text:
Súd rozhodol o najväčšom reštitučnom spore - domov.sme.sk
 Zobraziť všetky sekcie Súd rozhodol o najväčšom reštitučnom spore
 Bratislava 18. apríla (TASR)- Najvyšší súd SR dnes po viac ako 15 rokoch rozhodol o reštitučnom spore grófky Magdalény Sztárayovej so Slovenskou národnou ... 18. apr 2007 o 17:11 TASR
 Písmo:A-|A+330 Bratislava 18. apríla (TASR)- Najvyšší súd SR dnes po viac ako 15 rokoch rozhodol o reštitučnom spore grófky Magdalény Sztárayovej so Slovenskou národnou galériou v prospech Slovenska. Bol to najväčší spor v dejinách slovenskej justície tohto druhu, v ktorom išlo o niekoľko 100 miliónov korún. Grófka sa domáhala vydania veľkého počtu výtvarných diel Ladislava Medňanského, ktoré po druhej svetovej vojne skryli v kaštieli Strážky v okrese Kežmarok. Žiadala tiež vydanie samotného kaštieľa a priľahlých pozemkov. Kaštieľ Strážky bol po druhej svetovej vojne v dezolátnom stave a koncom šesťdesiatych rokov ho štát kompletne zrekonštruoval. Dnes je majetkom Slovenskej národnej galérie a sú v ňom vystavené diela významného európskeho maliara Ladislava Medňanského. Slovenská národná galéria (SNG) uzavrela už pred časom s grófkou Sztárayovou dohodu o vydaní nepatrnej časti dedičstva, pričom bola zriadená spoločnosť Ladislava Medňanského, ktorá za jednu korunu ročne zapožičiava diela patriace poslednej grófke kaštieľa M. Czobelovej na výstavné účely. Dohodou zostala v majetku štátu aj podstatná časť ojedinelej historickej knižnice zo sedemnásteho storočia, spolu s výtvarnými dielami Medňanského, miniatúrami a inými dobovými reáliami. Som nesmierne rád, že Najvyšší súd Slovenskej republiky potvrdil rozhodnutie Krajského súdu v Prešove a nepriznal právo navrhovateľke Anne Lubyovej na vydanie kaštieľa a priľahlých pozemkov," uviedol v správe právny zástupca SNG Anton Blaha. Anna Lubyová je testamentárnou dedičkou po grófke Sztárayovej. Okresný úrad v Kežmarku už v minulosti vydal rozhodnutie, že Anna Lubyová nespĺňa podmienky na to, aby jej nehnuteľnosti a pozemky, ktorých sa ako testamentárna dedička po grófke domáhala, vydali. Najvyšší súd zároveň skonštatoval, že Lubyová nie je oprávnená osoba, ktorá by mala nárok na vydanie predmetných nehnuteľností. Kaštieľ Strážky tak spolu s niekoľkohektárovým pozemkom zostáva vlastníctvom Slovenskej národnej galérie a je naďalej prístupný širokej verejnosti. TASR o tom dnes informoval právny zástupca SNG Anton Blaha. ra vs Nechajte si posielať ranný prehľad najdôležitejších správ e-mailom


type: wikipedia

text:
Маково е село в Североизточна България. То се намира в община Търговище, област Търговище. До 1934 година името на селото е Кочашлии.
 История
 По предания, селото е още от времето на османската власт, първата къща е била на турски бей. До Освобождението от турско иго цялото му население е било мохамеданско, имало е само един българин християнин – това е бил слугата на бея, негов кочияш. Първият заселник българин в селото е дошъл след освобождението от турско иго – това е бил Чакър Колю – бакалин от Ески Джумая. Селото през тези години е подложено на серия нападения от българи, жители на разградското село Арнаут, днес село Пороище. В тези нападения активно участие е вземал Димитър Неделчев, който станал първият християнин, заселил се трайно тук. Последван е от Петко Табачковлията. Така започнал процесът на изселване на турците мохамедани и заселването на селото с българи християни. Част от българите заселници като братята Миневи идват от Дряновските и Тревненските махали, те си застрояват едноименни махали в селото. Някои от заселниците са били от тревненската махала Коевци миневи. Селото строи своя църква, посещавана и от жители на съседни села, които са били почти изцяло турски и в които е нямало църкви.
 1899 г. – е създадено училище с първи даскал Добри Иванов Чолаков, пазарен, според летописната книга на училището, за 300 лв. месечно – по 150 лв. в пари и 150 лв. в натура. Преди това, от 1895 г. на децата – около 80, преподавал Даскал Кънчо в църквата или в някой дюкян. През 1927 т. жителите на селото строят нова сграда на училището. Преди 1944 г. то е притежавало 900 дка. земеделска земя.
 1883 г. – първи кмет на селото става Георги Раданов.
 1909 г. – е построена мелница край селото. Години по-късно и маслобойна в центъра на селото.
 1913 г. – е началото на читалищната дейност. Читалището е било помещавано в помещение към църквата.
 1915 г. – е създадена кредитна кооперация „Жетвар“, станала основа за създаването на Трудово- кооперативната земеделска кооперация през 1951 г.
 1930 г. – Властта прави оземляване на безимотните, макар че имало много спорове дали то е било справедливо.
 1919 г. – Петима жители с леви убеждения 8никола милушев, атанас колев тодор добрев витан славов и др./създават структура на БРП /к/, която след 1923 г. губи връзка с висшестоящата организация и се разтурва.
 1931 г. – 9 души от селото възстановяват организацията на БРП /к/.
 1931 г. – 5 души /сред които Никола Милушев, Атанас Колев, Тодор Добрев, Витан Славов и др. /основат структура на Младежката работническа партия /РМС/. На изборите за кмет през 1927 г. лявата опозиция дори печели изборите, но управляващите бламират резултатите.
 1919 г. – Своя партийна структура БЗНС създават и земеделците от селото.
 В началото на 50-те години на 20 век селото е електрифицирано. След създаването на ТКЗС кооперативът със свои средства построява сравнително голяма за региона сграда на читалище. Основан е и футболен отбор.
 До 70-те години на 20 век, когато в Маково се заселват няколко рода помаци от Родопите, тук живеят само православни българи и няколко семейства мигриращи цигани. С течение на времето броят на местните жители православни намалява и управлението на селото се поема от преселниците, които в края на 20 век са преобладаващо население.
 Селото е в район, в който се намират развалини от укрепителната линия между крепостите при Опака, Садина и Войвода. Според намерената керамика, стъкло и метални предмети и др. развалините между село Маково и село Сейдол са определени като ранно-византийски от 5-7 век и са функционирали през късната античност – във връзка с град Абритус.
 Население
 Численост на населението според преброяванията през годините:
 Етнически състав
 Преброяване на населението през 2011 г.
 Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
 Религии
 До 1970-те години – само православие. Селото е имало църква, построена в началото на миналия век, вече порутена. В днешни дни в селото има построена нова джамия. По-голямата част от населението изповядва ислям.
 Бележки
 Села в област Търговище
 Населени места в община Търговище


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 20.7.2018
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 L 184/10
 DEĊIŻJONI Nru 1/2018 TAL-KUNSILL TA' ASSOĊJAZZJONI UE-TURKIJA
 tas-27 ta' Marzu 2018
 li temenda l-Protokoll 2 għad-Deċiżjoni Nru 1/98 dwar is-sistema ta' kummerċ għal prodotti agrikoli [2018/1029]
 IL-KUNSILL TA' ASSOĊJAZZJONI UE-TURKIJA,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim li jistabbilixxi Assoċjazzjoni bejn il-Komunità Ekonomika Ewropea u t-Turkija (1),
 Wara li kkunsidra l-Protokoll Addizzjonali għall-Ftehim li jistabbilixxi Assoċjazzjoni bejn il-Komunità Ekonomika Ewropea u t-Turkija (2), u b'mod partikolari l-Artikolu 35 tiegħu,
 Billi,
 (1)
 Id-Deċiżjoni Nru 1/98 tal-Kunsill ta' Assoċjazzjoni KE-Turkija (3) tistabbilixxi s-sistema preferenzjali applikabbli għall-kummerċ fi prodotti agrikoli bejn l-Unjoni u t-Turkija. Il-Protokoll 2 għal dik id-Deċiżjoni jinkludi dettalji dwar is-sistema preferenzjali applikabbli għall-importazzjoni fit-Turkija ta' prodotti agrikoli li joriġinaw mill-Unjoni, inkluża sistema preferenzjali għall-importazzjoni ta' laħam iffriżat tal-bovini.
 (2)
 L-Unjoni u t-Turkija kellhom konsultazzjonijiet u qablu li jemendaw is-sistema preferenzjali applikabbli għall-importazzjoni fit-Turkija ta' laħam tal-bovini li joriġina mill-Unjoni, u li jestendu l-kamp ta' applikazzjoni tal-kwota tariffarja eżistenti, stabbilita fl-Anness għall-Protokoll 2 għad-Deċiżjoni Nru 1/98, għal-laħam frisk u mkessaħ tal-bovini.
 (3)
 Għalhekk, il-Protokoll 2 għad-Deċiżjoni Nru 1/98 tal-Kunsill ta' Assoċjazzjoni KE-Turkija għandu jiġi emendat kif meħtieġ,
 ADOTTA DIN ID-DEĊIŻJONI:
 Artikolu 1
 L-Anness għall-Protokoll 2 għad-Deċiżjoni Nru 1/98 huwa emendat skont l-Anness għal din id-Deċiżjoni.
 Artikolu 2
 Din id-Deċiżjoni għandha tidħol fis-seħħ fid-data tal-adozzjoni tagħha.
 Magħmul fi Brussell, is-27 ta' Marzu 2018.
 Għall-Kunsill ta' Assoċjazzjoni UE-Turkija
 Il-President
 F. MOGHERINI
 (1) ĠU L 361, 31.12.1977, p. 29.
 (2) ĠU L 361, 31.12.1977, p. 60.
 (3) Id-Deċiżjoni Nru 1/98 tal-Kunsill ta' Assoċjazzjoni KE-Turkija tal-25 ta' Frar 1998 dwar is-sistema ta' kummerċ għal prodotti agrikoli (98/223/KE) (ĠU L 86, 20.3.1998, p. 1).
 ANNESS
 L-entrati għall-kodiċi NM 0202 20 fl-Anness għall-Protokoll 2 għad-Deċiżjoni Nru 1/98 jinbidlu b'dan li ġej:
 “Kodiċi NM
 Deskrizzjoni
 Tnaqqis tad-dazju MFN (%)
 Kwota tariffarja (piż nett f'tunnellati)
 0201 20
 0202 20
 Qatgħat oħra ta' laħam tal-bovini, bl-għadma, friski jew imkessħa, jew iffriżati
 Tnaqqis ta' 50 % b'dazju massimu ta' 30 %
 5 000
 0201 20
 0202 20
 Qatgħat oħra ta' laħam tal-bovini, bl-għadma, friski jew imkessħa, jew iffriżati
 Tnaqqis ta' 30 % b'dazju massimu ta' 43 %
 14 100 ”.


text:
Biała Podlaska es una ciudad del este de Polonia, con 58 047 habitantes en 2005. Se encuentra al nordeste de Lublin y al norte de Chełm, a unos treinta y tres kilómetros de la frontera con Bielorrusia. Desde 1999 la ciudad se encuentra en el voivodato de Lublin y es la capital del distrito homónimo, mientras que hasta 1998 pertenecía al voivodato de Biała Podlaska.
 Enlaces externos
 Página web oficial (en polaco).
 Localidades del voivodato de Lublin


