás mellékletének 5. pontjában (Egyéb) a 261/2004/EK rendelettel hatályon kívül helyezett 295/91/EK tanácsi irányelvre való hivatkozást törölni kell.
 5. cikk
 Ezt a határozatot az Európai Unió Hivatalos Lapjában és a Svájci Államszövetség Jogszabályai Hivatalos Gyűjteményében kell kihirdetni. Ez a határozat az elfogadását követő második hónap első napján lép hatályba.
 Kelt Brüsszelben, 2006. október 18-án.
 a vegyesbizottság részéről
 a Közösség küldöttségének vezetője
 Daniel CALLEJA CRESPO
 a svájci küldöttség vezetője
 Raymond CRON
 (1) HL L 210, 2005.8.12., 46. o.


type: wikipedia

text:
Das Komitat Hajdú (deutsch selten auch Komitat Heiduck oder Heiduckenkomitat; ) war eine historische Verwaltungseinheit (Gespanschaft/Komitat) im Königreich Ungarn, der Name leitet sich vom ungarischen Wort für die Heiducken ab.
 Lage
 Es lag linksseitig der Theiß und war ganz eben, fruchtbar und in dem von der Theiß begrenzten nordwestlichen Teil stellenweise sumpfig. Im Westen von Debreczin (ungarisch Debrecen) liegt die ehemals sehr fruchtbare Puszta Hortobágy.
 Das Komitat grenzte an die Komitate Borsod, Szabolcs, Bihar, Békés (kurzes Stück im Süden), Jász-Nagykun-Szolnok und Heves.
 Geschichte
 Das Komitat entstand bei der Verwaltungsreform in Ungarn 1876 aus Teilen der Komitate Szabolcs und Bihar, die mit dem Heiducken-Distrikt zusammengelegt wurden.
 1918 wurde kam es zum jetzt verkleinerten Ungarn und bestand bis 1950 mit kleinen Gebietsveränderungen in dieser Form, danach wurde es mit den Resten des Komitats Bihar zum jetzt bestehenden Komitat Hajdú-Bihar vereinigt.
 Bezirksunterteilung
 Im frühen 20. Jahrhundert bestanden folgende Stuhlbezirke (meist nach dem Namen des Verwaltungssitzes benannt):
 Siehe auch
 Liste der historischen Komitate Ungarns
 Literatur
 Weblinks
 Eintrag im Pallas-Lexikon (ungarisch)
 Einzelnachweise
 Hajdu
 Debrecen


type: other

text:
III/00105/2012
 . III/00105/2012
 Első irat érkezett: 01/12/2010
 Az ügy tárgya: a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény 43. § (4) bekezdése alaptörvényellenességének tárgyában benyújtott bírói indítvány
 Az indítványozó bíró 2010. január 12-én munkaügyi per felfüggesztése mellett fordult az Alkotmánybírósághoz. Álláspontja szerint a közszférában foglalkoztatottak jogviszonyáról szóló törvények módosításáról szóló 2006. évi LXXII. törvénnyel (Mód. tv.) módosított köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény (Ktv.) 43. § (4) bekezdése alkotmányellenes, mert a Ktv. korábban hatályos szövegéhez képest nem biztosít jogorvoslati lehetőséget sem a teljesítményértékelés, sem az illetményeltérítési intézkedés esetére. Az új szabályozás szerint a munkáltatót közelebbről meg nem határozott szempontok szerinti, ellenőrizhetetlen, diszkrecionális jogkörben illeti meg a teljesítményértékelés és az illetményeltérítés joga.
 A bíróság 2012. október 17-én benyújtott indítvány-kiegészítésében az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdését jelölte meg az alaptörvény-ellenesség alapjaként. Álláspontja szerint a Ktv. 43. § (4) bekezdése megfosztja a peres feleket a jogorvoslathoz való alkotmányos joguktól..
 a közszférában foglalkoztatottak jogviszonyáról szóló törvények módosításáról szóló 2006. évi LXXII. törvény 7. § (6) bekezdése
 a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény 43. § (4) bekezdése
 A határozat száma: 5/2013. (II. 21.) AB határozat
 ABH oldalszáma: 2013/175
 Az ABH 2013 tárgymutatója: alapjogi teszt; alkalmazási tilalom bírói kezdeményezések esetén; diszkrecionális döntési jogkör; emberi méltósághoz való jog; illetményeltérítés; indokolási kötelezettség; ítélt dolog (res iudicata); jogbiztonság; jogbiztonság mint a közhatalom törvény alá rendeltsége; jogbiztonság mint normavilágosság; jogorvoslathoz való jog; karrier típusú (zárt) közszolgálati rendszer; közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata; köztisztviselői alapilletmény megállapítása; köztisztviselői jogviszony jellemzői; köztisztviselői teljesítményértékelés; köztisztviselői minősítés
 2013.02.05 9:00:00 Teljes ülés
 Az Alkotmánybíróság teljes ülése folyamatban lévő ügyben alkalmazandó jogszabály alkotmányellenességének megállapítására irányuló bírói kezdeményezés tárgyában meghozta a következő
 Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény 43. § (4) bekezdése első, második és harmadik mondatának 2008. január 1-jétől 2010. augusztus 31-ig hatályban volt szövege alkotmányellenes volt, ezért az a Zalaegerszegi Törvényszék mint másodfokú bíróság 4.Mf.22.122/2009. számú folyamatban lévő ügyében nem alkalmazható.
 [1] 1. A Zala Megyei Bíróság (jelenleg a Zalaegerszegi Törvényszék mint másodfokú bíróság) bírája az előtte folyamatban lévő 4.Mf.22.122/2009. számú ügyben az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény 38. §-a alapján az előtte lévő per tárgyalását felfüggesztette és kezdeményezte a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény (a továbbiakban: Ktv.) 43. § (4) bekezdésének a közszférában foglalkoztatottak jogviszonyáról szóló törvények módosításáról szóló 2006. évi LXXII. törvény (a továbbiakban: Módtv.) 7. § (6) bekezdésével módosított rendelkezése alkotmányellenessége megállapítását és megsemmisítését, továbbá ezen rendelkezésnek a Zala Megyei Bíróság mint másodfokú bíróság előtt folyamatban lévő 4.Mf.22.122/2009. számú ügyben való alkalmazásának kizárását.
 [2] Az első- és a másodfokú bíróság által megállapított tényállás szerint a felperes gyámhivatali ügyintézőként köztisztviselői jogviszonyban állt az alperesnél. A gyámhivatal vezetője 2007. december 22-én elkészítette a felperes teljesítményértékelését, majd a munkáltatói jogkört gyakorló jegyző 2008. március 4-i intézkedésével a Ktv. 43. § (4) bekezdése alapján a tárgyévet megelőző szakmai munkájának értékelésére hivatkozással a felperes fizetési fokozathoz tartozó alapilletményét a 2008. március 1-jétől 2009. február 28-ig terjedő időszakra (ún. illetményeltérítést tartalmazva) 5%-kal csökkentett mértékben állapította meg.
