type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 25.1.2014
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 24/25
 Žaloba podaná 28. októbra 2013 — Bimbo/ÚHVT — Cafe do Brasil (Caffè KIMBO Espresso Napoletano)
 (Vec T-569/13)
 2014/C 24/44
 Jazyk, v ktorom bola podaná žaloba: angličtina
 Účastníci konania
 Žalobkyňa: Bimbo, SA (Barcelona, Španielsko) (v zastúpení: N. Fernández Fernández-Pacheco, lawyer)
 Žalovaný: Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory)
 Ďalší účastník konania pred odvolacím senátom: Cafe do Brasil SpA (Melito di Napoli, Taliansko)
 Návrhy
 Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
 —
 zrušil rozhodnutie štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) z 29. augusta 2013 prijaté vo veci R 1561/2012-4,
 —
 zaviazal vedľajšieho účastníka konania na náhradu trov konania.
 Dôvody a hlavné tvrdenia
 Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva: ďalší účastník konania pred odvolacím senátom.
 Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva: obrazová ochranná známka v červenej, zlatej, bielej a čiernej so slovnými prvkami „Caffè KIMBO Espresso Napoletano“ pre rady výrobkov a služieb zaradených do tried 30, 32 a 43 — prihláška ochrannej známky Spoločenstva č. 4037933.
 Majiteľ ochrannej známky alebo označenia namietaných v námietkovom konaní: žalobkyňa.
 Namietaná ochranná známka alebo označenie: španielska ochranná známka č. 291655 pre slovo „BIMBO“ pre výrobky zaradené do triedy 30 a skoršia v Španielsku dobre známa ochranná známka „BIMBO“ pre výrobky zaradené do triedy 30.
 Rozhodnutie námietkového oddelenia: čiastočné zamietnutie námietky.
 Rozhodnutie odvolacieho senátu: zamietnutie odvolania.
 Dôvody žaloby: porušenie článku 8 ods. 1 písm. b) a článku 8 ods. 5 nariadenia o ochrannej známke Spoločenstva.


text:
 31.7.2017
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 249/41
 Tužba podnesena 7. lipnja 2017. – Aldo Supermarkets protiv EUIPO-a – Aldi Einkauf (ALDI)
 (Predmet T-359/17)
 (2017/C 249/56)
 Jezik na kojem je tužba podnesena: francuski
 Stranke
 Tužitelj: Aldo Supermarkets (Varna, Bugarska) (zastupnik: C. Saettel, odvjetnica)
 Tuženik: Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)
 Druga stranka pred žalbenim vijećem: Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG (Essen, Njemačka)
 Podaci o postupku pred EUIPO-om
 Podnositelj prijave spornog žiga: Druga stranka pred žalbenim vijećem
 Predmetni sporni žig: Verbalni žig Europske unije „ALDI”– prijava za registraciju br. 12 749 586
 Postupak pred EUIPO-om: Postupak povodom prigovora
 Pobijana odluka: Odluka četvrtog žalbenog vijeća EUIPO-a od 29. ožujka 2017. u predmetu R 976/2016-4
 Tužbeni zahtjev
 Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
 —
 poništi pobijanu odluku;
 —
 naloži EUIPO-u snošenje troškova.
 Tužbeni razlozi
 —
 povreda pravila 19. Uredbe br. 2868/95;
 —
 Postojanje kontradiktornosti u obrazloženju, u dijelu u kojem je žalbeno vijeće priznalo, u točki 18. pobijane odluke, da je obrazac prigovora sadržavao prikaz ranijeg žiga u boji te je u točki 24. pobijane odluke priznalo da je tužitelj podnio dokument u PDF-u koji prikazuje žig u boji, iako su ti navodi proturječni činjenici iz točaka 22. do 25. pobijane odluke prema kojoj, u bitnom, tužitelj nije dokazao postojanje svoga ranijeg žiga, time što nije podnio prikaz tog žiga u boji;
 —
 Povreda prava obrane i načela kontradiktornosti, u dijelu u kojem je žalbeno vijeće po službenoj dužnosti istaknulo povredu pravila 19. Provedbene uredbe, bez da je saslušalo stranke o tom tužbenom razlogu, iako načelo kontradiktornosti žalbenim vijećima nalaže saslušanje stranaka o svim tužbenim razlozima koji su istaknuti;
 —
 Povreda članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 i pravila 22. stavaka 3. i 4. Provedbene uredbe.