type: other

text:
Ručenie a subrogácia
 Podnetom pre napísanie tohto postu bol článok I. a A. Feketeovcov v Justičnej revue 5/2017, ktorý sa zaoberal tým, či splnením dlhu ručiteľ vstupuje do práv uspokojeného veriteľa. S autormi ale nechcem nejako polemizovať. Otázka to totiž nie je jednoduchá. Komplikuje ju nielen rozdielne znenie § 550 Obč. zák. a § 308 Obch. zák., ale aj ďalšie nezrovnalosti.
 Tak napríklad prečo stred. Obč. zák. (§ 308) — na rozdiel od § 1358 ABGB — riešil subrogáciu nie všeobecne, ale len v súvislosti s povinnosťou veriteľa prijať plnenie. Alebo prečo súčasný Obč. zák. prevzal zo stred. Obč. zák. (a poťažmo aj z ABGB) len slová o nároku ručiteľa na náhradu, ale už nie slová o vstupe do práv. Prípadne prečo § 332 Obch. zák. neprevzal z § 220 Zákonníka medzinárodného obchodu (ZMO) povinnosť veriteľa previesť na ručiteľa „zabezpečovacie prostriedky“, keď ho inak prevzal skoro doslovne. Ďalej prečo § 308 Obch. zák. nahradil formuláciu § 203 ZMO „vstupuje do práv veriteľa“ slovami „nadobúda práva veriteľa“ a prečo toto „nadobudnutie“ na rozdiel od ZMO obmedzil len na práva „voči dlžníkovi“. A nakoniec aký je vlastne vzťah medzi § 308 a 332 Obch. zák. (upravujú niečo iné alebo je to všeobecné v. osobitné ustanovenie?).
 Mojim cieľom nie je dať na tieto otázky — a medzi nimi najmä na otázku, či § 550 Obč. zák. predstavuje subrogáciu, príp. zákonnú cesiu — jednoznačne presvedčivú odpoveď. Veď ju za viac ako polstoročie nedokázali dať iné kapacity, hoci ide o otázku často diskutovanú (napr. na listoch Socialistickej zákonnosti v rokoch 1985-1987), resp. rozoberanú alebo aspoň načrtnutú v podstate v každom komentári.
 Samotná problematika sa pritom zlieva najmä do dvoch základných, praktických otázok: (1) či premlčanie po splnení dlhu ručiteľom beží ďalej alebo začína plynúť nová lehota a (2) či sa ručiteľ stáva oprávneným z poskytnutého zabezpečenia.
 O prvej otázke si myslím — a to bez potreby zodpovedania, či ide o subrogáciu alebo nie —, že splnením dlhu ručiteľom by sa dlžníkova situácia nemala zhoršiť. Nová premlčacia lehota ju ale určite zhoršuje. Zdá sa mi preto, že premlčanie by malo plynúť ďalej. Dá sa síce oponovať, že zhoršenie situácie je dôsledkom nesplnenia dlhu, no nemožno prehliadať, že premlčanie zohráva hlavnú úlohu práve v prípadoch nesplnenia. Pripúšťam ale, že porovnanie s postihom solidárnych dlžníkov — kde zrejme treba rátať s novou premlčacou lehotou — vrhá na môj názor určitý tieň pochybností...
 Pokiaľ ide o druhú otázku (zabezpečenie), rozbil by som ju na dve časti: na zabezpečenie poskytnuté tretími osobami (nazvime ich zabezpečovateľmi) a na zabezpečenie poskytnuté dlžníkom.
 Myslím si, že i keby sme pripustili subrogáciu, ručiteľ by sa nemal dostať do postavenia veriteľa voči ostatným zabezpečovateľom. Dostali by sme sa totiž do akejsi pyramídovej situácie, kde by šťastie mal len ten, kto uspokojil veriteľa, pretože len on by mal možnosť byť uspokojený ostatnými (kým oni by držali Čierneho Petra). A to by viedlo k pretekom, kto stihne uspokojiť veriteľa ako prvý. Navyše by sme v rámci obchodu narazili jednak na § 307 ods. 1, podľa ktorého má ručiteľ „voči ostatným ručiteľom rovnaké práva ako spoludlžník", a jednak na § 308 (arg. „nadobúda voči dlžníkovi práva veriteľa“), ktorým argumentoval aj náš Ústavný súd (I. ÚS 394/2015).
 Tým ale nechcem povedať, že by ručiteľ, ktorý splnil dlh, nemal mať žiadny postih voči ostatným. V obchode sa vieme oprieť o spomenutý § 307 ods. 1 a o jeho analogické uplatnenie aj na iné druhy zabezpečenia. V občanovi je situácia komplikovanejšia, keďže tam niet ekvivalentnej úpravy. Snáď by sme si ale mohli pomôcť analógiou nielen s Obch. zák., ale aj s ustanoveniami o postihoch spoludlžníkov (§ 511 ods. 2 a 3 Obč. zák.). Vzťah medzi zabezpečovateľmi je totiž ak už nie solidárny, tak aspoň solidárnemu veľmi blízky. Navyše, ručiteľ, ktorý dlh splnil, konal v prospech všetkých ostatných zabezpečovateľov, preto právny cit káže, aby sa mu dostalo nejakej, pomernej náhrady. Samozrejme, môžu tu vzniknúť určité problémy, napr. ako vypočítať podiel záložcu (podľa ceny zálohu ku dňu záložnej zmluvy, ku dňu splnenia dlhu či k nejakému inému dňu?). Ide však len o komplikácie, nie o prekážky.
 Otázka zabezpečenia poskytnutého dlžníkom je trochu zložitejšia, keď vo svojom jadre (hľa aké to populárne slovo) skutočne závisí od nášho postoja k subrogácii. V obchode možno vec riešiť zrejme cez § 308 (arg. „nadobúda voči dlžníkovi práva veriteľa“), no občan je opäť nejasný. Myslím si ale, že tak ako by sa v dôsledku splnenia dlhu ručiteľom nemalo postavenie dlžníka zhoršovať, nemalo by sa ani zlepšovať. Opäť nás tak môže právny cit nútiť k tomu, aby sme priznali ručiteľovi právo uspokojiť sa napr. zo zálohu poskytnutého dlžníkom. Veď nakoniec, práve takéto právo ručiteľ celkom bežne a prirodzene aj očakáva.
 Toľko k téme. Na záver však ešte dve veci. Po prvé, vo vzťahu k možnosti analogickej aplikácie Obch. zák. aj na občianskoprávne ručenie by sme si otázku nemali klásť tak, či si obchod vyžaduje odlišný prístup, ale skôr tak, či je dôvod, aby bol občianskoprávny ručiteľ chránený menej ako ten obchodnoprávny. Odpoveď sa potom hľadá ľahšie. A po druhé, z chabej úpravy Obč. zák. nemožno vyvodzovať príliš zásadné závery. Obč. zák. bol vytvorený ako predpis typový, čiže taký, ktorý upravuje len najtypickejšie situácie. Tie netypické boli ponechané na analógiu.


text:
 Avviż Legali Importanti
 |
 21998D1008(10)
 Official Journal L 272 , 08/10/1998 P. 0014 - 0015
 Id-Deċiżjoni tal-Kumitat Konġunt taż-ŻEENru 10/98tas-6 ta' Marzu 1998li temenda l-Anness II (Regolamenti, standards, ittestjar u ċertifikazzjonijiet tekniċi) għall-Ftehim taż-ŻEEIL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE,Wara li kkunsidra l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, kif aġġustat bil-Protokoll li jaġġusta l-Ftehim għaż-Żona Ekonomika Ewropea, minn hawn iżjed 'il quddiem issir referenza għalih bħala l-Ftehim, u b'mod partikolari l-Artikolu 98 tiegħu,Billi l-Anness II għall-Ftehim ġie emendat bid-Deċiżjoni tal-Kumitat Konġunt taż-ŻEE Nru 92/97 tad-9 ta' Diċembru 1997 [1];Billi d-Direttiva tal-Kummissjoni 96/65/KE tal-11 ta' Ottubru 1996 li taddatta għall-progress tekniku għar-raba' darba, id-Direttiva tal-Kunsill 88/379/KEE dwar l-approssimazzjoni tal-liġijiet, regolamenti u dispożizzjonijiet amministrattivi ta' l-Istati Membri dwar il-klassifikazzjoni, ippakkjar u ttikkettjar ta' preparazzjonijiet perikolużi u li timmodifika d-Direttiva 91/442/KE dwar preparazzjonijiet perikolużi li għandhom ikollhom magħhom għeluq li jkun reżistenti għat-tfal [2] għandha tiġi inkorporata fil-Ftehim,IDDEĊIEDA KIF ĠEJ:Artikolu 11. L-inċiż li ġej għandu jiġi miżjud fil-punt 10 (Direttiva tal-Kunsill 88/739/KEE) fil-Kapitolu XV ta' l-Anness II għall-Ftehim:"- 396 L 0065: Id-Direttiva tal-Kummissjoni 96/65/KE tal-11 ta' Ottubru 1996 (ĠU L 265, tat-18.10.1996, p. 15),"2. L-inċiż li ġej għandu jiġi miżjud fil-punt 12b (Direttiva tal-Kunsill 91/422/KEE) fil-Kapitolu XV ta' l-Anness II għall-Ftehim:", kif emendat bi:- 396 L 0065: Id-Direttiva tal-Kummissjoni 96/65/KE tal-11 ta' Ottubru 1996 (ĠU L 265, tat-18.10.1996, p. 15).".Artikolu 2It-testi tad-Direttiva tal-Kummissjoni (KE) Nru 96/65/KE fil-lingwa Islandiża u f'dik Norveġiża, li huma annessi għall-verżjonijiet rispettivi tal-lingwa għal din id-Deċiżjoni, huma awtentiċi.Artikolu 3Din id-Deċiżjoni għandha tidħol fis-seħħ nhar is-7 ta' Marzu 1998, sakemm ikunu saru n-notifiki kollha taħt l-Artikolu 103(1) tal-Ftehim lill-Kumitat Konġunt taż-ŻEE.Artikolu 4Din id-Deċiżjoni għandha tiġi ppubblikata fit-Taqsima taż-ŻEE ta', u fis-Suppliment taż-ŻEE għall-Ġurnal Uffiċjali tal-Komunitajiet Ewropej.Magħmula fi Brussel, fis-6 ta' Marzu 1998.Għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEEIl-PresidentF. Barbaso[1] ĠU L 193, tat-9.7.1998, p. 48.[2] ĠU L 265, tat-18.10.1996, p. 15.--------------------------------------------------


type: caselaw

text:
 6.8.2005
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 C 193/11
 Tribunal administratif de Lyon 2005 m. balandžio 7 d. sprendimu pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje Jean Auroux ir kiti prieš Commune de Roanne, dalyvaujant Société d'équipement du département de la Loire
 (Byla C-220/05)
 (2005/C 193/19)
 Proceso kalba: prancūzų
 Tribunal administratif de Lyon2005 m. balandžio 7 d. sprendimu kreipėsi į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą su prašymu, kurį Teisingumo Teismo sekretoriatas gavo 2005 m. gegužės 19 d., priimti prejudicinį sprendimą byloje Jean Auroux ir kiti prieš Commune de Roanne, dalyvaujant Société d'équipement du département de la Loire.
 Tribunal administratif de Lyon prašo Teisingumo Teismo atsakyti į šiuos klausimus:
 1.
 Ar sutartis, kuria viena perkanti organizacija patiki kitai perkančiai organizacijai, plėtros projekto, kuriuo siekiama patenkinti bendro intereso poreikius, įgyvendinimą, pagal kurią pastaroji perkanti organizacija pastato pirmajai jai reikalingus įrengimus ir kuriai pasibaigus pirmoji perkanti organizacija automatiškai tampa šių tretiesiems asmenims neperleistų įrengimų ir kitų žemės sklypų bei pastatų savininke, yra viešasis darbų pirkimas iš dalies pakeistos 1993 m. birželio 14 d. Direktyvos 93/37/EEB (1) 1 straipsnio prasme?
 2.
 Jei į pirmą klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar vertinant specialiųjų skolinimosi teisių 5 000 000 ribą, nustatytą tos pačios direktyvos 6 straipsnyje, reikia atsižvelgti tik į sumokėtą kainą už perkančios organizacijos perleistus įrengimus, ar į šios kainos ir įnašų sumą, net jei pastarieji tik iš dalies susiję su šių įrengimų pastatymu, ar į bendrą atliktų darbų ir neperleisto turto, kuris pasibaigus sutarčiai automatiškai tampa pirmosios perkančios organizacijos nuosavybe, jai perimant tęsiamų sutarčių vykdymą ir antrosios perkančios organizacijos atsiradusias skolas, vertę?
 3.
 Jei į pirmus du klausimus būtų atsakyta teigiamai, ar pirmoji perkanti organizacija, sudarydama tokią sutartį gali nesilaikyti šioje direktyvoje numatytos sutarties sudarymo procedūros, remdamasi tuo, kad ši sutartis gali būti sudaryta tik su tam tikrais juridiniais asmenimis ir kad tas pačias procedūras taikys antroji perkanti organizacija sudarydama viešojo darbų pirkimo sutartis?
 (1) 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvą 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, 1993 8 9, p. 54)


text:
A rendbontás a köznyugalom elleni bűncselekmények csoportjába tartozó büntetendő cselekmény, e bűncselekmény sérti a nyilvános rendezvények biztonságához, lebonyolításának zavartalanságához fűződő társadalmi érdeket.
 Magyar szabályozás
 Btk. 271/A. §
 (1) Aki a nyilvános rendezvény rendezőjének a rend fenntartása érdekében tett intézkedésével szemben erőszakkal vagy fenyegetéssel ellenállást tanúsít, ha súlyosabb bűncselekmény nem valósul meg, vétséget követ el, és két évig terjedő szabadságvesztéssel, közérdekű munkával vagy pénzbüntetéssel büntetendő.
 (2) A büntetés bűntett miatt három évig terjedő szabadságvesztés, ha a rendbontást csoportosan vagy felfegyverkezve követik el.
 (3) Mellékbüntetésként kitiltásnak is helye van.
 (4) E § alkalmazásában nyilvános rendezvény: a gyülekezési jogról szóló törvény hatálya alá tartozó rendezvény, továbbá az olyan kulturális és sportrendezvény, amely a közönség számára azonos feltételek mellett nyitva áll.
 Passzív alany
 A bűncselekmény passzív alanya – a sérelem elszenvedője – csak a nyilvános rendezvény rendezője lehet. Zártkörű rendezvényen tehát nem valósítható meg ez a bűncselekmény.
 Elkövetési magatartás
 A bűncselekmény elkövetési magatartása a nyilvános rendezvény rendezőjének a rend fenntartása érdekében tett intézkedéseivel szembeni ellenállás tanúsítása. Az ellenállásnak erőszakot vagy fenyegetést kell tartalmaznia. Az erőszaknak személy ellen kell irányulnia. A bűncselekmény csak nyilvános helyen követhető el.
 Szubszidiaritás
 A rendbontás szubszidiárius bűncselekmény, megállapítására csak akkor kerülhet sor, ha más súlyosabb bűncselekmény nem következik be.
 Speciális büntetés
 E bűncselekmény a köznyugalmat súlyosan zavaró jellege miatt indokolt, hogy az elkövetőt egy vagy több helységből távol tartsák, rendbontás esetén kitiltásnak is helye van.
 Büntetőjog
 Bűncselekmények