 [3] A felperes kereseti kérelmében a teljesítményértékelésében szereplő tényállítások megsemmisítését, valamint az illetményeltérítésre vonatkozó alperesi intézkedés hatályon kívül helyezését kérte. (Álláspontja szerint a szakmai munka értékelésében szerepelni kell szempontrendszernek, valamint a munkavállalónak joga van tudni, hogy mi alapján értékelték, illetve az illetményét mi alapján térítették el.)
 [4] Az elsőfokú bíróság a felperes keresetének részben helyt adott, és a teljesítményértékelésből a teljesítményértékelés alapjául szolgáló, három gyámhatósági ügy egyikére – amely a felperes munkaköri feladatát képezte, és abban végzett intézkedését értékelte az alperes – való hivatkozást törölte. Ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította.
 [5] A felperes fellebbezését elbíráló másodfokú bíróság az Alkotmánybíróság előtt bírói kezdeményezéssel élt a Ktv. 43. § (4) bekezdése alkotmányellenességének utólagos vizsgálatát kérve; míg a fellebbezésnek a teljesítményértékelés ténymegállapításai tekintetében a 4.Mf.22.122/2009/5. számú részítéletében az elsőfokú bíróság ítéletét (nem érintve az egyik gyámhatósági ügyre tett megállapítását) – az indokolás megváltoztatásával – a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 253. § (2) bekezdése alkalmazásával részben megváltoztatta és a teljesítményértékelésnek egy másik gyámhatósági (1425/2007. számú) ügyben tett ténymegállapításait is megsemmisítette. Ezt meghaladóan – az értesítési kötelezettség elmulasztása körében – az elsőfokú ítélet rendelkezéseit helybenhagyta. Indokolásában megállapította továbbá, hogy a jogerős részítélet eredményeként alig maradt a teljesítményértékelés alapjául szolgáló valós ténymegállapítás.
 [6] Az indítványozó bíró álláspontja szerint a Módtv. 7. § (6) bekezdésével, majd ezt követően 2008. január 1-jével a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény módosításáról szóló 2007. évi LXXXIII. törvény (a továbbiakban: Módtv2.) 22. § (1) bekezdésével módosított Ktv. 43. § (4) bekezdése folytán sérül egyrészt a jogbiztonság, továbbá a végzett munka mennyiségének és minőségének megfelelő bérhez való alapvető jog megsértése miatti igény érvényesítésének alkotmányos joga, mert a jogszabály megfosztja a köztisztviselőt a kinevezése szerinti illetmény csökkentése elleni jogorvoslat (valójában a bírósághoz fordulás) lehetőségétől. Az indítványozó bíró az Alkotmány sérülni vélt rendelkezései között megjelölte továbbá az Alkotmány 70/K. §-át is.
 [7] Érvelésében kifejtette, hogy a Ktv. 34. § (7) bekezdése alapján a munkáltatói jogkör gyakorlójának mérlegelési jogkörébe tartozó teljesítményértékelés hibás vagy valótlan ténymegállapításaira nézve a köztisztviselőt megillette a közszolgálati jogvita kezdeményezésének a joga. Ezért a Módtv. 7. § (6) bekezdésének hatályba lépését megelőzően a Ktv. 34. § (7) bekezdése alapján a Ktv. 43. § (4) bekezdésében szabályozott ún. illetményeltérítési döntés – amely a Ktv. 34. § (1) bekezdésében meghatározott teljesítményértékeléshez kötötte az illetményeltérítés lehetőségét – ellen a köztisztviselő közszolgálati jogvitát kezdeményezhetett (ld. BH 2008. 341.). A Módtv. hatályba lépésével a Ktv. 43. § (4) bekezdése az illetményeltérítést a hivatali szerv vezetőjének a köztisztviselő tárgyévet megelőző “szakmai munkájának” értékelése alapján tette lehetővé. Az illetményeltérítés lehetősége már nem kötődött a köztisztviselő teljesítményének a Ktv. 34. § (1) bekezdése szerinti értékeléséhez, hanem a köztisztviselő “szakmai munkájának” értékelésén alapult. A “szakmai munka” értékelése azonban jogszabályban meg nem határozott szempontok szerint, ellenőrizhetetlenül, valójában diszkrecionális jogkörben illette meg a munkáltatói jogkör gyakorlóját. Azzal, hogy az illetmény csökkentésének lehetősége elvált a teljesítményértékeléstől, megszűnt a közszolgálati jogvita kezdeményezésének lehetősége.
 [8] Hivatkozása szerint a munkáltatói jogkör gyakorlója a vitatott szabállyal tulajdonképpen a kinevezés egyoldalú módosítására kapott indokolás nélküli lehetőséget; a keresetindítás lehetősége a Ktv. 59. § (3) bekezdés e) pontja alapján sem állt fenn, mert mérlegelési jogkörben hozott munkáltatói döntésről van szó, “amely ellen a Ktv. 59. § (2) bekezdése értelmében csak kifejezett megengedő törvényi rendelkezés esetén van lehetőség jogvitát kezdeményezni.”
 [9] 2. Az itt vizsgált Ktv. 43. § (4) bekezdését a Módtv. 7. § (6) bekezdése 2006. augusztus 10-ével módosította, “szakmai munkája” értékeléséhez kötve a köztisztviselő illetményeltérítését; majd a Módtv2. 22. § (1) bekezdése 2008. január 1-jével ugyanezen rendelkezést új szöveggel állapította meg (ennek 2008. március 1-jétől 2009. február 28-ig hatályban volt szövegét kifogásolta a bírói indítvány), ez azonban tartalmában a szakmai munka értékelésén alapuló köztisztviselői illetményeltérítés lehetőségét nem érintette. A Ktv. 43. § (4) bekezdésének rendelkezéseit a jogalkotó ezután is többször módosította: a 2010. évi XC. törvény 85. § (2) bekezdése, majd ezt követően 2011. január 1-jétől a 2010. évi CLXXIV. törvény 6. §-a, végül 2012. március 1-jével a Ktv-t hatályon kívül helyezte a 2012. évi V. törvény 59. § (1) bekezdés a) pontja. Ezek a módosítások, illetve a hatályon kívül helyezés azonban a jelen ügy elbírálását nem érintik, mivel az Alkotmánybíróság bírói kezdeményezés esetén a bíró által az ügyben alkalmazandó jogszabályt vizsgálja.