text:
Visagina () ir pilsēta un pašvaldības centrs Lietuvas ziemeļaustrumos, netālu no Drūkšu ezera un robežas ar Latviju un Baltkrieviju. Pilsētas iedzīvotāju vairums (55%) ir etniskie krievi.
 Vēsture
 Līdz 1426. gadam mūsdienu Visaginas pilsētas teritorija atradās Livonijas ordeņa valsts Dinaburgas komturejas teritorijā, pēc tam Lietuvas dižkunigaitijas, no 1561. gada Polijas-Lietuvas kopvalsts Viļņas vaivadijas sastāvā. No 1772. gada Krievijas impērijas Lietuvas guberņas (1796-1801), vēlāk Viļņas guberņas sastāvā. 1922. līdz 1939. gadam 1922. līdz 1939. gadam Polijas Viļņas apgabala teritorijā.
 Viedojusies kā 2009. gadā slēgtās Ignalinas AES (atradās 6 kilometru attālumā) darbinieku pilsēta. No 1975. līdz 1991. gadam pilsētas nosaukums bija Sņečkus (Sniečkus), par godu Lietuvas kompartijas ilggadīgajam sekretāram (no 1940. līdz 1974. gadam) Antanam Sņečkum (Antanas Sniečkus, 1902-1974).
 Novadnieki
 Alina Orlova (dzimusi Orlovska, 1988), dziedātāja
 Ārējās saites
 Atsauces
 Lietuvas pilsētas


text:
Siivetönruokki, jota on kutsuttu myös nimillä jättiläisruokki ja isoruokki, (Pinguinus impennis, aiemmin Alca impennis) on sukupuuttoon kuollut, ruokkien heimoon kuulunut suurikokoinen lintulaji. Pingviinit ovat saaneet nimensä siivetönruokin kymrinkielisen nimen pen gwyn (sananmukaisesti käännettynä 'valkea pää' viitaten sen pään näkyvään valkoiseen laikkuun) mukaan.
 Ulkonäkö ja koko
 75–90 senttimetrin pituinen ja 5 kilogramman painoinen lentokyvytön siivetönruokki oli ruokeista suurin. Nimestään huolimatta se ei ollut täysin siivetön, mutta sen surkastuneet siivet olivat vain noin 17 senttimetrin mittaiset.
 Siivetönruokki ja pingviinit ovat esimerkki konvergentista evoluutiosta, jossa eliöt jotka eivät ole toisilleen läheistä sukua kehittävät samantapaisia piirteitä samankaltaisen elinympäristönsä ja ekologisen lokeronsa ansiosta. Lentokyvyttöminä, kalaa syövinä viileän ilmanalan merilintuina siivetönruokit elivät vastaavassa ekologisessa lokerossa kuin eteläisen pallonpuoliskon pingviinit, mikä johti myös niiden elintapojen ja ulkonäön samankaltaisuuteen.
 Levinneisyys ja elinympäristö
 Siivetönruokkia esiintyi aikoinaan runsaslukuisesti Pohjois-Atlantin alueella eli Kanadan itärannikon saarilla, Grönlannissa, Islannissa, Norjassa, Britteinsaarilla ja Itämerellä.
 Ruotsin Uddevallasta on löydetty eräästä sorakuopasta siivetönruokin luuranko, jonka arvioidaan olevan 3 000–4 000 vuotta vanha. Löydön perusteella on päätelty, että laji olisi esiintynyt viime jääkauden jälkeisenä aikana myös Ruotsin länsirannikolla. Siivetönruokin mahdollisesta pesimisestä siellä ei kuitenkaan ole tietoa. Vielä historiallisella ajalla laji oli säännöllinen vieras eteläisen Ruotsin rannikolla. Tästä on olemassa jopa kirjattu havainto, joka on tehty 18. joulukuuta 1783 Bohusläänin Mollösundissa.
 Elintavat ja lisääntyminen
 Siivetönruokki eli yhdyskunnissa. Se oli erinomainen uimari ja käytti lyhyitä siipiään uidessaan veden alla. Toisin kuin muut ruokit, siivetönruokki ei kyennyt lentämään, mikä teki siitä helppoa riistaa ihmisille.
 Siivetönruokit munivat muiden ruokkilintujen tapaan vain yhden munan vuodessa.
 Sukupuutto
 Siivetönruokkia metsästettiin ainakin 1700-luvulla muun muassa valaanpyytäjien ja muiden merenkulkijoiden ruuaksi sekä patjoissa käytettyjen untuvien vuoksi. Lisäksi niiden munia kerättiin ravinnoksi. Hitaasti lisääntynyt laji harvinaistui nopeasti. Luonnonhistorialliset museot ja yksityiset keräilijät hankkivat innokkaasti näytteitä häviämässä olleesta lajista, mikä osaltaan edisti sen katoamista. Yksi viimeisistä pesimäpaikoista oli Islannin Geirfuglaskerenissä. Suuri tulivuorenpurkaus autioitti tämän ihmisille vaikeapääsyisen turvapaikan vuonna 1830, jolloin lintujen oli siirryttävä muille saarille. Siivetönruokki kuoli lopulta sukupuuttoon. Viimeinen pari tapettiin pesältään hautomasta munaansa 3. heinäkuuta 1844 Islannin rannikolla sijaitsevalla Eldeyn saarella, ja viimeinen elävä lajin yksilö nähtiin vuonna 1852 Newfoundlandin edustalla.
 Lähteet
 Viitteet
 Aiheesta muualla
 Naturalis: Great Auk (sisältää kolmiulotteisen valokuvan täytetystä yksilöstä)
 Ruokit
 Sukupuuttoon kuolleet linnut


text:
 6.6.2009
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 129/10
 Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bezirksgericht Ried i.I. (Rakousko) dne 30. března 2009 — Trestní řízení proti Antoniovi Formatovi, Lence Rohackove, Torstenu Kuntzovi, Gardelu Jong Atenovi, Hubertovi Kanatschnigovi, Jarmile Szabove, Zdence Powerove, Nousii Nettuno
 (Věc C-116/09)
 2009/C 129/16
 Jednací jazyk: němčina
 Předkládající soud
 Bezirksgericht Ried i.I.
 Účastníci původního řízení
 Antonio Formato, Lenka Rohackova, Torsten Kuntz, Gardel Jong Aten, Hubert Kanatschnig, Jarmila Szabova, Zdenka Powerova, Nousia Nettuno
 Předběžné otázky
 1)
 Je třeba článek 43 ES [Smlouva o založení Evropského společenství, ve znění ze dne 2. října 1997, naposledy pozměněném Smlouvou ze dne 25. dubna 2005 o přistoupení Bulharské republiky a Rumunska k Evropské unii (Úř. věst. 2005, L 157, s. 11)] vykládat v tom smyslu, že brání předpisu, který stanoví, že provozovat hazardní hry v hernách mohou pouze společnosti ve formě akciové společnosti se sídlem na území tohoto členského státu, tudíž je třeba založit nebo nabýt kapitálovou společnost v tomto členském státě?
 2)
 Mají být články 43 ES a 49 ES vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu monopolu na některý druh hazardních her, jako jsou hazardní hry v hernách, jestliže v dotčeném členském státě celkově neexistuje souvislá a systematická politika omezování hazardních her, jelikož vnitrostátně koncesovaní pořadatelé vyzývají k účasti na hazardních hrách — jako jsou státní sportovní sázky a loterie — a také je propagují (v televizi, novinách a časopisech), přičemž reklama jde dokonce tak daleko, že časově krátce před losováním nabízejí hotovost na sázkový tiket („TOI TOI TOI — Glaub' ans Glück“)?
 3)
 Mají být články 43 ES a 49 ES vykládány v tom smyslu, že brání předpisu, podle kterého se všechny koncese upravené ve vnitrostátním právu týkající se hazardních her a heren udělují na období 15 let na základě právní úpravy, která vylučuje z výběrového řízení uchazeče z území Společenství (kteří nejsou příslušníky tohoto členského státu)?