 [10] 2012. január 1-jén hatályba lépett az Országgyűlés által 2011. április 18-án elfogadott és 2011. április 25-én kihirdetett Magyarország Alaptörvénye (a továbbiakban: Alaptörvény). Az Alkotmánybíróság az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 73. § (1) bekezdése alapján III/105-1/2012. számú végzésével felhívta az indítványozót, hogy 2012. március 31. napjáig egészítse ki indítványát arra nézve, hogy az általa támadott törvényi rendelkezések az Alaptörvény mely rendelkezéseit és miért sértik.
 [11] Az indítványozó – az Alkotmánybíróság felhívásának eleget téve – 2012. március 14-én kelt indítvány-kiegészítésében fenntartotta a Módtv. 7. § (6) bekezdésével összefüggésben tett, alaptörvény-ellenességére vonatkozó álláspontját. Eszerint a támadott rendelkezés az Alaptörvény Nemzeti Hitvallásba foglalt: “Valljuk, hogy az emberi lét alapja az emberi méltóság”, továbbá a “[v]alljuk, hogy a polgárnak és az államnak közös célja a jó élet, a biztonság, a rend, az igazság, a szabadság kiteljesítése” szövegrészeibe ütközik. Sérülni vélte továbbá az Alaptörvény B) cikkének (1) bekezdését, az R) cikk (1) és (3) bekezdéseit, az I. cikk (2) cikkét, valamint a II. cikkét. Ezt követően benyújtott indítvány-kiegészítésében – fenntartva az eredeti kérelmében foglaltakat – sérülni vélte továbbá az Alaptörvény XVIII. cikkének (7) bekezdését. Valamint indítvány-kiegészítésében – korábbi indítványában foglaltakkal azonos tartalommal – az Alaptörvény XVIII. cikke (7) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog sérelmét is állította. A bírói kérelem tartalma szerint valójában a bírósághoz forduláshoz való alapjogának, azaz az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének a sérelmét állította. Az Alkotmánybíróság az indítványt – állandó gyakorlata alapján – tartalma szerint bírálta el.
 [12] Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint “ha az indítványozó egy új rendelkezés tartalmának alkotmányellenességét állítja, akkor az Alkotmánybíróság nem az új rendelkezést hatályba léptető, hanem a módosítás révén az új rendelkezést magába foglaló (inkorporáló) jogszabály alkotmányellenességét vizsgálja meg”. [8/2003. (III. 14.) AB határozat, ABH 2003, 74, 81.; 67/2006. (XI. 29.) AB határozat, ABH 2006, 971, 977.] Az Alkotmánybíróság erre tekintettel a jelen ügyben sem a Módtv. 7. § (6) bekezdésének, illetve a folyamatban lévő ügyben alkalmazott, Módtv2. 22. § (1) bekezdésének az indítványozó bíró által megjelölt rendelkezését, hanem a Ktv. perben alkalmazott, 2008. január 1. és 2010. augusztus 31. között hatályban volt 43. § (4) bekezdését vizsgálta.
 “NEMZETI HITVALLÁS
 “R) cikk (1) Az Alaptörvény Magyarország jogrendszerének alapja.
 “I. cikk (2) Magyarország elismeri az ember alapvető egyéni és közösségi jogait.”
 [14] 2.1. A Ktv. 43. § (4) bekezdésének a Módtv. 7. § (6) bekezdésével megállapított, 2006. augusztus 10-től 2007. december 31-ig hatályban volt rendelkezése:
 “43. § (4) A hivatali szerv vezetője – az (5) bekezdésben foglaltak kivételével – át nem ruházható hatáskörében, a megállapított személyi juttatások előirányzatán belül szakmai munkája értékelése alapján a köztisztviselő besorolása szerinti fizetési fokozathoz tartozó alapilletményét – a hivatali szervezet vezetője esetében a kinevezésre jogosult, jegyző, főjegyző esetében a polgármester – legfeljebb 30%-kal megemelheti, vagy legfeljebb 20%-kal csökkentett mértékben állapíthatja meg. A főjegyző, illetve a jegyző részére a polgármester – a teljesítményértékeléstől függően – személyi illetmény megállapítására is jogosult.”
 [15] 2.2. A Ktv. 43. § (4) bekezdésének a Módtv. 2. 22. § (1) bekezdésével megállapított, 2008. január 1-jétől 2010. augusztus 31-ig hatályban volt rendelkezése szerint:
 “43. § (4) A hivatali szerv vezetője – az (5) bekezdésben foglaltak kivételével – át nem ruházható hatáskörében, a megállapított személyi juttatások előirányzatán belül tárgyévet megelőző év szakmai munkája értékelése alapján – ide nem értve, ha a köztisztviselő kinevezése év közben történik, vagy áthelyezésére kerül sor – a tárgyévre vonatkozóan a köztisztviselő besorolása szerinti fizetési fokozathoz tartozó alapilletményét – a hivatali szervezet vezetője esetében a kinevezésre jogosult, jegyző, főjegyző esetében a polgármester – december 31-ig – helyi önkormányzatnál tárgyév március 1-jétől következő év február végéig – terjedő időszakra legfeljebb 30%-kal megemelheti, vagy legfeljebb 20%-kal csökkentett mértékben állapíthatja meg. Az eltérítésről a hivatali szervezet vezetője minden év január 31-ig – helyi önkormányzatnál március 1-jéig – dönt. Az így megállapított eltérítés mértéke tárgyévben nem módosítható. A főjegyző, illetve a jegyző részére a polgármester – a teljesítményértékeléstől függően – személyi illetmény megállapítására is jogosult.”
 [16] 3. A Ktv. vizsgált időszakban hatályos egyéb rendelkezései:
 “34. § (1) A köztisztviselő munkateljesítményét munkakörének és a közigazgatási szerv kiemelt céljainak figyelembevételével meghatározott teljesítménykövetelmények alapján a munkáltatói jogkör gyakorlója évente mérlegelési jogkörében eljárva írásban értékeli. A közigazgatási minőségpolitikáért és személyzetpolitikáért felelős miniszter ajánlást adhat az alkalmazandó módszerre.
 (7) A teljesítményértékelés tartalma hibás vagy valótlan ténymegállapításának megsemmisítése iránt a köztisztviselő közszolgálati jogvitát kezdeményezhet.”
 “36. § A köztisztviselő a minősítés hibás vagy valótlan ténymegállapításának, személyiségi jogát sértő megállapításának megsemmisítését a bíróságtól kérheti.”
 [17] Az Alkotmánybíróság a 917/B/2005. AB határozatában (ABH 2006, 1802.; a továbbiakban: Abh1.) már vizsgálta a bírói kezdeményezéssel érintett Ktv. 43. § (4) bekezdése alkotmányosságát. Ezért az Alkotmánybíróság az Abtv. 31. § (1) bekezdése alapján elsőként azt tekintette át, hogy az indítványban foglaltak tekinthetők-e “ítélt dolog”-nak.
 [18] Az Alkotmánybíróság az Abh1-ben a Ktv. 43. § (4) bekezdésének csupán a “szakmai munkája” szövegrésze alkotmányossági vizsgálatát végezte el az Alkotmány 2. § (1) bekezdésére nézve. Az említett alkotmányossági probléma abban állt, hogy a Ktv. 43. § (4) bekezdése hátrányos megkülönböztetést eredményez-e a huzamosabb közszolgálati jogviszonyban álló köztisztviselők és a pályakezdő köztisztviselők között az alapilletmény megállapításában. Az Alkotmánybíróság ebben az absztrakt normakontroll eljárásban a Ktv. 43. § (4) bekezdését abból a szempontból is vizsgálta, hogy a kifogásolt rendelkezés azzal, hogy nem határozta meg, hogy a kiválóan alkalmas, alkalmas stb. minősítés esetén “milyen kötelező törvényi bérbeállási szintet kell követnie a hivatali szerv vezetőjének”, sértette-e a jogbiztonság követelményét. Az Abh1. a jogbiztonság követelményének sérelmét a normavilágosság szempontjából vizsgálta és a kifogásolt jogszabályt ezen alkotmányjogi érvek alapján nem találta alkotmányellenesnek. Jelen bírói indítvány a Ktv. 43. § (4) bekezdése alkotmányellenességének megállapítását az említett határozatban foglaltaktól eltérő alkotmányjogi érvek alapján, azon indokokra figyelemmel kéri, hogy a normavilágosság követelményét nem sértő, világos tartalmú jogszabály nem ad lehetőséget a munkáltató (állam) intézkedése ellen a bírósághoz fordulásra.
 [19] Mivel – a fentiekben foglaltak szerint – a két indítvány a Ktv. 43. § (4) bekezdésének jogbiztonság sérelme miatti alkotmányellenessége vizsgálatát eltérő alkotmányjogi érvek/indokok alapján kérte, ezért az Alkotmánybíróság megállapította, hogy – figyelemmel az Abtv. 31. § (1) bekezdésében foglaltakra – nincs akadálya az indítvány érdemi vizsgálatának.
 [20] A bírói indítvány megalapozott.
 [21] A köztisztviselők jogállását szabályozó Ktv. elfogadása, 1992 óta többször változott. A bírói kezdeményezés alapján – a bírói kérelemhez kötöttségre tekintettel – az Alkotmánybíróságnak a Ktv. egy meghatározott, a munkaügyi per alapjául szolgáló tényállás szerinti időtartamban hatályban volt állapotát kellett vizsgálnia. Ezért az Alkotmánybíróság a bírói kezdeményezés alapján a Ktv. 43. § (4) bekezdése 2008. január 1-jétől 2010. augusztus 31-ig hatályban volt állapotának alkotmányossági vizsgálatát végezte el.
 [22] 1. Az Alkotmánybíróság a 8/2011. (II. 18.) AB határozatában (ABH 2011, 49, 96.; a továbbiakban: Abh2.) összegezte a közszolgálati jogviszony mint foglalkoztatási jogviszony főbb jellemzőit, továbbá azon belül a köztisztviselői jogviszony alkotmányosan meghatározott tartalmát, mely megállapításai jelen ügyben is irányadóak.
 [23] Hangsúlyozta, hogy “[a] zárt közszolgálati rendszer alapvető jellemzője, hogy a közszolgálati jogviszony tartalmát, a jogviszony alanyainak jogait és kötelezettségeit nem a felek megállapodása, hanem jogszabály, törvény határozza meg. A jogviszonyt nem mellérendelt felek szerződése, hanem az állam egyoldalú aktusa hozza létre, amelyben kinevezi a köztisztviselőt, megbízva meghatározott feladatkör, munkakör vagy tisztség ellátásával. A köztisztviselőnek nincs aktív szerepe a jogviszony tartalmának alakításában, csak arról dönthet, hogy elfogadja a törvényben meghatározott feltételek mellett a kinevezést vagy sem.” (ABH 2011, 70.) Kiemelte továbbá, hogy “[a] köztisztviselői jogviszony tartalmát a jog arra figyelemmel szabályozza, hogy a köztisztviselők az állam feladatait látják el, feladataik ellátása során közhatalmi jogosítványokat gyakorolnak, s ez megköveteli, hogy a törvény más munkavállalókhoz képest többletkövetelményeket támasszon a köztisztviselőkkel szemben. A köztisztviselők tevékenységének a közérdeket kell szolgálnia, szakszerű, pártatlan, befolyástól és részrehajlástól mentes kell legyen, ezért korszerű és magas szintű szakmai feltételeknek kell megfelelniük, munkájukért fokozott felelősség terheli őket, szigorú összeférhetetlenségi szabályok érvényesülnek velük szemben, ugyanakkor mivel a köztisztviselői illetmények forrása az állami költségvetés, a közszolgálatban elérhető jövedelmek általában alatta maradnak az üzleti szférában elérhető béreknek. A zárt közszolgálati rendszerek, így a Ktv. szabályozásának a kiindulópontja az, – amit a Ktv. indokolása is megfogalmaz – hogy »többletkövetelményt – amit meg lehet és meg is kell követelni a közszolgálati jogviszonyban állótól – csak többletjogosultságok fejében lehet támasztani«. Ilyen többletjogosultságok a törvény által szabályozott előmeneteli rend, törvényben biztosított illetmény, a kiszámítható és biztonságos köztisztviselői életpálya, külön juttatások.” (ABH 2011, 70–71.)
 [24] A köztisztviselői (közszolgálati) jogviszony fenti jellemzőinek felelt meg a díjazás és előmenetel törvényben rögzített rendszere (Ktv. 23. §, 42. §) is.
 [25] Az Alkotmánybíróság korábban a – már említett – Abh.1-ben összefoglalta a köztisztviselők előmenetelére vonatkozó, 2006-ban hatályos jogszabályi feltételeket is.
 [26] A Ktv. 23. §-a a köztisztviselők előmenetelét szabályozva főszabályként rögzítette, hogy a köztisztviselőt – a törvényben meghatározott feltételek teljesítése esetén – iskolai végzettségének és a közszolgálati jogviszonyban eltöltött idejének megfelelően kellett besorolni. Eszerint a közszolgálati munkakörök betöltését a jogalkotó iskolai végzettséghez, közigazgatási alap- és szakvizsgához, illetve ügykezelői alapvizsgához kötötte. A köztisztviselő előmenetele a Ktv. 29. § (5) bekezdése értelmében a közszolgálati jogviszonyban töltött ideje alapján történt. A köztisztviselő illetménye alapilletményből, illetménykiegészítésből és illetménypótlékból állt (Ktv. 42. §). Alapilletménye az iskolai végzettség alapján besorolási osztályhoz, ezen belül az egyes osztályok fizetési fokozataihoz tartozó szorzószám és az illetményalap szorzataként került megállapításra [Ktv. 42. § (4) bekezdése].