text:
 Avis juridique important
 |
 21999A0429(01)
 Protocole portant adaptation des aspects commerciaux de l'accord européen entre les Communautés européennes et leurs États membres, d'une part, et la République de Bulgarie, d'autre part, afin de tenir compte de l'adhésion de la République d'Autriche, de la République de Finlande et du Royaume de Suède à l'Union européenne et du résultat des négociations agricoles du cycle d'Uruguay, et notamment des améliorations du régime préférentiel existant - Echange de lettres
 Journal officiel n° L 112 du 29/04/1999 p. 0003 - 0064
 PROTOCOLEportant adaptation des aspects commerciaux de l'accord européen entre les Communautés européennes et leurs États membres, d'une part, et la République de Bulgarie, d'autre part, afin de tenir compte de l'adhésion de la République d'Autriche, de la République de Finlande et du Royaume de Suède à l'Union européenne et du résultat des négociations agricoles du cycle d'Uruguay, et notamment des améliorations du régime préférentiel existantLA COMMUNAUTÉ EUROPÉENNE, ci-après dénommée "la Communauté",d'une part, etLA RÉPUBLIQUE DE BULGARIE,d'autre part,CONSIDÉRANT que l'accord européen établissant une association entre les Communautés européennes et leurs États membres, d'une part, et la République de Bulgarie, d'autre part, ci-après dénommé "l'accord européen", a été signé à Bruxelles le 8 mars 1993 et est entré en vigueur le 1er février 1995;CONSIDÉRANT que la République d'Autriche, la République de Finlande et le Royaume de Suède ont adhéré à l'Union européenne le 1er janvier 1995;CONSIDÉRANT que, en vertu des articles 76, 102 et 128 de l'acte d'adhésion de 1994, la République d'Autriche, la République de Finlande et le Royaume de Suède doivent appliquer, à compter du 1er janvier 1995, les dispositions des accords préférentiels conclus par la Communauté avec certains pays tiers, parmi lesquels la Bulgarie;CONSIDÉRANT que la Communauté a adopté, à compter du 1er janvier 1995, des mesures transitoires sous forme de contingents tarifaires autonomes reprenant les concessions tarifaires préférentielles appliquées par la République d'Autriche, la République de Finlande et le Royaume de Suède envers la République de Bulgarie, et que la Bulgarie a adopté, à partir de 1995, des mesures transitoires sous forme de contingents tarifaires autonomes tenant compte du régime tarifaire préférentiel appliqué par elle envers la République d'Autriche, la République de Finlande et le Royaume de Suède, notamment en ce qui concerne les produits agricoles de base et les produits agricoles transformés;CONSIDÉRANT que les engagements de la Communauté et de la Bulgarie dans le cadre des résultats des négociations du cycle d'Uruguay conduisent à modifier les régimes tarifaires à l'importation dans la Communauté et en Bulgarie, notamment en ce qui concerne les produits agricoles de base et les produits agricoles transformés;CONSIDÉRANT que l'adhésion à l'Union européenne de la République d'Autriche, de la République de Finlande et du Royaume de Suède et la mise en oeuvre du résultat du cycle d'Uruguay sont susceptibles d'affecter les concessions octroyées bilatéralement dans le cadre de l'accord européen et qu'il convient, dès lors, d'adapter ledit accord par le biais d'un protocole d'adaptation des aspects commerciaux de l'accord;CONSIDÉRANT que le Conseil a, par décision 95/131/CE du 20 février 1995(1), décidé d'appliquer de façon provisoire, à partir du 1er janvier 1995, l'accord bilatéral négocié par la Commission au nom de la Communauté, modifiant le protocole additionnel de l'accord européen sur le commerce des produits textiles entre la Communauté européenne et la République de Bulgarie, pour tenir compte de l'adhésion de la République d'Autriche, de la République de Finlande et du Royaume de Suède;CONSIDÉRANT que le Conseil a décidé, par la décision 96/225/CE(2), d'appliquer de façon provisoire, à partir du 1er janvier 1996, l'accord bilatéral négocié par la Commission au nom de la Communauté, suite à la révision et à la modification du protocole additionnel à l'accord européen sur le commerce des produits textiles entre la Communauté européenne et la République de Bulgarie,ONT DÉCIDÉ de déterminer d'un commun accord les adaptations à apporter aux dispositions commerciales de l'accord européen à la suite de l'adhésion de la République d'Autriche, de la République de Finlande et du Royaume de Suède, d'une part, et de l'entrée en vigueur du résultat du cycle d'Uruguay en matière agricole, d'autre part, et ont désigné à cet effet comme plénipotentiaires:LA COMMUNAUTÉ EUROPÉENNE:Dietrich von KYAWAmbassadeur, représentant permanent de la République fédérale d'AllemagnePrésident du Comité des représentants permanentsGünther BURGHARDTDirecteur général de la direction générale des relations politiques extérieures de la Commission des Communautés européennesLA RÉPUBLIQUE DE BULGARIE:Nikola Ivanov KARADIMOVAmbassadeur extraordinaire et plénipotentiaireChef de la Mission de la République de Bulgarie auprès de l'Union européenneLESQUELS, après avoir échangé leurs pleins pouvoirs reconnus en bonne et due forme,SONT CONVENUS DE CE QUI SUIT:Article premier1. Le protocole additionnel sur le commerce des produits textiles complétant l'accord européen est modifié comme suit.1) À l'article 2, paragraphe 3, le premier alinéa est remplacé par le texte suivant:"3. L'origine des produits couverts par le présent protocole est déterminée conformément aux règles d'origine non préférentielle en vigueur dans la Communauté."2) L'annexe II est remplacée par le texte de l'annexe A du présent protocole.3) À l'article 2 de l'appendice A, le paragraphe 3 est remplacé par le texte suivant:"3. Le certificat d'origine visé au paragraphe 1 [napos ]est pas requis pour l'importation de produits couverts par un certificat de circulation EUR 1 ou un formulaire EUR 2 délivré conformément au protocole n° 4 de l'accord européen lorsqu'il ressort clairement de ces documents que la République de Bulgarie peut être considérée comme le pays d'origine sur la base des règles d'origine non préférentielle en vigueur dans la Communauté."4) À l'article 14, paragraphe 2, deuxième alinéa, de l'appendice A, titre IV, le second tiret est remplacé par le texte suivant:"- deux lettres identifiant l'État membre de dédouanement prévu, à savoir:AT= AutricheBL= BeneluxDE= AllemagneDK= DanemarkEL= GrèceES= EspagneFI= FinlandeFR= FranceGB= Royaume-UniIE= IrlandeIT= ItaliePT= PortugalSE= Suède"5) Le modèle de certificat d'origine joint à l'appendice A est remplacé par celui figurant à l'annexe B du présent protocole.6) Le modèle de licence d'exportation joint à l'appendice A est remplacé par celui figurant à l'annexe C du présent protocole.7) Le modèle de certificat applicable à certaines industries artisanales et à certains produits folkloriques joint à l'annexe de l'appendice C est remplacé par celui figurant à l'annexe D du présent protocole.8) L'annexe de l'appendice B est remplacée par le texte figurant à l'annexe E du présent protocole.2. Une nouvelle annexe, dont le texte figure à l'annexe F du présent protocole, est ajoutée à l'accord européen.Article 2En ce qui concerne les produits agricoles transformés:1) le texte du protocole n° 3 de l'accord européen est remplacé par le texte repris à l'annexe G du présent protocole;2) à l'article 9 de l'accord européen, le paragraphe 1 est remplacé par le texte suivant:"1. Les dispositions du présent chapitre s'appliquent aux produits originaires de la Communauté et de Bulgarie dont les listes figurent dans les chapitres 25 à 97 de la nomenclature combinée, à l'exception des produits énumérés à l'annexe I et au protocole n° 3."3) l'article 18 de l'accord européen et l'annexe X de cet accord sont abrogés;4) à l'article 19 de l'accord européen, le paragraphe 2 est remplacé par le texte suivant:"2. Par 'produits agricoles', on entend les produits dont la liste figure dans les chapitres 1 à 24 de la nomenclature combinée, les produits énumérés à l'annexe I et au protocole n° 3, à l'exception, toutefois, des produits de la pêche, tels qu'ils sont définis par le règlement (CEE) n° 3678/91."Article 3En ce qui concerne les produits agricoles de base:1) les annexes XIa et XIb ainsi que XIIa et XIIb de l'accord européen sont remplacées, respectivement, par les textes figurant aux annexes H et I du présent protocole;2) à l'article 21 de l'accord européen, les paragraphes 2 et 3 sont remplacés par le texte suivant:"2. Le régime préférentiel accordé aux importations dans la Communauté de produits originaires de la République de Bulgarie est fixé à l'annexe XI.3. Le régime préférentiel accordé aux importations dans la République de Bulgarie de produits originaires de la Communauté est fixé à l'annexe XI."3) Le paragraphe 4 de l'article 21 est abrogé.4) Les annexes XIIIa, XIIIb, XIVa et XIVb de l'accord européen sont abrogées.Article 4Les annexes du présent protocole font partie intégrante de celui-ci. Le présent protocole fait partie intégrante de l'accord européen.Article 5Le présent protocole est approuvé par la Communauté et la Bulgarie conformément à leurs propres procédures. Les parties contractantes prennent, pour ce qui les concerne, les mesures nécessaires à la mise en oeuvre du présent protocole.Article 6Le présent protocole entre en vigueur le premier jour du premier mois suivant la date à laquelle les parties contractantes se notifient l'accomplissement des procédures visées à l'article 5.Article 7Le présent protocole est rédigé, en double exemplaire, en langues allemande, anglaise, danoise, espagnole, finnoise, française, grecque, italienne, néerlandaise, portugaise, suédoise et bulgare, chacun de ces textes faisant également foi.Hecho en Bruselas, el veinticinco de marzo de mil novecientos noventa y nueve.Udfærdiget i Bruxelles, den femogtyvende marts nitten hundrede og nioghalvfems.Geschehen zu Brüssel am fünfundzwanzigsten März neunzehnhundertneunundneunzig.Έγινε στις Βρυξέλλες, στις είκοσι πέντε Μαρτίου χίλια εννιακόσια ενενήντα εννέα.Done at Brussels on the twenty-fifth day of March in the year one thousand nine hundred and ninety-nine.Fait à Bruxelles, le vingt-cinq mars mil neuf cent quatre-vingt-dix-neuf.Fatto a Bruxelles, addì venticinque marzo millenovecentonovantanove.Gedaan te Brussel, vijfentwintigste maart negentienhonderd negenennegentig.Feito em Bruxelas, em vinte e cinco de Março de mil novecentos e noventa e nove.Tehty Brysselissä kahdentenakymmenentenäviidentenä päivänä maaliskuuta vuonna tuhatyhdeksänsataayhdeksänkymmentäyhdeksän.Som skedde i Bryssel den tjugofemte mars nittonhundranittionio.ΈΧΣήβΥέή ±ΰξΪαΥΫ έΠ ΤΠΤΥαΥβ Ψ ίΥβέ άΠΰβ εΨΫοΤΠ ΤΥΥβαβήβΨέ ΤΥΥβΤΥαΥβ Ψ ΤΥΥβΠ ΣήΤΨέΠ.Por la Comunidad Europea/For Det Europæiske Fællesskab/Für die Europäische Gemeinschaft/Για την Ευρωπαϊκή Κοινότητα/For the European Community/Par Communauté européenne/Per la Comunità europea/Voor de Europese Gemeenschap/Pela Comunidade Europeia/Euroopan yhteisön puolesta/På Europeiska gemenskapens vägnar>PIC FILE= "L_1999112FR.000701.EPS">·Π ΐΥίγΡΫΨΪΠ ±κΫΣΠΰΨο>PIC FILE= "L_1999112FR.000702.EPS">(1) JO L 94 du 26.4.1995, p. 1.(2) JO L 81 du 30.3.1996, p. 310.ANNEXE A"ANNEXE II(La description complète des marchandises des catégories énumérées dans la présente annexe figure à l'annexe I du protocole.)LIMITES QUANTITATIVES COMMUNAUTAIRES>TABLE>"ANNEXE B"(Annexe de l'appendice A, article 2, paragraphe 1)>PIC FILE= "L_1999112FR.000902.EPS">"ANNEXE C"(Annexe visée à l'article 7, paragraphe 1, de l'appendice A)>PIC FILE= "L_1999112FR.001102.EPS">"ANNEXE D"(Annexe visée à l'appendice C)>PIC FILE= "L_1999112FR.001302.EPS">"ANNEXE E"Annexe à l'appendice BPRODUITS TEXTILES(La description détaillée des catégories énumérées dans cette annexe figure à l'annexe I du protocole.)TRAFIC DE PERFECTIONNEMENT PASSIFLimites quantitatives communautaires>TABLE>"ANNEXE F"ANNEXE XVIIPRODUITS TEXTILESEngagement tarifaire bulgareLe gouvernement de la République de Bulgarie s'engage à appliquer les concessions tarifaires suivantes en faveur des produits textiles et d'habillement originaires de la Communauté européenne et importés dans la République de Bulgarie avec effet au 1er janvier 1996.a) Les produits énumérés ci-dessous sont transférés de l'annexe VI à l'annexe IV de l'accord européen:510111005101190053011000530121005301290053021000b) Les produits énumérés ci-dessous sont transférés de l'annexe V à l'annexe IV de l'accord européen:510121005101290051053000530310005303900054024300540331005604900063011000c) Les produits énumérés ci-dessous sont transférés de l'annexe VI à l'annexe V de l'accord européen:530610005306200055151100551513005515990055161100551623005516430058012200580124005801250058013400580135005801360058042900580610006001100060012100600210006002929060029390610110006109902061111000611591006115920062111290621600906302100063031100630319006304110063049100580133006106900051021000"ANNEXE G"PROTOCOLE N° 3relatif aux échanges de produits agricoles transformés entre la Bulgarie et la CommunautéArticle premier1. La Communauté et la Bulgarie appliquent aux produits agricoles transformés les droits de douane énumérés respectivement à l'annexe I et à l'annexe II, conformément aux conditions qui y sont spécifiées, que les importations soient ou non limitées par des contingents.2. Le Conseil d'association se prononce sur:- l'extension de la liste des produits agricoles transformés visés par le présent protocole,- la modification des droits de douane indiqués dans les annexes I et II,- l'augmentation ou la suppression de contingents tarifaires.3. Le Conseil d'association peut remplacer les droits de douane fixés par le présent protocole par un régime établi sur la base des prix du marché en vigueur respectivement dans la Communauté et en Bulgarie pour les produits agricoles effectivement utilisés dans la fabrication des produits agricoles transformés couverts par le présent protocole. Le Conseil d'association dresse la liste des marchandises soumises à ces montants ainsi que la liste des produits de base. Il arrête à cette fin les modalités générales d'application.Article 2Les droits de douane appliqués conformément à l'article 1er peuvent être réduits par décision du Conseil d'association:- lorsque, dans les échanges entre la Communauté et la Bulgarie, les droits de douane applicables aux produits de base sont réduitsou- en réaction à des réductions résultant de concessions mutuelles relatives aux produits agricoles transformés.Les réductions visées au premier tiret du premier alinéa seront établies en fonction de la part du droit désignée comme élément agricole qui correspond aux produits agricoles effectivement utilisés dans la fabrication des produits agricoles transformés en question et déduites des droits appliqués à ces produits agricoles de base.Article 3La Communauté et la Bulgarie se communiquent les régimes administratifs applicables aux produits couverts par le présent protocole.Ces régimes doivent garantir un traitement équitable de toutes les parties intéressées et être aussi simples et souples que possible.ANNEXE ITableau 1 - Contingents applicables à l'importation de produits originaires de la Bulgarie>TABLE>Tableau 2 - Droits applicables à l'importation de produits originaires de la Bulgarie>TABLE>Tableau 3 - Montants de base pris en considération pour le calcul des éléments agricoles réduits et des droits de douanes additionnels applicables à l'ímportation dans la Communauté des marchandises énumérées au tableau 2>TABLE>ANNEXE IITableau 1 - Droits préférentiels applicables à l'importation en Bulgarie de produits originaires de la Communauté>TABLE>Tableau 2 - Liste des produits originaires de la Communauté auxquels la Bulgarie applique un traitement préférentiel dans le cadre de limites quantitatives>TABLE>Tableau 3 - Droits applicables à l'importation en Bulgarie de produits originaires de la Communauté>TABLE>Tableau 4 - Liste des produits originaires de la Communauté dont la Bulgarie peut augmenter le taux du droit>TABLE>DÉCLARATIONJe confirme par la présente que la Bulgarie peut appliquer aux produits originaires de la Communauté énumérés au tableau 4 de l'annexe II du protocole n° 3 les taux de droit maximaux y spécifiés à condition que les taux de droit appliqués dans ce cas aux importations originaires de la Communauté soient inférieurs à ceux appliqués aux importations non originaires de la Communauté."ANNEXE H"ANNEXE XListe des concessions de la Communauté européenne visées à l'article 21Les importations dans la Communauté des produits suivants originaires de Bulgarie font l'objet des concessions exposées ci-dessous(NPF = droits applicables à la nation la plus favorisée)>TABLE>Annexe à l'annexe XAccord sur les prix minimaux à l'importation de certains fruits à baies destinés aux industries transformatrices1. Des prix minimaux à l'importation sont fixés pour les produits suivants originaires de Bulgarie destinés aux industries transformatrices:>TABLE>2. Les prix minimaux à l'importation, définis au point 1, seront respectés envoi par envoi. Si la valeur figurant sur une déclaration en douane est inférieure au prix minimal à l'importation, un droit compensateur, égal à la différence entre le prix minimal à l'importation et la valeur figurant sur la déclaration en douane, est exigé.3. Si les prix à l'importation d'un produit donné couvert par la présente annexe subissent une évolution indiquant qu'ils pourraient tomber sous le niveau du prix minimal à l'importation dans l'avenir immédiat, la Commission en informe les autorités bulgares afin de leur permettre de remédier à la situation.4. À la demande de la Communauté ou de la Bulgarie, le comité d'association examine le fonctionnement du syst`ème ou envisage la révision du niveau des prix minimaux à l'importation. Le cas échéant, il prend les décisions nécessaires.5. Afin d'encourager et de promouvoir le développement des échanges, et dans l'intérêt mutuel de toutes les parties concernées, une réunion de consultation est organisée trois mois avant le début de chaque campagne de commercialisation dans la Communauté européenne. Les participants à cette réunion sont d'une part la Commission et les organisations de producteurs européens des produits concernés, et d'autre part les autorités et les organisations de producteurs et d'exportateurs de tous les pays exportateurs associés.Au cours de cette réunion de consultation seront examinés la situation du marché des fruits à baies (notamment les prévisions de production, l'état des stocks, l'évolution des prix, un éventuel développement du marché), ainsi que les possibilités d'adapter l'offre à la demande."ANNEXE I"ANNEXE XIListe des concessions de la Bulgarie visées à l'article 21Les importations en Bulgarie des produits suivants originaires de la Communauté font l'objet des concessions exposées ci-dessous.Le droit réduit applicable est celui qui figure à la colonne I ou à la colonne II, si celui-ci est inférieur.>TABLE>Échange de lettres entre la Communauté européenne et la Bulgarie concernant les prix à l'entrée appliqués à l'importation de fruits et de légumes dans la CommunautéA. Lettre de la CommunautéMonsieur,L'accord portant adaptation de la partie agricole de l'accord européen afin de tenir compte de la mise en oeuvre du résultat du cycle d'Uruguay et de l'élargissement de la Communauté européenne, signé ce jour entre la Communauté européenne et la Bulgarie, ne contient aucune disposition concernant le régime de prix à l'entrée appliqué à l'importation de fruits et de légumes dans la Communauté.Il a été convenu que les parties poursuivront leurs consultations concernant ce secteur en vue de trouver une solution. Compte tenu, entre autres, de l'expérience des dernières campagnes de commercialisation, cette solution devrait permettre la poursuite des relations commerciales traditionnelles entre la Communauté et la Bulgarie pour les produits concernés. Entre-temps, la Bulgarie ne sera pas, à cet égard, traitée moins favorablement que d'autres pays associés.En outre, les deux parties poursuivront, dans le cadre des procédures prévues par l'accord européen, leurs discussions sur les autres questions laissées en suspens, de manière à y apporter le plus rapidement possible des solutions mutuellement acceptables.Je vous serais reconnaissant de bien vouloir me confirmer l'accord du gouvernement de la République de Bulgarie sur ce qui précède.Je vous prie d'accepter, Monsieur, l'assurance de ma très haute considération.Au nom du Conseil de l'Union européenneB. Lettre du gouvernement de la République de BulgarieMonsieur,J'ai l'honneur d'accuser réception de votre lettre de ce jour libellée comme suit:"Monsieur,L'accord portant adaptation de la partie agricole de l'accord européen afin de tenir compte de la mise en oeuvre du résultat du cycle d'Uruguay et de l'élargissement de la Communauté européenne, signé ce jour entre la Communauté européenne et la Bulgarie, ne contient aucune disposition concernant le régime de prix à l'entrée appliqué à l'importation de fruits et de légumes dans la Communauté.Il a été convenu que les parties poursuivront leurs consultations concernant ce secteur en vue de trouver une solution. Compte tenu, entre autres, de l'expérience des dernières campagnes de commercialisation, cette solution devrait permettre la poursuite des relations commerciales traditionnelles entre la Communauté et la Bulgarie pour les produits concernés. Entre-temps, la Bulgarie ne sera pas, à cet égard, traitée moins favorablement que d'autres pays associés.En outre, les deux parties poursuivront, dans le cadre des procédures prévues par l'accord européen, leurs discussions sur les autres questions laissées en suspens, de manière à y apporter le plus rapidement possible des solutions mutuellement acceptables.Je vous serais reconnaissant de bien vouloir me confirmer l'accord du gouvernement de la République de Bulgarie sur ce qui précède."J'ai l'honneur de confirmer l'accord du gouvernement de la République de Bulgarie sur le contenu de cette lettre.Je vous prie d'accepter, Monsieur, l'assurance de ma très haute considération.Pour le gouvernement de la République de Bulgarie"