 [27] Az Alkotmánybíróság korábban, a 849/B/1992. AB határozatában már hangsúlyozta, hogy az iskolai végzettség és az alap-, illetve szakvizsga feltételként való rögzítése biztosítja, hogy a köztisztviselő rendelkezik a munkája elvégzéséhez szükséges szakmai ismeretekkel, ezért joggal feltételezhető, hogy el tudja látni a munkaköre által támasztott feladatokat. Míg a közszolgálatban eltöltött idő tartama, az ezalatt felgyűlt tapasztalat olyan értéke a köztisztviselőnek, amelyről szintén joggal feltételezhető, hogy munkája teljesítésének minőségét kedvezően befolyásolja (ABH 1996, 392, 393.).
 [28] 2. Az előbbiekhez kapcsolódott a Ktv. szerinti teljesítményértékelés és minősítés.
 [29] A munkáltatói jogkör gyakorlója az általa előre meghatározott teljesítménykövetelmények alapján a köztisztviselő munkateljesítményének – legkésőbb a tárgyév végéig – írásbeli értékelésére volt köteles; a teljesítménykövetelmények megállapítása és az írásbeli értékelés átadása szóbeli megbeszéléshez kötött [Ktv. 34. § (1), (3) bekezdése]. A Ktv. 34. § (7) bekezdése lehetővé tette a köztisztviselő számára a munkáltatói teljesítményértékelés ellen a közszolgálati jogvita kezdeményezését, ha tartalma hibás vagy valótlan ténymegállapítás szerepelt benne. A minősítés szabályait a Ktv. 34/A. §-a tartalmazta. Eszerint a köztisztviselőt a munkáltatói jogkör gyakorlójának a – teljesítményértékeléseket is figyelembe véve – legalább négyévente, valamint minden magasabb fokozatba sorolás előtt, vagy meghatározott feltételekkel a köztisztviselő írásbeli kérelmére külön is [lásd: Ktv. 34/A. § (2) bekezdés] minősíteni kellett, amennyiben a minősítési időszakban a köztisztviselő legalább egy évig a minősítő irányítása alatt dolgozott. A minősítés célja [Ktv. 34/A. § (3) bekezdés] a köztisztviselő szakmai teljesítményének megítélése, a teljesítményét befolyásoló ismeretei, képességei, személyiségjegyei értékelése, valamint a köztisztviselő szakmai fejlődésének elősegítése volt. (A minősítés kötelező elemei a Ktv. 1. számú mellékletébe foglalt minősítő lapon kerültek feltüntetésre.) A minősítés a minősített alkalmasságának megítélését is tartalmazta, melyet a minősítő köteles volt írásban megindokolni. A minősítésben csak kellően alátámasztott, tényeken alapuló megállapítások szerepelhettek; ha a ténymegállapítások hibásak, vagy valótlanok voltak, illetve a minősített köztisztviselő személyiségi jogát sértő megállapítás szerepelt, a köztisztviselő a Ktv. 36. §-a alapján bíróságtól kérhette ezek megsemmisítését.
 [30] 3. A minősítés intézményével az Alkotmánybíróság több határozata is foglalkozott. A 22/B/2003. AB határozat a minősítés elleni bírósághoz fordulás jogának alkotmányosságát vizsgálta; nem találta alkotmányellenesnek, hogy a polgári nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagjai számára a Hszt. nem tette lehetővé a minősítésük elleni bírósághoz fordulást. Dr. Balogh Elemér alkotmánybíró a határozathoz fűzött különvéleményében – a többségi álláspontot összefoglalva – a Hszt. szerinti minősítésről szólva a minősítés általános, lényeges vonásait ekként írta le: “[a] minősítés munkajogi jogintézmény, a közszférában dolgozók munkavégzésének különböző, az egyes jogviszony-típusokban kifejtett tevékenységekhez igazodó szempontok szerinti értékelését, a minősített személy szakmai alkalmasságának a megítélését jelenti. A minősítési eljárás lefolytatását a közszféra munkajogi szabályozása kötelezővé teszi az adott pályaútnak a jogviszonyok tartalmának lényeges változásával járó állomásain, illetve ettől függetlenül is – a megfelelő minőségű munkavégzést motiválandó és az alkalmatlanság kiszűrésére –, meghatározott időközönként. [...] A minősítés a munkáltató egyoldalú aktusa. Tartalma, végeredménye lényegesen kihat a minősített pályaútjára: előmenetelére és a jogviszony további fenntartására is.” (ABH 2009, 1585, 1592.)
 [31] A többségi határozat – melyhez az idézett különvélemény is tartozik – megállapította, hogy a jogintézmény a közszféra munkajogi szabályozásának eleme, amely a törvényben szabályozott pálya-előmenetel és a pályán tartás egyik feltétele (22/B/2003. AB határozat, ABH 2009, 1585, 1587–1588.). Ugyanez a határozat – összegezve a közszolgálati rendszerben a minősítés szabályozásának jellemzőit – leszögezte: “[a] karrier típusú (zárt) közszolgálati rendszerben tehát sajátos – az előmenetelt és a jogviszony stabilitását elősegítő – funkciója mellett a minősítés azt is szolgálja, hogy az alkalmatlanná váló személyeket kiszűrje a rendszerből. Ez utóbbi elem nem azonos a versenyszféra kötetlenebb munkáltatói felmondási megoldásával, de annyiban mégis hasonló, hogy a munkavállalói képességeivel összefüggő jogviszony megszüntetéshez kapcsolódik.” (22/B/2003. AB határozat, ABH 2009, 1585, 1588.)
 [32] 4. Az Alkotmánybíróság más alkotmányjogi összefüggésben a 2006-os Abh.1-ben már foglalkozott a Ktv. 43. §-ában található illetményeltérítés alkotmányjogi kérdésével.
 [33] A Ktv. 43. § (4) bekezdése 2006. augusztus 10-éig hatályos szövege szerint a munkáltatói jogkör gyakorlójának a Ktv. 34. § (1) bekezdése szerinti (éves) teljesítményértékelésben foglaltak alapján volt lehetősége a köztisztviselő illetményeltérítésére. Ennek megfelelően az illetményeltérítés a teljesítményértékelésen alapult, így a teljesítményértékelésben foglalt valótlan vagy hibás tartalmának közszolgálati jogvitában történő megtámadása az illetményeltérítésre is kihatással volt.
 [34] A Ktv. 43. § (4) bekezdése 2006. augusztus 10-től viszont – a korábbitól eltérően – az illetményeltérítés lehetőségét a köztisztviselő “szakmai munkájának” értékelésére alapította. Azonban semmilyen jogszabály nem határozta meg, hogy milyen követelményeket kell figyelembe venni a “szakmai munka” értékelésénél, így azt teljes egészében a munkáltató mérlegelésére bízta. A vizsgált, 2008. január 1-jétől 2010. augusztus 31-ig terjedő időszakban tehát az illetményeltérítés elvált a teljesítményértékeléstől, ezért sem a köztisztviselő szakmai munkájának értékelésén alapuló illetményeltérítés, sem a szakmai munka értékelése nem volt megtámadható bíróság előtt; így nem volt alkalmazható a közszolgálati jogvita kezdeményezését lehetővé tevő Ktv. 34. § (7) bekezdése, és a Ktv. 36. §-a sem.
 [35] Az Alkotmánybíróság ezt követően vizsgálta, hogy sérti-e az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti jogállamiságból folyó jogbiztonság követelményét, hogy a jogalkotó sem a Ktv.-ben, sem egyéb jogszabályban nem szabályozta a Ktv. 43. § (4) bekezdése szerinti illetményeltérítés alapjául szolgáló, a köztisztviselő tárgyévet megelőző szakmai munkája értékelésének szempontjait és feltételeit.
 [36] Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az Alkotmány 2. § (1) bekezdésébe foglalt jogállamiság egyik eleme a közigazgatás törvénynek alárendeltsége [először: 56/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 454, 456.; 29/2011. (IV. 7.) AB határozat, ABH 2011, 181. 200.].
 [37] Az Alkotmánybíróság a kormánytisztviselők indokolás nélküli felmentéséről szóló határozatával (Abh2.) kifejtette: “a jogállamiság nemcsak a közigazgatás hatósági aktusaival szemben támasztja a joghoz kötöttség követelményét, hanem a közigazgatás törvény alá rendeltségének követelménye kiterjed a közigazgatási szervek minden olyan aktusára, amelyben a közigazgatás a címzettek alapjogait érintő döntést hoz. A köztisztviselő, a kormánytisztviselő felmentéséről a munkáltatói jogok gyakorlója a munkáltató közigazgatási szerv nevében hoz olyan döntést, amely – a fentiek alapján – a tisztviselő alkotmányos jogait érinti. E döntéssel szemben a közigazgatás törvény alá rendeltségéből fakadó követelmény az, hogy törvény határozza meg a munkáltatói döntés anyagi jogi kereteit.” (ABH 2011, 79.)
 [38] A közigazgatás törvényhez kötöttségéből a közigazgatási feladatokat ellátó tisztviselők jogállásának szabályozására származnak kötelezettségek. “A közigazgatási döntések törvényességének biztosítása megkívánja, hogy a törvényhozó a döntést hozó tisztviselők munkajogi helyzetének szabályozása során is teremtse meg azokat a garanciákat, amelyek biztosítják, hogy a közigazgatás nevében eljáró tisztviselők magas szakmai színvonalon, pártpolitikai szempontból semleges módon, minden befolyástól mentesen, pártatlanul, kizárólag a törvények alapján hozzák meg döntéseiket. Ennek a garanciarendszernek egyik eleme a közszolgálati jogviszonyok viszonylagos stabilitásának biztosítása.” (ABH 2011, 79–80.)
 [39] A Ktv. 43. § (4) bekezdése – amely a köztisztviselő illetményeltérítését a köztisztviselő “szakmai munkájának értékelése” alapján tette lehetővé – a munkáltató teljes körű és korlátlan (diszkrecionális) mérlegelési jogkörére bízta a köztisztviselő tárgyévet megelőző évben végzett munkájának szakmai értékelését. A törvényhozó ugyanis egyáltalán nem határozott meg értékelési kritériumokat, sem az értékelés elvégzésének módszereit, továbbá azt sem rögzítette, hogy a köztisztviselő “szakmai munkájának értékelése” mennyiben más, mint a köztisztviselő rendes és kötelező teljesítményértékelése. Ezzel – megfelelő szabályozás híján – minden teljesítményértékelési döntés csakis a munkáltató ellenőrizhetetlen döntésén alapulhat.
 [40] A törvényi feltételek és garanciák, valamint az indokolás nélküli munkáltatói döntés lehetősége az Alkotmánybíróság álláspontja szerint sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti joghoz kötöttség követelményét azzal, hogy a jogalkotó az illetményeltérítés lehetőségét függetlenítette mindenfajta objektív törvényi feltételtől, illetve követelményrendszertől, a jogbiztonság alkotmányos elvének sérelmét idézte elő.
 [41] Ugyanakkor az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a bírói indítványban foglaltak csupán Ktv. 43. § (4) bekezdése első, második és harmadik mondatára vonatkoznak. A Ktv. 43. § (4) bekezdése negyedik mondatának rendelkezése szerint a főjegyző, illetve a jegyző részére a polgármester – a teljesítményértékeléstől függően – személyi illetmény megállapítására is jogosult volt. Mivel ezen rendelkezés nem érinti az indítványozó bíró által felvetett alkotmányossági problémát, ebben a részében az Alkotmánybíróság az indítványt nem vizsgálta.
 [42] Az indítványozó bíró álláspontja szerint a Ktv. illetményeltérítést szabályozó (2008. január 1-jétől 2010. augusztus 31-ig hatályban volt) 43. § (4) bekezdése sértette a bírósághoz fordulás Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti jogát, mivel nem tette lehetővé a munkáltató döntése ellen a bírósági út igénybevételét.
 [43] 1. Az Alkotmánybíróság a bírósághoz fordulás jogának értelmezése során több határozatában rámutatott arra, hogy az Alkotmány e rendelkezése [57. § (1) bekezdése] az eljárási garanciákon túl a bírósághoz fordulás alapjogát foglalja magában. Ezen alapjog tartalmát az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte [9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 67.; 59/1993. (XI. 29.) AB határozat, ABH 1993, 335.; 1/1994. (I. 7.) AB határozat, ABH 1994, 35. AB határozatok]. Az Alkotmánybíróság az 59/1993. (XI. 29.) AB határozatában (ABH 1993, 353.) megállapította, hogy ez az alkotmányi rendelkezés mindenkinek alanyi jogosultságot biztosít ahhoz, hogy jogát független és pártatlan bíróság előtt érvényesítse. Az alapvető jogból következően az államra az a kötelezettség hárul, hogy – egyebek között – a polgári jogok és kötelezettségek (a polgári joginak tekintett jogviták) elbírálására bírói utat biztosítson. Az Alkotmánybíróság rámutatott arra is, hogy “a bírósághoz fordulás alapvető joga nem csak a beadványok előterjesztésének jogára szorítkozik, hanem a bírósági eljárásban a fél pozícióját biztosítja a személyeknek. A feleknek az Alkotmányban biztosított joguk van arra, hogy a bíróság az eljárásba vitt jogaikat és kötelezettségeiket elbírálja. A bírósághoz fordulás alapjoga – az Alkotmány 8. § (2) bekezdésére figyelemmel – nem jelent korlátozhatatlan alanyi jogot a perindításra. Törvény azonban az alapjog lényeges tartalmát nem korlátozhatja és a korlátozásnak elkerülhetetlenül szükségesnek és az elérni kívánt célhoz képest arányosnak kell lennie.” (930/B/1994. AB határozat, ABH 1996, 502, 505.)