text:
Artiklen er også offentliggjort i Ugeskrift for Retsvæsen 2008B.175 og gengives i samarbejde med forfatterne og med tilladelse fra Karnov Group Denmark A/S
 DGL 2008.16: Mere om partshøring i personalesager
 Artiklen er en opfølgning på artiklen i U 1999B.25 [DGL 2008.13].
 1. Emneafgrænsning
 I 1999 skrev vi en artikel her i ugeskriftet om partshøring i offentlige personalesager. Artiklens formål var at skabe overblik over den ganske omfattende praksis om spørgsmålet. I mellemtiden er der kommet megen ny praksis til. En del tvivlsomme spørgsmål har fundet en afklaring, praksis er på nogle punkter blevet ændret, og der har vist sig helt nye problemer. I denne artikel opdaterer vi retsstillingen.
 2. Partshøringsreglen i forvaltningslovens § 19
 2.1. Afgørelsesbegrebet i forvaltningslovens § 2, stk. 1
 Det er en betingelse for anvendelsen af forvaltningslovens § 19, at der er tale om en sag, hvori »der er eller vil blive truffet afgørelse« af en offentlig forvaltningsmyndighed, jf. § 2, stk. 1. Spørgsmålet om, hvilke dispositioner der må anses for forvaltningsretlige afgørelser, er gentagne gange dukket op i praksis.
 I FOB 1998.139 gav Folketingets Ombudsmand udtryk for, at manglende tildeling af lokalløn til en (indstillet) ansat måtte anses for en afgørelse i forvaltningslovens forstand. Ombudsmanden lagde vægt på, at den ansatte ikke var medlem af den forhandlingsberettigede organisation, hvorfor der ikke var en gensidig aftale i forhold til den ansatte, som derfor burde have fået meddelt en skriftlig begrundelse for afslaget. Da spørgsmålet ikke kunne anses for utvivlsomt, fandt ombudsmanden ikke grundlag for at udtale kritik i sagen. Ombudsmandens fortolkning blev tilsidesat i U 2005.2111 H, som fandt, at tildeling af lokalløn sker ved aftale og derfor ikke kan betragtes som en afgørelse.
 Tildeling af lokalløn skal således anses for et aftaleforhold - også for de ansatte, der ikke er medlem af den forhandlingsberettigede organisation - der falder uden for forvaltningslovens anvendelsesområde. I U 2006.657 V blev en beslutning om ikke at tildele lokalløn til to ansatte, som gennem flere år forgæves var blevet indstillet hertil, underkendt som ugyldig på grund af fagforeningsmagtfordrejning. Arbejdsgiveren, Forsvarskommandoen, blev pålagt at betale de pågældende erstatning svarende til de puljebeløb, de var blevet indstillet til. Offentlige arbejdsgiveres beslutninger om lokalløn har således en blandet retlig status; de er ikke afgørelser i forvaltningslovens forstand, men er på den anden side offentligretlige tilkendegivelser, som er undergivet de generelle forvaltningsretlige grundsætninger om skønsudøvelse.
 Ombudsmanden har også antaget, at en arbejdsgivers stillingtagen til, om en ansat var berettiget til en særlig godtgørelse som kompensation for ulemper eller andre særlige forhold i tjenesten, er en afgørelse, jf. FOB 2001.189. Da der i disse tilfælde ikke er tale om indgåelse af aftaler, men om arbejdsgiverens anvendelse af et allerede etableret retsgrundlag, påvirkes udtalelserne formentlig ikke af Højesterets dom i lokallønssagen.
 Et andet spørgsmål, som har givet anledning til tvivl, er, om afskedigelse kan gennemføres ved aftale med den virkning, at arbejdsgiveren fritages for blandt andet partshøringspligten. I flere udtalelser, bl.a. FOB 1998.491, tilkendegav ombudsmanden, at der ikke var hjemmel til at indgå sådanne aftaler, og fandt derfor, at de aftaler, som var indgået i sagerne, måtte sidestilles med afgørelser om uansøgt afsked og dermed omfattet af partshøringspligten. I U 2005.616 H underkendte en enig Højesteret denne opfattelse. Højesteret lagde til grund, at der ikke var noget til hinder for, at offentlige arbejdsgivere kan indgå aftaler om forligsmæssig fratræden, og sådanne aftaler kan gøre op med eventuelle sagsbehandlingsfejl i det forudgående forløb, som fx tilsidesættelse af notatpligten, mangelfuld partshøring eller manglende begrundelse. Samme dag afsagdes en tilsvarende dom, som er gengivet i U 2005.622 H.
 En arbejdsgiver kan således indlede en afskedigelsessag mod en medarbejder, og hvis den ansatte er indforstået med at indgå en aftale om afskedigelse - eventuelt mod passende vederlag - betyder aftaleformen, at forvaltningslovens sagsbehandlingsregler ikke finder anvendelse på afskedigelsen. I U 2005.1405 V blev det lagt til grund, at en fratrædelsesaftale kan være ugyldig ikke blot på aftaleretligt grundlag, men også på grund af hjemmelsmangler, inkompetence og inhabilitet. Aftaler om afsked har altså samme blandede retlige status som beslutninger om lokalløn.
 Højesterets domme om aftalt afskedigelse har haft til følge, at ombudsmanden har besluttet, at han normalt må afstå fra at undersøge sager om fratrædelsesaftaler, idet der ved aftalen på en bindende måde kan være gjort op med enhver retlig indsigelse imod afskedigelsens lovlighed, jf. FOB 2005.598.
 Ombudsmanden mente i FOB 2001.199, at et afslag på en ansøgning fra en medarbejder om uddannelsesorlov var et afslag på at indgå aftale, som ikke var omfattet af afgørelsesbegrebet.
 Afskedigelser, der ikke beror på aftale, anses fortsat for afgørelser i forvaltningslovens forstand, se eksempelvis FOB 2006.631 og U 2007.537 H. Det gælder også afskedigelser i prøvetiden, jf. U 2000.2552 Ø. Forvaltningsloven gælder naturligvis også i forbindelse med bortvisning af en medarbejder, altså afskedigelse uden varsel, jf. U 2000.1357 H og U 2007.692 Ø.
 Forflyttelser, dvs. ændringer af de ansattes stillingsforhold i strid med aftalens forudsætninger eller ud over »tålegrænsen« i tjenestemandslovgivningen, må retligt set karakteriseres som en afskedigelse fra den hidtidige stilling samtidig med ansættelse i en ny stilling. Folketingets Ombudsmand har derfor lagt til grund, at der er tale om afgørelser, hvorpå forvaltningsloven finder anvendelse, se bl.a. FOB 1999.524, FOB 2000.199, FOB 2002.105, FOB 2003.192, FOB 2003.527, FOB 2003.623 og FOB 2003.644.
 Ændringer af stillingsforhold, som ikke har karakter af forflyttelser, gennemføres principielt ved tjenestebefalinger, og disse beslutninger falder uden for afgørelsesbegrebet og er derfor ikke undergivet partshøringspligt efter forvaltningslovens § 19. Ombudsmanden har dog i flere sager udtalt, at god forvaltningsskik tilsiger, at arbejdsgiveren forudgående hører de ansatte om en påtænkt indgribende tjenestebefaling alligevel; se fx FOB 1993.348, hvor en skolelærer efter 34 år ved en skole blev fundet overtallig og flyttet til en anden skole, og FOB 1998.423 om overførsel til jobbørs pga. besparelser.
 Beslutninger om stillingsændringer, som er begrundet i bebrejdelsesværdige forhold hos den ansatte, må dog betragtes som afgørelser i forvaltningslovens forstand med deraf følgende pligt til partshøring, jf. FOB 2003.623, FOB 2005.258, FOB 2005.369 og U 2008.636 H. Højesteretsdommen drejede sig om en tjenestemandsansat skolelærer, der efter 27 år ved samme skole uden partshøring blev flyttet til en anden skole på grund af samarbejdsvanskeligheder med ledelsen. Et flertal i Højesteret (5 ud af 7 dommere) tiltrådte og uddybede denne opfattelse ved at henvise til, at overflytningen »indebar en væsentlig forandring af hendes arbejdsforhold . . .«, samt at den blev truffet på grundlag af en indstilling ». . . som omtalte en række konkrete forhold, der blev bebrejdet (hende) . . .«. To dommere anså ikke beslutningen for en afgørelse og tillagde det afgørende betydning, at der formelt var tale om en tjenestebefaling om flytning inden for ansættelsesområdet.
 Beslægtet med de ovennævnte tilfælde er anvendelse af advarsler og tjenstlige irettesættelser som et led i udøvelsen af arbejdsgiverkompetencen. I FOB 2003.644 fandt ombudsmanden, at en indskærpelse til lederen af en ungdomsskole om at ændre ledelsesstil måtte anses for en afgørelse, som var omfattet både af forvaltningslovens § 19 og af den ulovbestemte udvidede partshøringspligt, jf. også FOB 2003.192. I U 2001.423 H lagdes det af landsretten til grund, at en forlængelse af prøvetiden for en kirketjener på grund af samarbejdsvanskeligheder var en afgørelse.
 I sager, hvor arbejdsgiveren skal undersøge, om den ansatte har gjort sig skyldig i tjenesteforseelser, vil arbejdsgiveren ofte have behov for at fjerne den pågældende fra arbejdspladsen, mens undersøgelsen sker. Arbejdsgiveren kan træffe en beslutning om at fritage den pågældende for tjeneste - sende vedkommende hjem - med fuld løn. Spørgsmålet er, om sådanne beslutninger skal anses for afgørelser. I U 2007.651V blev en skolelærer sendt hjem med fuld løn, umiddelbart efter at kommunen havde modtaget underretning fra Rigsadvokaten om, at vedkommende var tiltalt for vold af særlig farlig karakter, idet hun under et skænderi havde stukket sin samlever med en kniv. Beslutningen om tjenestefritagelse blev meddelt på et møde, hvor skolelæreren bekræftede det hændelsesforløb, der lå til grund for den strafferetlige tiltale. Senere blev læreren - efter i den forbindelse at være blevet partshørt - afskediget på grund af manglende dekorum, selv om hun i mellemtiden var frifundet under straffesagen på grund af manglende bevis for forsæt. Hverken byretten eller landsretten fandt, at der var tilsidesat sagsbehandlingsregler i sagen. Landsretten udtrykte sig på denne måde:
 »Fritagelsen for tjeneste skete efter det oplyste uden indskrænkninger af løn eller andre rettigheder efter ansættelsesforholdet, og under hensyn til den tvivl, der i lyset af det fremkomne bestod om hendes mulighed for at blive i sin stilling, må det anses for et led i den almindelige ledelsesfunktion inden for ansættelsesforholdets rammer, at K kommune traf beslutning om tjenestefrihed som sket med henblik på nærmere afklaring af spørgsmålet om A's fortsatte ansættelse. Afgørelsen herom er derfor ikke omfattet af reglerne om partshøring, herunder forvaltningslovens § 19 . . .«
 I modsætning til forflyttelser, advarsler og irettesættelser er tjenestefritagelse ikke en sanktion, men et forberedende skridt med henblik på fastsættelse af en sanktion. Heri ligger formentlig forklaringen på, at de sidste ikke anses for afgørelser, mens de første gør.
 Hvis en ansættelse er sket på vilkår, der ikke er hjemmel til, har arbejdsgiveren både ret og pligt til at rette forholdet. En sådan rettelse må i givet fald gennemføres som en annullation af den første ansættelse og en ny ansættelse på de korrekte vilkår. En sådan annullation anså ombudsmanden i FOB 2006.569 for en afgørelse, som både krævede partshøring og begrundelse, jf. også FOB 2000.199 og 2002.105.
 2.2. »Offentlig forvaltningsmyndighed«
 Forvaltningsloven gælder for alle dele af den »offentlige forvaltning«, jf. forvaltningslovens § 1, stk. 1. Modsætningsvis følger, at loven ikke gælder for offentlige myndigheder, som ikke har karakter af forvaltningsmyndigheder, eller for private virksomheder.
 I U 2006.782 H var spørgsmålet, om Handelsskolen i Silkeborg var forpligtet til at partshøre en adjunkt forud for afskedigelsen af hende i forbindelse med en personalenedskæring. Skolen gjorde gældende, at den ikke var omfattet af forvaltningsloven, og fik medhold i dette anbringende. Landsretten, hvis præmisser blev tiltrådt af Højesteret, anførte bl.a.:
 »Silkeborg Handelsskole blev i sin tid etableret på privatretlig grundlag og er nu en selvejende institution, der ifølge skolens vedtægter ledes af en bestyrelse. Skolen er ikke undergivet statslig revision, men har en selvstændig revisor. Efter lov om erhvervsskoler, der var gældende, da afskedigelsen fandt sted, havde Undervisningsministeriet ikke instruktionsbeføjelse over for skolen. Det forhold, at skolens drift i det væsentlige finansieres af staten, at skolens ledelse skal overholde en række generelle vilkår om drift og administration, og at Undervisningsministeriet er rekursmyndighed i visse klagesager, medfører ikke, at skolen kan anses for en del af den offentlige forvaltning. Det må derfor lægges til grund, at skolen ikke er omfattet af forvaltningsloven, hvilket støttes af, at man i § 5, stk. 5, i den dagældende lov om erhvervsskoler, har fundet det påkrævet at foreskrive, at visse bestemmelser i forvaltningsloven skal anvendes ved administration af erhvervsskolerne. Landsretten finder endvidere ikke, at skolen som følge af Undervisningsministeriets henstilling af 16. maj 1997 eller på andet grundlag var forpligtet til at foretage partshøring i forbindelse med afskedigelsen.«
 Det interessante er ikke alene dommens kategorisering af skolen som privat, men også afvisningen af at anerkende, at der på andet grundlag end forvaltningsloven gjaldt et krav om partshøring i det foreliggende tilfælde. På dette punkt bryder dommen med U 1971.830 V, som - længe før forvaltningslovens ikrafttræden - antog, at en afskedigelse fra en teknisk skole, der var oprettet på nogenlunde samme måde som Handelsskolen i Silkeborg, var uberettiget, blandt andet fordi der ikke var partshørt.
 På visse områder er forvaltningsloven ved særlov blevet udvidet til at gælde for private. Det er eksempelvis sket i § 43, stk. 2, i den sociale retssikkerhedslov. Når en myndighed overlader opgaver efter den sociale lovgivning til »andre end offentlige myndigheder«, er disse ifølge § 43, stk. 2, omfattet af reglerne i forvaltningsloven »i forhold til den opgave der udføres.« Den sidste passus skal forstås på den måde, at forvaltningsloven kun finder anvendelse på den pågældende virksomheds varetagelse af den sociale opgave og ikke i forbindelse med virksomhedens personaleadministration, jf. Jon Andersen, Juristen 1999, side 54.
 2.3. Parter i personalesager
 I almindelighed giver det ikke anledning til vanskeligheder at afgrænse, hvem der er parter i personalesager, og dermed hvem der skal partshøres. På enkelte områder har der i praksis alligevel været tvivl på dette punkt.
 Personer, der af kommunen er ansat til i eget hjem at passe andres børn som familieplejere, skal efter praksis kun høres inden en eventuel opsigelse af kontrakten, hvis opsigelsen skyldes forhold, der kan henføres til den opsagte. Beror opsigelsen på, at barnets forældre ønsker barnet flyttet til en anden plejer eller at tage barnet hjem, anses opsigelsen som en rent afledet konsekvens af denne beslutning, hvorom de pågældende ikke skal høres, jf. U 1994.198 V, U 2003.2202 V, U 2004.1961 V og U 2007.1731 V.
 I U 1999B.25-27 argumenterede vi for, at partsbeføjelserne tilkommer den ansatte alene, og at den forhandlingsberettigede organisation hverken er selvstændig part eller automatisk fuldmægtig i medlemmernes sager med arbejdsgiveren. Efter denne opfattelse får organisationen kun adgang til at udøve partsbeføjelser, hvis den ansatte giver organisationen fuldmagt. I U 2004.1375 V anerkendtes det, at BUPL var berettiget til at klage til statsamtet over en kommunal byggetilladelse til at udvide en eksisterende fritidsklub. Landsrettens flertal begrundede opfattelsen på denne måde:
 »Forbundet varetager bl.a. hensynet til medlemmernes sikkerheds- og miljøforhold på den enkelte arbejdsplads og er - ubestridt - klageberettiget efter de arbejdsmiljøretlige regler, når ombygningen til sin tid er taget i brug. Holstebro Kommunes dispensation vedrører kravene til brandsikkerhed i lokalerne, og den enkelte ansatte i fritidsklubben opfylder betingelsen i byggelovens § 23, stk. 3, 1. pkt. På denne baggrund stemmer vi for at tage sagsøgerens påstand til følge.«
 Dommen anerkender, at organisationen var berettiget til uden udtrykkelig fuldmagt at udøve rettigheder, som tilkom de enkelte medlemmer. Dommen må anses for meget konkret, og dens præjudikatsvirkning kan næppe strækkes længere end til klageberettigelse. At anerkende et forbund som direkte part i de enkelte medlemmers sager i forhold til arbejdsgiveren er langt mere vidtgående end som i dommen at acceptere en - begrænset - klageberettigelse vedrørende byggetilladelser til medlemmernes arbejdsplads.
 I en dom af 24. april 2003 (B-0909-01) tog Vestre Landsret forudsætningsvis stilling til spørgsmålet om organisationernes partsstatus i sager om afskedigelse på følgende måde:
 »Der er derimod efter bevisførelsen intet grundlag for at fastslå, at indklagede har bemyndiget sin organisation til at træffe nogen af de afgørelser, der tilkommer hende, eller til i forhold til (Århus Amt) som arbejdsgiver i øvrigt at optræde i hendes sted. Den omstændighed at indstævnte er medlem af en organisation, berettiger heller ikke i sig selv (Århus Amt) til at gå ud fra oplysninger som (Århus Amt) giver til indstævntes organisation, dermed også kan anses for givet til indstævnte, eller at oplysninger, der modtages fra indstævntes organisation, dermed også kan anses for modtaget fra indstævnte.«
 Dermed lagdes det implicit til grund, at organisationen hverken havde selvstændig partsstatus eller stillingsfuldmagt.
 Dommene giver ikke anledning til en ændret opfattelse med hensyn til organisationernes partsstatus i medlemmernes tvister med arbejdsgiveren.
 2.4. Indholdet af partshøringsreglen i forvaltningslovens § 19, stk. 1
 Ifølge § 19, stk. 1, omfatter høringspligten oplysninger vedrørende sagens »faktiske omstændigheder«. Udtrykket omfatter som anført i U 1999B.28 erklæringer/vurderinger fra udenforstående, hvori den ansattes forhold bliver bedømt. To Højesteretsdomme - U 1997.180 H og U 1997.1523 H - kunne dog dengang give anledning til tvivl om, hvorvidt sådanne erklæringer skulle forelægges til partshøring. Vestre Landsret og ombudsmanden har senere lagt til grund, at partshøringspligten også kan omfatte interne vurderinger.
 I en utrykt Vestre Landsrets-dom af 31. august 2000 (B-0149-99) blev det således lagt til grund, at der bestod en pligt til at partshøre en ansøger om ledelsens egen negative vurdering af ansøgeren i forbindelse med en tidligere ansættelse samme sted.
 Ombudsmanden har tilsvarende i to sager - FOB 2003.280 og FOB 2004.198 - om henholdsvis optagelsesprøver til en musikhøjskole og holdopgaver i forbindelse med ansøgninger om ansættelse som politibetjent - lagt til grund, at ansættelsesmyndighedens egne iagttagelser og vurderinger af ansøgerne i forbindelse med de enkelte prøver var en del af oplysningerne vedrørende det faktiske grundlag, som burde forelægges ansøgerne inden et evt. afslag. Ombudsmanden henviste til forarbejderne til offentlighedslovens § 6 - om notatpligt - som ligeledes handler om oplysninger om »sagens faktiske omstændigheder«. Af forarbejderne til offentlighedslovens § 6 fremgår, at det beror på oplysningens funktion, om den må anses for at vedrøre de faktiske omstændigheder. Hvis oplysningen bidrager med at supplere sagens bevismæssige grundlag eller i øvrigt skaber klarhed med hensyn til sagens faktiske omstændigheder, er der notatpligt (og dermed også partshøringspligt).
 Vestre Landsrets dom og de to ombudsmandsudtalelser er, i lyset af de to omtalte Højesteretsdomme, udtryk for en udvidelse af partshøringspligten.
 En række ombudsmandsudtalelser og Højesterets dom i U1996.1462 H gav tidligere holdepunkt for at antage, at partshøringspligten i sager om uansøgt afskedigelse på grund af besparelser omfattede både oplysninger om grundlaget for besparelserne, og oplysninger om, hvorfor det konkret var den pågældende, der skulle afskediges/bedst kunne undværes. Denne opfattelse af partshøringens omfang blev også lagt til grund i U 2000.2053 H.
 Højesteret har i U 2007.537 H uddybet og ændret denne praksis, i hvert fald i forhold til sager, hvor der skal udvælges flere til afskedigelse, og hvor der forud for processen er vedtaget nogle generelle kriterier for udvælgelsen. I sagen var den pågældende blevet partshørt om arbejdsgiverens (Udenrigsministeriets) vedtagne generelle kriterier for udvælgelsen, men ikke om de konkrete omstændigheder, der gjorde, at det netop var ham, der bedst kunne undværes ud fra disse kriterier. Østre Landsret og Højesteret lagde til grund, at forvaltningslovens § 19 ikke indeholder en pligt for arbejdsgiveren til at partshøre den ansatte om den konkrete udvælgelse - den relative vægtning i forhold til de andre kvalificerede medarbejdere - i forbindelse med afskedigelse af et større antal medarbejdere begrundet i nedskæringer som følge af manglende bevillinger.