 [44] Az Alkotmánybíróság korábbi határozatai szerint a bírósághoz fordulás joga az Alkotmány 8. § (2) bekezdése alapján más alapjogokhoz hasonlóan korlátozható. Az Alkotmánybíróság a 3/1994. (I. 21.) AB határozatában megállapította továbbá, hogy a magyar jogrendszerben, bár a munkavégzésre irányuló jogviszonyokat – az ún. versenyszféra, a közszolgálat, s egyéb területek sajátosságai miatt – több törvény eltérő jelleggel szabályozza, azonban valamennyire jellemző, hogy a munkaügyi jogviták tekintetében a bírói út igénybevételének lehetőségét biztosítják (ABH 1994, 59, 61.).
 [45] Ennek hiánya az Alkotmánybíróság gyakorlatában általában alkotmányellenes. Az Alkotmánybíróság 51/1998. (XI. 27.) AB határozatában (ABH 1998, 478.) alkotmányellenesnek bizonyult az a szabályozás, amely a fegyveres erők hivatásos állományába tartozó személyek (adott esetben a büntetésvégrehajtási testület tagjainak) fegyelmi ügyeiben kellő súlyú alkotmányos indok nélkül zárta ki a bírói út igénybevételének lehetőségét.
 [46] Ezzel szemben a 22/B/2003. AB határozat szerint a nemzetbiztonsági szolgálatok hivatásos állományú tagjai számára a minősítés ellen a bírói út igénybevételének Hszt.-ből való kizárását a nemzetbiztonsági érdekek miatt szükséges és arányos alapjogkorlátozásnak tekintette, ezért annak alkotmányellenességét nem állapította meg (ABH 2009, 1585.).
 [47] Az Alkotmánybíróság az Abh2.-ben (ABH 2011, 49, 80–81.) a határozatlan idejű kormánytisztviselői jogviszony indokolás nélküli felmentéssel történő megszüntetése alkotmányellenességét vizsgálva áttekintette az Alkotmány 57. § (1) bekezdése szerinti bírósághoz fordulás jogának tartalmát.
 [48] Kiemelte, hogy az Alkotmánybíróság az Alkotmány 57. § (1) bekezdéséből vezette le a hatékony bírói jogvédelem követelményét, nevezetesen azt, hogy a jogi szabályozásnak olyan jogi környezetet kell biztosítani, hogy a perbe vitt jogok a bíróság által érdemben elbírálhatók legyenek. Utalt továbbá a 39/1997. (VII. 1.) AB határozatának rendelkező részére, amely a közigazgatási határozatok törvényességének bírói felülvizsgálatával összefüggésben az alábbi követelményt fogalmazta meg: “2. A közigazgatási határozatok törvényessége bírósági ellenőrzésének szabályozásánál alkotmányos követelmény, hogy a bíróság a perbe vitt jogokat és kötelezettségeket az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében meghatározott feltételeknek megfelelően érdemben elbírálhassa. A közigazgatási döntési jogkört meghatározó szabálynak megfelelő szempontot vagy mércét kell tartalmaznia, amely alapján a döntés jogszerűségét a bíróság felülvizsgálhatja.”
 [49] Hangsúlyozta, hogy a 39/1997. (VII. 1.) AB határozatában “az Alkotmánybíróság nyomatékkal mutatott rá arra, hogy az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében foglalt eljárási garanciák teljesedéséhez önmagában a bírói út megléte nem elegendő, az Alkotmány által megkövetelt hatékony bírói jogvédelem attól függ, hogy a bíróság mit vizsgálhat felül.” Az Alkotmánybíróság fenti határozatának indokolásában azt is kifejtette, hogy “[a]zok a jogszabályok, amelyek kizárják vagy korlátozzák azt, hogy a bíróság a közigazgatási határozatot felülvizsgálva a fentiek szerint érdemben elbírálja a jogvitát, ellentétesek az Alkotmány 57. § (1) bekezdésével. Ebből az okból nem csupán az a jogszabály lehet alkotmányellenes, amely kifejezetten kizárja a jogkérdésen túlmenő bírói felülvizsgálatot, vagy annak a közigazgatási mérlegeléssel szemben olyan kevés teret hagy, hogy az ügy megfelelő alkotmányos garanciák közötti érdemi elbírálásáról nem beszélhetünk, hanem az olyan jogszabály is, amely az igazgatásnak korlátlan mérlegelési jogot adván semmilyen jogszerűségi mércét nem tartalmaz a bírói döntés számára sem.” (ABH 1997, 263, 272.)
 [50] Az Abh2. megállapította továbbá, hogy “az Alkotmány 57. § (1) bekezdéséből fakadó fenti követelmények irányadók a Ktjt. vitatott szabálya alapján keletkező közszolgálati jogvitákra nézve is. Az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében szabályozott általános bírói jogvédelmi garanciákat az Emberi Jogok Európai Egyezményének 6. cikk (1) bekezdése is megköveteli. Az Emberi Jogok Európai Bírósága, amely az utóbbi időkben folytatott gyakorlatában fokozatosan kiterjesztette a 6. cikk (1) bekezdésének alkalmazhatóságát a köztisztviselők közszolgálati jogvitáira is [Frydlender v. Franciaország no. 30979/96 2000. június 27.; Vilho Eskelinen és társai v. Finnország no. 63235/00 2007. április 19.; Iordan Iordanov és társai v. Bulgária no. 23530/02 2009. július 2.]” (ABH 2011, 49, 81.). A határozat szerint a kormánytisztviselői jogviszony indokolás nélküli felmentéssel való megszüntetése esetén a munkáltató önkényes döntésével szemben önmagában nem nyújtott hatékony jogvédelmet, hogy a tisztviselő a munkáltatói döntést bíróság előtt megtámadhatta. A törvényi garanciák hiánya, továbbá az indoklás hiánya elzárta a bíróságot a felmentés jogszerűségének elbírálásától, aránytalanul korlátozta a kormánytisztviselők Alkotmány 57. § (1) bekezdése alapján megillető bírói jogvédelemhez való jogukat. (ABH 2011, 45, 81.)
 [51] Összegzésként megállapítható, hogy az Alaptörvény XXVIII. cikke szerinti bírósághoz fordulás jogának kettős tartalma van: egyrészt eljárási, másrészt anyagi jogi.