 2.5. Undtagelsesbestemmelserne i forvaltningslovens § 19, stk. 2
 Ifølge § 19, stk. 2, nr. 4, skal der ikke ske partshøring om oplysninger, som vedkommende ikke ville kunne få udleveret efter reglerne om partsaktindsigt. Dette får særlig betydning for sager om ansættelse og forfremmelse i det offentlige, idet parterne i disse sager alene har adgang til aktindsigt i de dokumenter mv., der vedrører deres egne forhold, jf. forvaltningslovens § 10, stk. 2. Det indebærer, at der ikke forud for et eventuelt afslag på en ansættelse skal partshøres om oplysninger om medansøgernes forhold, fx. vedlagte anbefalinger og eksamenspapirer.
 I andre sager - fx. afskedigelse eller sager om disciplinære reaktioner - er der derimod ikke en sådan generel begrænsning i retten til partsaktindsigt. Hvis arbejdsgiveren i sådanne sager inddrager oplysninger om andre ansattes forhold, vil der derfor som udgangspunkt være pligt til at partshøre medarbejderen også om sådanne oplysninger forud for afgørelsen. Det vil typisk dreje sig om sager, hvor afskedigelsen er et valg mellem flere ansatte i forbindelse med besparelser, sager om afsked på grund af samarbejdsvanskeligheder samt i sager om disciplinære reaktioner på grundlag af klager og indberetninger fra andre medarbejdere.
 Ifølge forvaltningslovens § 15, stk.1, kan retten til partsaktindsigt begrænses, i det omfang partens interesse i at kunne benytte kendskab til sagens dokumenter til varetagelse af sit tarv findes at burde vige for afgørende hensyn til andre private eller offentlige interesser. Formuleringen i § 15 lægger op til, at der skal foreligge overordentligt tungtvejende grunde for, at oplysninger om andre, som indgår i grundlaget for en afskedigelse, kan forholdes den, der påtænkes afskediget. I overensstemmelse hermed afviste ombudsmanden i FOB 2003.644 og FOB 2003.552, at navnene på personer, som havde fremsat klager over henholdsvis en ungdomsskoleinspektør og en gymnasielærer, kunne hemmeligholdes i forbindelse med partshøring om afskedigelse af de pågældende.
 Østre Landsret har dog i en utrykt dom af 24. maj 2004 antaget, at en kommune havde været uberettiget til at partshøre en driftsleder, der blev afskediget, over nogle samtalereferater, hvoraf det fremgik, at medarbejdere havde indberettet, at driftslederens souschef dyrkede et damebekendtskab i arbejdstiden. Souschefen blev tilkendt en godtgørelse på 10.000 kr., i anledning af at rygtet om hans damebekendtskab var blevet inddraget i partshøringen af driftslederen, da oplysningerne ikke efter rettens mening kunne betragtes som væsentlige. Dommen er ikke helt gennemskuelig, taget i betragtning at oplysningerne drejede sig om souschefens misligholdelse af arbejdsforpligtelsen, og at driftslederen blev afskediget på grund af mangelfuldt tilsyn med souschefen.
 2.6. Partshøringens gennemførelse og form
 Det fremgår ikke af forvaltningslovens § 19, om høringen skal være skriftlig eller mundtlig, om den kræver et særskilt brev, eller om det er nok, at parten får tilsendt sagens akter, og det fremgår heller ikke, hvor lang frist parten skal have til at udtale sig. I praksis fortolkes bestemmelsen sådan, at partshøringen skal gennemføres på en måde og under vilkår, der giver parten en rimelig mulighed for at varetage sine interesser under sagen. En del nye sager bekræfter, præciserer og uddyber denne opfattelse.
 I U 2003.2202 V blev en kommunal dagplejer indkaldt til et møde i kommunen, fik læst en række klager op og blev i umiddelbar fortsættelse heraf afskediget. Retten fandt ikke, at denne fremgangsmåde var i overensstemmelse med § 19, stk. 1, idet en tilstrækkelig lejlighed til at komme med en udtalelse forudsatte, »at appellanten, der efter I's forklaring var rystet på mødet, ikke skulle udtale sig om klagerne under mødet, men fik en kortere frist hertil«.
 I U 2002.2053 H fandtes en mundtlig høring på et møde at være tilstrækkeligt i en sag om afskedigelse på grund af besparelser. De udpegede havde en måned forinden - også på et møde - fået besked om situationen og havde dermed haft tid til at forberede sig på et forsvar.
 I flere domme om afskedigelse i forbindelse med større sparerunder er det blevet lagt til grund, at der som et led i partshøringen skal gives den ansatte en (korrekt og dækkende) begrundelse for udvælgelsen af ham eller hende til afsked, jf. U 2002.1905 V, U 2004.1203 Ø, U 2005.37 V og U 2007.537 H. Begrundelseskravet omfatter dog ikke den sammenlignende bedømmelse af de medarbejdere, det har været overvejet at afskedige, jf. U 2007.537 H. Hvis begrundelsen er uklar eller ligefrem misvisende, foreligger der en partshøringsmangel, jf. U 2005.37 V.
 Kontrolmyndighederne anser endvidere § 19 for tilsidesat, hvis partshøringen ikke giver parten en reel mulighed for at komme til orde og forsvare sig. I FOB 2003.192 blev en ansat indkaldt til et møde og fik på mødet udleveret en skriftlig advarsel, der betegnede sig som en »aftale«. Ombudsmanden udtalte, at da advarslen var udformet inden mødet, fremstod den i sin form som endelig, hvorfor formålet med partshøringsreglen ikke blev respekteret. Ombudsmanden udtalte i FOB 2001.215, at en partshøringsfrist på 2 dage var for kort og derfor i strid med § 19. Herudover anså ombudsmanden det for kritisabelt, at partshøringsbrevet indeholdt en række oplysninger om praktiske forhold, såsom om fritstilling, fratrædelsesgodtgørelse, ferieafvikling, tilbagelevering af udstyr og jobsøgning, som forudsatte, at afgørelsen allerede var truffet. I U 1998.894 H blev det lagt til grund, at det burde have fremgået af partshøringen i anledning af en påtænkt irettesættelse, at høringen kun var udtryk for myndighedens foreløbige vurdering. I U 2008.401 H antog Højesteret i modsætning til Vestre Landsret, at en leder i en kommune var blevet behørigt partshørt, uanset at partshøringsbrevet først blev sendt på et tidspunkt, da de to lederstillinger, der kunne blive tale om at tilbyde ham i forbindelse med en omstrukturering, allerede var blevet tilbudt til to andre medarbejdere. Højesteret bemærkede, at den pågældende »forud for høringsbrevet . . . havde fuldt kendskab til grundlaget for og indholdet af (X) kommunes beslutning om ændring af organisationsstrukturen, hvorefter alle tre forvaltningschefstillinger skulle nedlægges«. Dette forhold, sammenholdt med at høringsbrevet omtalte, at stillingerne skulle nedlægges som et led i en strukturændring, gjorde, at § 19 blev anset for opfyldt.
 Partshøring i bortvisningssager skal ses, i sammenhæng med at det er en materiel betingelse for at bortvise, at arbejdsgiveren reagerer hurtigt på de forhold, som berettiger til bortvisning. I U 2007.692 Ø forløb der 5 arbejdsdage (og en weekend) fra episoden, der førte til bortvisning, og indtil partshøringen blev iværksat. Både byretten og landsretten mente, at høringsprocessen havde været mangelfuld, men anså det for godtgjort - bl.a. fordi den ansatte i sit høringssvar havde bekræftet fremstillingen af episoden - at tilsidesættelsen ikke havde haft afgørende betydning for bortvisningen. På baggrund af dommen må det antages, at kravet om en hurtig reaktion opretholdes i disse sager, men at en hurtigt iværksat partshøring - hvoraf det fremgår, at arbejdsgiveren agter at træffe afgørelse om bortvisning - er tilstrækkeligt til at opfylde kravet om, at der skal reageres med det samme.
 3. Udvidet partshøringspligt
 3.1. Indholdet af den udvidede partshøringspligt
 I U 1999B.29-31 gennemgik vi den særlige ulovbestemte partshøringspligt i sager om afskedigelse på grund af uegnethed eller samarbejdsvanskeligheder. På daværende tidspunkt var denne grundsætning ikke klart blevet tiltrådt af Højesteret. Dette skete ved U 1999.1337 H, hvorved Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 blev stadfæstet. Landsretten fandt afskedigelsen af en sygeplejerske fra Samsø Kommune for ugyldig blandt andet som følge af manglende partshøring i henhold til forvaltningslovens § 19 og »den en offentlig myndighed i øvrigt påhvilende pligt til høring af en ansat«. Højesteret tiltrådte disse præmisser.
 I sammenligning med forvaltningslovens § 19, stk. 1, udvides pligten til partshøring ved, at den ansatte - ud over oplysninger om de faktiske omstændigheder - også skal have forelagt myndighedens retlige bedømmelse heraf.
 I en senere sag, U 2002.1269 H, om afskedigelsen af en tjenestemandsansat viceskoleinspektør på grund af samarbejdsvanskeligheder, udtalte Højesteret generelt, at høringsforpligtigelsen i tjenestemandslovens § 31, stk. 1, »- i overensstemmelse med den ulovbestemte regel om udvidet partshøring, der gælder i visse tilfælde af afskedigelse af offentligt ansatte - (omfatter) både sagens faktum og det retlige grundlag.« Herved tydeliggjorde Højesteret, at den udvidede partshøringspligt for så vidt angår tjenestemænd er lovbestemt, at tjenestemandslovens § 31 skal fortolkes på samme måde som den ulovbestemte grundsætning om udvidet partshøring, samt at den udvidede partshøringspligt består i, at den ansatte skal høres om både det faktiske og det retlige grundlag. Man kan også udlede af Højesterets dom, at i sager, hvor tjenestemandslovens § 31 eller den udvidede partshøringspligt finder anvendelse, er der ikke længere grund til også at henvise til forvaltningslovens § 19. Det skyldes, at pligten til høring om sagens faktiske omstændigheder i forvejen følger af tjenestemandslovens § 31 og den udvidede partshøringspligt, jf. forvaltningslovens § 19, stk. 2, nr. 6.
 I en udtalelse af 25. august 2007 (kommer i beretningen for 2007) gav ombudsmanden udtryk for, at en høring om myndighedens vurdering og retlige kvalifikation af de faktiske omstændigheder blandt andet betyder, at myndighederne - i høringen - skal redegøre for, hvilken ansættelsesretlig konsekvens det foreliggende faktum skal have. Myndigheden skal således redegøre for, om det foreliggende faktum kan og skal medføre fx. en advarsel eller en afskedigelse. Herved får den ansatte mulighed for at udtale sig om myndighedens retlige vurdering af faktum, herunder proportionaliteten af den påtænkte ansættelsesretlige konsekvens. Men det betyder også, at hvis en ikke uvæsentlig del af det foreliggende faktum senere udgår af grundlaget, kan det være nødvendigt at foretage en ny høring over den nye retlige kvalifikation af det tilbageværende faktum. I den konkrete sag havde Kirkeministeriet i partshøringsbrevet påberåbt sig både samarbejdsvanskeligheder og pligtforsømmelse som grundlag for en påtænkt afskedigelse. I afskedigelsesafgørelsen henvistes kun til samarbejdsvanskeligheder. Efter ombudsmandens opfattelse burde ministeriet have oplyst i høringen, at ministeriet vurderede, at samarbejdsvanskelighederne alene kunne berettige til en afskedigelse.
 3.2. Reglens anvendelsesområde
 Den ulovbestemte partshøringspligt og den tilsvarende fortolkning af tjenestemandslovens § 31 stammer tilbage fra tiden før forvaltningsloven, og principielt er der tale om en regel, som gælder ved siden af forvaltningsloven.
 Som anført ovenfor skyldes benævnelsen »udvidet« partshøringspligt, at reglen - i modsætning til forvaltningslovens § 19 - også omfatter myndighedens retlige vurdering af sagen. Reglen er derimod ikke »udvidet« i forhold til forvaltningslovens anvendelsesområde.
 Reglen påhviler kun arbejdsgivere, som organisatorisk må anses for offentlige forvaltningsmyndigheder. Dette udgangspunkt må dog fraviges, for så vidt angår tjenestemænd, som er omfattet af tjenestemandsloven eller tilsvarende regler i tjenestemandsvedtægter eller regulativer, og hvis arbejdsgiveren undtagelsesvis ikke er omfattet af forvaltningsloven.
 Reglen gælder ikke ved alle afgørelsestyper i forvaltningslovens forstand. Den gælder kun ved visse afgørelser, der rummer et element af bebrejdelse af den ansatte. Den gælder fx. ikke ved afskedigelser på grund af besparelser eller sygdom.
 Reglen gælder ved afskedigelser på grund af samarbejdsvanskeligheder, jf. U 1999.1337 H.
 Ombudsmanden har udtalt, at reglen også gælder ved mindre indgreb end afskedigelser, fx diskretionære advarsler eller stillingsændring, hvis der er tale indgreb, som skyldes bebrejdelsesværdige forhold hos den ansatte, men at reglen ved disse mindre indgreb kun med sikkerhed kan antages at gælde som følge af god forvaltningsskik, jf. FOB 2003.192 og FOB 2003.644.
 I U 2008.636 H afviste Højesteret, at den udvidede partshøringspligt fandt anvendelse i forbindelse med en stillingsændring på grund af bebrejdelsesværdige forhold. Der er således ikke en egentlig pligt til at iagttage reglen ved sådanne mindre indgreb, og manglende iagttagelse kan ikke medføre ugyldighed. Dette udelukker dog ikke, at ombudsmanden, som arbejder på et bedømmelsesgrundlag, der ikke alene omfatter gældende ret, men også god forvaltningsskik, jf. ombudsmandslovens § 21, stk.1, vil anse det for dårlig forvaltningsskik, hvis arbejdsgiveren ikke også partshører om det retlige grundlag i disse sager.
 I U 2000.1358 H og U 2007.692 Ø, der begge angik afgørelser om bortvisninger, nævnes kun forvaltningslovens § 19, selv om det er nærliggende at antage, at den udvidede partshøringsregel også gælder i disse sager, så meget desto mere som den gælder ved afskedigelser med opsigelsesvarsel. I den første dom blev der dog ikke procederet på den udvidede partshøringsregel, og i den anden havde arbejdsgiveren partshørt på en måde, der opfyldte både § 19 og den ulovbestemte pligt. Det kan derfor næppe af disse domme udledes, at den ulovbestemte partshøringspligt ikke gælder ved bortvisninger.
 Sammenfattende kan det konstateres, at den ulovbestemte (udvidede) pligt til partshøring med sikkerhed gælder i forbindelse med afskedigelser på grund af samarbejdsvanskeligheder, at den ikke gælder som en egentlig retlig forpligtelse i forbindelse med mindre vidtgående sanktioner end afskedigelser (stillingsændringer), samt at den sandsynligvis gælder ved bortvisninger. Organisatorisk afgrænses reglen på samme måde som forvaltningsloven.
 4. Konsekvenser af tilsidesættelse af partshøringspligten
 Den forvaltningsretlige ugyldighedslære stiller tre betingelser for, at en afgørelse anses for ugyldig: 1) der skal være en retlig mangel, 2) den skal være væsentlig, og 3) der må ikke være særlige omstændigheder, som taler for at opretholde afgørelsen som gyldig.
 Det ligger fast, at i det omfang forvaltningslovens § 19 eller den udvidede partshøringspligt er tilsidesat, foreligger der en generelt set væsentlig retlig mangel.
 I U 1999B.31-32 antog vi, at retspraksis arbejdede på grundlag af en formodning om, at en partshøringsmangel også var konkret væsentlig, men at arbejdsgiveren kunne afkræfte formodningen enten ved at dokumentere afskedigelsens materielle berettigelse eller ved at sandsynliggøre, at fejlen ikke havde haft indflydelse på bedømmelsen. Retspraksis indtil da var præget af en meget konkret stillingtagen til, om mangelen burde medføre ugyldighed, og vi fandt det vanskeligt at beskrive en fast linje.
 Retspraksis er fortsat præget af en meget konkret bedømmelse af spørgsmålet. I nogle domme er det blevet lagt til grund, at der skal foreligge særdeles gode grunde for, at en afgørelse opretholdes som gyldig, hvis der foreligger partshøringsmangler, jf. U 1999.1337 H, U 2000.1537 H, U 2002.1684 Ø, U 2004.1961 V og U 2005.37 V. I andre sager er afgørelsen blevet opretholdt på baggrund af spinkelt eller mindre klart underbyggede antagelser om, at manglen har været uden konkret betydning, jf. U 1999.581 H, U 2004.904 V og U 2007.537 H. I atter andre domme er selve spørgsmålet, om der foreligger en mangel, blevet prøvet så konkret, at det minder om en konkret væsentlighedsvurdering, jf. U 2000.2053 H, U 2002.1905 V og U 2004.1203 Ø.
 I U 2008.401 H frifandtes en kommune for en påstand om kompensation for manglende partshøring i forbindelse med afskedigelsen af en overenskomstansat forvaltningschef, som blev tilovers efter en omstrukturering. Efter overenskomsten kunne afskedigelsens rimelighed indbringes for et afskedigelsesnævn. Vestre Landsret havde under henvisning til denne voldgiftsklausul afvist den del af sagen, der vedrørte godtgørelse for urimelig afskedigelse, men taget stilling til, om den manglende partshøring kunne berettige til kompensation. Højesteret slog fast, at »de forvaltningsretlige regler om sagsbehandling i afskedigelsessager (skal) bidrage til, at der træffes saglige afskedigelsesbeslutninger. Når en afskedigelse er saglig, kan en tilsidesættelse af sagsbehandlingsreglerne derfor ikke i sig selv udløse et krav på kompensation.« Da en sag om afskedigelsens rimelighed ikke var blevet gennemført ved afskedigelsesnævn, »og det dermed ikke (var) blevet fastslået, at afskedigelsen af . . . ikke var rimeligt begrundet i hans eller kommunes forhold«, var der ikke grundlag for at tilkende ham kompensation.
 Herved har retten slået fast, at hvis en mulighed for at indbringe afskedigelsens rimelighed for et afskedigelsesnævn ikke er udnyttet, kan formelle mangler ved afgørelsen ikke forventes pådømt af domstolene. Modsætningsvis følger, at hvis muligheden for at klage til et afskedigelsesnævn er benyttet, kan sådanne spørgsmål fortsat indbringes for domstolene; og i så fald har afskedigelsesnævnets afgørelse positiv retskraft for domstolenes vurdering af, om den formelle mangel skal udløse kompensation, jf. også U 2002.1648 Ø.
 Dommen forholder sig ikke til, hvad der gælder for ansatte, som ikke er medlemmer af en faglig organisation, og som derfor ikke har mulighed for at få indbragt sagen for voldgift. Indtil videre må det formodes, at disse fortsat kan påberåbe sig og få partshøringsmangler prøvet ved domstolene på normal vis.
 4.2 Ugyldighedsvirkning
 I U 1999.1337 H anså Højesteret ligesom landsretten afskedigelsen af en sygeplejerske for ugyldig, men i modsætning til landsretten fandt Højesteret ikke, at ugyldigheden førte til, at sygeplejersken måtte anses for fortsat ansat. Sygeplejersken blev i stedet tilkendt en »økonomisk kompensation« på 200.000 kr.
 Konsekvenserne af ugyldighed på grund af partshøringsmangler er herefter ikke annullation ved afskedigelsessager. Retsvirkningerne af afskedigelsen bortfalder således ikke. Den ansatte har ikke krav på at genindtræde, og den ansatte har heller ikke længere krav på fortsat løn fra det (ugyldige) afskedigelsestidspunkt.
 Betingelsen for, at der tildeles kompensation/godtgørelse, er, at der foreligger en ugyldighedsbegrundende retlig mangel. I U 2008.636 H krævedes det herudover, at der er sandsynliggjort et tab, eller at der foreligger »særligt krænkende omstændigheder«.
 Efter retspraksis udmåles kompensationen på grundlag af en konkret vurdering, hvori der navnlig tages hensyn til manglens karakter, den ansattes mulighed for at få anden beskæftigelse samt ansættelsens varighed, jf. U 2000.1357 H, U 2002.1684 V, U 2003.721 V, U 2004.1981 V og U 2005.37 V.
 Partshøring giver fortsat anledning til mange sager både hos Folketingets Ombudsmand og ved domstolene. Ombudsmanden har i sin praksis tillagt partshøring meget stor betydning i personalesager og har fortolket reglerne udvidende. Denne praksis er i det store og hele blevet opretholdt af Højesteret. Dog har Højesteret været mere tilbageholdende end ombudsmanden med hensyn til at udbrede reglerne til retlige dispositioner, som ikke klart har karakter af afgørelser.
 I modsætning til domstolene udtaler ombudsmanden sig sjældent om følgerne af, at der foreligger partshøringsfejl. Dette spørgsmål hører til domstolenes domæne. Den nyeste praksis viser en klar tendens til, at Højesteret er mere tilbageholdende end tidligere med at statuere ugyldighed, og virkningen af ugyldighed er i løbet af de sidste 8 år blevet ændret fra annullation til økonomisk kompensation.