 [52] Az eljárási tartalom szerint a perindítás joga nem korlátozható vagy nem zárható ki. Az anyagi jogi tartalom sérelme esetében ugyan van perindítási jog, de az anyagi jogi szabályozás kizárja az érdemi felülvizsgálatot azzal, hogy nem ad lehetőséget a támadott döntés tartalmának vizsgálatára [erdő természetvédelmi területté nyilvánítása – 33/2006. (VII. 13.) AB határozat, ABH 2006, 447, 465.]. Ilyen volt a köztisztviselők indokolás nélküli felmentése is, ahol az anyagi jogi szabályozás szerint a bíró csak a felmondás formális (eljárási) jogszerűségét vizsgálhatta, tartalmi (anyagi jogi) indokoltságát azonban nem [29/2011. (IV. 7.) AB határozat, ABH 2011, 181, 200.].
 [53] 2. A jelen határozat IV.4. pontja már áttekintette, hogy mely esetben nyílt lehetőség a vizsgált időszakban hatályban volt Ktv. alapján a köztisztviselő munkájának értékelése ellen a közszolgálati jogvita kezdeményezésére, ezzel bírói út igénybevételére.
 [54] Az illetményeltérítés lehetőségéről a munkáltatói jogkör gyakorlója a köztisztviselő tárgyévet megelőző szakmai munkájának értékelése alapján dönthetett. Ez az értékelés jogi szabályozás (jogszabályi feltételek) teljes hiányában a munkáltatói jogkör gyakorlójának szabad és korlátlan döntési jogkörén alapult. Emiatt a törvényhozó nem nyújtott lehetőséget a köztisztviselő számára az őt megillető alapilletménytől eltérő alacsonyabb alapilletmény megállapításának indokai megismerésére, sem a munkáltatói döntés megalapozottságának bíróság előtti vitatására. A Ktv. 43. § (4) bekezdésének azon módosításáig, ameddig az illetményeltérítés a köztisztviselő teljesítményértékelésén alapult, a teljesítményértékelés (minősítés) hibás vagy valótlan ténymegállapításai a Ktv. 36. §-a alapján bíróság előtt megtámadhatóak voltak. Emiatt lehetőség volt a valótlan teljesítményértékelésen alapuló illetményeltérítésről szóló munkáltatói döntés megsemmisítése mellett az illetményeltérítés bíróság előtti megtámadására is. A módosítás folytán azonban a teljesítményértékelés valótlan vagy hibás ténymegállapításainak bíróság előtti megsemmisítése nem hatott ki a munkáltató illetményeltérítési döntésére.
 [55] Az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése az Alkotmány 8. § (2) bekezdésével szövegszerűen megegyezik abban, hogy az alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvénynek kell megállapítania. Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése kimondta, hogy alapvető jog lényeges tartalmát törvény sem korlátozhatta. A korlátozás további követelményeit viszont az Alkotmánybíróság fogalmazta meg az ún. alapjogi tesztben, melynek lényege, hogy az “állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a jog tartalmának korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan” [30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 171.]. Az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése lényegében ezt az értelmezést követi, amikor akként rendelkezik, hogy alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan korlátozható. Ugyancsak tartalmi azonosság állapítható meg az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésében és az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében a lényeges tartalom védelmét illetően.
 [56] Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésében foglaltak alapján megállapította, hogy a Ktv. 43. § (4) bekezdése szükségtelenül korlátozza a köztisztviselő bírósághoz fordulásának az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdés szerinti jogát, mivel a bírósághoz fordulás jogának kizárását semmilyen más alkotmányos érdek nem indokolja. (A bírói út hiányának indokáról hallgat a törvénytervezethez fűzött részletes indokolás.) Nincs ugyanis olyan – a közigazgatás működésének biztosításából vagy más alkotmányos értékből levezethető – indok, amely a közigazgatási szerv vezetője tetszésén, korlátlan mérlegelésén alapuló illetményeltérítést igazolná. Ellenkezőleg, a közigazgatás törvényességének és szakszerűségének biztosítása megköveteli, hogy a köztisztviselő előmenetele és jövedelme, általában köztisztviselői jogviszonya ne kizárólag a hivatali felettes belátásától függjön.
 [57] Az Alkotmánybíróság megállapítja: azzal, hogy a törvényhozó elzárta a bírósághoz fordulás alkotmányos alapjogától a szakmai munkája értékelése alapján illetményeltérítésben részesülő köztisztviselőt az értékelés bíróság előtti megtámadásának lehetőségétől, a Ktv. 2008. január 1-jétől 2010. augusztus 31-ig hatályban volt 43. § (4) bekezdésében alkotmányellenesen megsértette a köztisztviselő Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésben foglalt bírói jogvédelemhez való jogát. Ezzel kizárta, hogy a köztisztviselő a felettes értékelésével szemben jogvédelemhez juthasson.
 [58] A Ktv. 43. § (4) bekezdésének negyedik mondata ugyanakkor nem érinti az indítványban megjelölt alkotmányossági problémát, ezért az Alkotmánybíróság az alkotmányellenességet a Ktv. 43. § (4) bekezdésének első, második és harmadik mondata vonatkozásában állapította meg.
 [59] Az indítvány szerint a kifogásolt rendelkezés az Alaptörvény II. cikkét is sérti, mert a köztisztviselő emberi méltósághoz való jogát korlátozza.
 [60] Mivel az Alkotmánybíróság a Ktv. kifogásolt 43. § (4) bekezdés első, második és harmadik mondata 2008. január 1-jétől 2010. augusztus 31-ig hatályban volt szövegének Alaptörvénybe ütközését megállapította, a II. cikkébe foglalt emberi méltósághoz való jogának sérelmére alapított vizsgálatára, eddigi gyakorlatát követve [31/1991. (VI. 5.) AB határozat, ABH 1991, 133, 136.] már nem volt szükség.
 [61] Az Alkotmánybíróság – eddigi gyakorlatának megfelelően [30/2000. (X. 11.) AB határozat, ABH 2000, 202.; 51/2004. (XII. 8.) AB határozat, ABH 2004, 679.] – a Ktv. fenti rendelkezései alkotmányellenességének megállapítására tekintettel az Alaptörvény Nemzeti Hitvallással, valamint az R) cikk (1) és (3) bekezdéseivel, az I. cikk (2) cikkével, valamint a II. cikkével kapcsolatos alkotmányellenességre vonatkozó kérelem megalapozottságát szintén nem vizsgálta.
 [62] Az alkotmányellenesség megállapítása miatt a Ktv. 43. § (4) bekezdése a fentiek szerint alkotmányellenes első, második és harmadik mondata a Zalaegerszegi Törvényszék mint másodfokú bíróság 4.Mf.22.122/2009. számú folyamatban lévő ügyében az Abtv. 45. § (2) bekezdése alapján nem alkalmazható.
 [63] Az Alkotmánybíróság határozatának a Magyar Közlönyben történő közzététele az Abtv. 44. § (1) bekezdésén alapul.
 . 5/2013. (II. 21.)