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 31987D0057
 87/57/CEE: Décision du Conseil du 22 décembre 1986 concernant la conclusion du protocole d'amendement de la convention pour la prévention de la pollution marine d'origine tellurique
 Journal officiel n° L 024 du 27/01/1987 p. 0046 - 0046 édition spéciale finnoise: chapitre 11 tome 11 p. 0343 édition spéciale suédoise: chapitre 11 tome 11 p. 0343
 *****DÉCISION DU CONSEIL du 22 décembre 1986 concernant la conclusion du protocole d'amendement de la convention pour la prévention de la pollution marine d'origine tellurique (87/57/CEE) LE CONSEIL DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES, vu le traité instituant la Communauté économique européenne, et notamment son article 235, vu la proposition de la Commission, vu l'avis de l'Assemblée (1), considérant que la Communauté est partie contractante de la convention pour la prévention de la pollution marine d'origine tellurique (2), signée à Paris le 4 juin 1974 et entrée en vigueur le 6 mai 1978, ainsi que de la convention sur la pollution atmosphérique transfrontière à longue distance (3), signée à Genève le 14 novembre 1979 et entrée en vigueur le 16 mars 1983; considérant qu'un protocole amendant la convention pour la prévention de la pollution marine d'origine tellurique de manière à en étendre la portée à la pollution transatmosphérique de la zone maritime a fait l'objet, le 26 mars 1986, d'une conférence diplomatique de négociation et d'adoption, à laquelle ont participé les parties contractantes de la convention de Paris, y compris la Communauté et neuf États membres; que ledit protocole a été signé au nom de la Communauté; considérant, dès lors, qu'il est nécessaire que la Communauté approuve le protocole, DÉCIDE: Article premier Le protocole d'amendement de la convention pour la prévention de la pollution marine d'origine tellurique est approuvé au nom de la Communauté. Le texte du protocole est joint à la présente décision. Article 2 Le président du Conseil procède, en ce qui concerne la Communauté, au dépôt de l'acte d'approbation auprès du gouvernement de la République française, conformément à l'article VI paragraphe 5 du protocole. Fait à Bruxelles, le 22 décembre 1986. Par le Conseil Le président G. SHAW (1) JO no C 322 du 15. 12. 1986. (2) JO no L 194 du 25. 7. 1975, p. 5. (3) JO no L 171 du 27. 6. 1981, p. 11.


text:
 21.9.2015
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 311/15
 Žalba koju su 19. svibnja 2015. podnijeli Robert Aubineau i dr. protiv presude Općeg suda (treće vijeće) od 18. ožujka 2015. u predmetima T-195/11, T-458/11, T-448/12 i T-41/13, Cahier i dr. protiv Vijeća i Komisije
 (Predmet C-227/15 P)
 (2015/C 311/20)
 Jezik postupka: francuski
 Stranke
 Žalitelji: Robert Aubineau i dr. (zastupnik: Ch.-E. Gudin, odvjetnik)
 Druga stranka u postupku: Vijeće, Komisija, Francuska
 Žalbeni zahtjev
 —
 Ukinuti presudu kojom se odbija priznati zabrana za proizvođače – destilatere da sami destiliraju vino koje su proizveli povrh uobičajenih količina, s obrazloženjem da mogu zatražiti izdavanje dozvole u tu svrhu i time prethodno postati destilateri.
 —
 Ukinuti presudu kojom se odbija prepoznati diskriminatorni karakter Uredbe (EZ) br. 1623/2000 (1) koji proizvođačima rakije ne daje ista prava.
 —
 Ukinuti presudu kojom se odbija priznati pogrešno postupanje i odgovornost institucija koje su ustanovile pravila koja su, kada se primjenjuju u okviru zajedničke organizacije tržišta, poput situacije u predmetnom slučaju, nesukladna s načelom nediskriminacije koje se javlja kao opće načelo prava Unije u sudskoj praksi Suda i članku 40. UFEU-a.
 —
 Ukinuti presudu kojom se odbija priznati šteta koju su pretrpjeli žalitelji zbog uredbe koja se može tumačiti dvoznačno i koja je dovela do toga da svi nacionalni sudovi oštro sankcioniraju žalitelje. Mogućnost dvoznačnog tumačenja izravna je posljedica teksta za koji je odgovoran njegov autor, u ovom slučaju Komisija.
 Žalbeni razlozi i glavni argumenti
 U prilog svojoj žalbi žalitelji navode četiri žalbena razloga.
 Na prvom mjestu, žalitelji od Suda zahtijevaju da ukine presudu Općeg suda kojom se odbija priznati diskriminatorni karakter Uredbe br. 1623/2000 kojom se proizvođačima rakije ne daju ista prava.
 Na drugom mjestu, žalitelji smatraju da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava na način da je odbio priznati pogrešno postupanje i odgovornost institucija koje su ustanovile i tumačile pravila koja su, kada se primjenjuju u okviru zajedničke organizacije tržišta, poput situacije u predmetnom slučaju, nesukladna s načelom nediskriminacije koje se javlja kao opće načelo prava Europske unije u sudskoj praksi Suda i članku 40. UFEU-a.
 Na trećem mjestu, žalitelji prigovaraju Općem sudu da nije priznao štetu koju su pretrpjeli. Mogućnost dvoznačnog tumačenja Uredbe br. 1623/2000 dovela je do toga da nacionalni sudovi oštro sankcioniraju žalitelje i stoga je ta nezakonitost uzrok pretrpljene štete.
 Na posljednjem mjestu, žalitelji predbacuju Općem sudu da je zanemario smisao i opseg članka 65. Uredbe koji propisuje posebne formalnosti za proizvođače koji imaju vlastite uređaje za destilaciju, a namjeravaju pristupiti obveznoj destilaciji vina koje su proizveli povrh uobičajenih količina.
 (1) Uredba (EZ) br. 1623/2000 od 25. srpnja 2000. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe (EZ) br. 1493/1999 o zajedničkoj organizaciji tržišta vina u pogledu tržišnih mehanizama (SL L 194, str. 45.)