type: wikipedia

text:
Le Pays d'octobre (titre original : ) est un recueil de dix-neuf nouvelles de l'auteur américain Ray Bradbury publié pour la première fois aux États-Unis en 1955 chez l'éditeur Ballantine Books. Il est publié en France en 1957 aux Éditions Denoël dans la collection Présence du futur.
 Quinze des nouvelles de ce recueil (la plupart parues à l'origine dans des pulps entre 1943 et 1947) ont été publiées par Arkham House Edition dans le premier recueil de Ray Bradbury aux États-Unis, Dark Carnival en 1947.
 Réécrites pour certaines, elles figurent dans The October Country accompagnées de quatre autres nouvelles publiés en 1953 et 1954 dans des magazines. Cette édition comprenait, outre la couverture, douze illustrations de Joe Mugnaini.
 L'édition française dans la collection Présence du futur chez Denoël, avec une traduction de Doringe, ne reprend que la dédicace de Bradbury à August Derleth, éditeur de Dark Carnival, et omet la dédicace aux écrivains Leigh Brackett et Henry Kuttner.
 Contenu
 Adaptations
 Plusieurs nouvelles ont été adaptées à la télévision, dans les séries Ray Bradbury présente, Suspicion et Alfred Hitchcock présente. Tim Burton réalisant notamment pour cette dernière l'adaptation du texte Le Bocal en 1986.
 Différentes éditions
 Denoël, , quatrième trimestre 1957, réédité en 1971, 1979, 1984 et 1988.
 France Loisirs, 1977.
 Denoël, , 2002, dans le volume Trois automnes fantastiques, avec une nouvelle traduction de Brigitte Mariot.
 Gallimard, , 2020
 Notes et références
 Liens externes
 Recueil de nouvelles fantastiques
 Recueil de nouvelles de Ray Bradbury
 Recueil de nouvelles de science-fiction de Ray Bradbury
 1955 en science-fiction


text:
Dit artikel beschrijft het verloop van 1868 in Zwitserland.
 Ambtsbekleders
 De Bondsraad was in 1868 samengesteld als volgt:
 De Bondsvergadering werd voorgezeten door:
 Gebeurtenissen
 Het Zwitserse horlogemerk International Watch Company wordt opgericht.
 Januari
 5 januari: De eerste uitgave van de krant Feuille religieuse et nationale wordt uitgegeven. Later zou deze krant Le Courrier worden.
 10 januari: In Moudon wordt Héli Freymond terechtgesteld. Hij is de laatste ter dood veroordeelde crimineel in het kanton Vaud.
 Maart
 23 maart: in Genève breekt een arbeidersstaking uit. De stakers eisen een minimumloon en een beperking van de arbeidsduur naar maximaal 10 uur per dag. Na vier weken van sociaal conflict werden de eisen van de arbeiders ingewilligd.
 Augustus
 21 augustus: In Bellinzona (kanton Ticino) gaan de jaarlijkse gymnastiekfeesten van start.
 September
 6 september: De spoorlijn tussen Sion en Sierre (kanton Wallis) wordt in gebruik genomen.
 21 september: De Liga van Vrede en Vrijheid organiseert een tweede conferentie in Bern.
 27 september: Overvloedige regenval veroorzaakt overstromingen in de kantons Graubünden, Sankt Gallen, Ticino, Uri en Wallis. Er vallen 60 doden en verschillende woningen worden verwoest.
 November
 14 november: In Lausanne (kanton Vaud) verschijnt de krant La Revue voor het eerst, die later La Nouvelle Revue de Lausanne zou worden.
 Geboren
 25 januari: Hermann Ferdinand Hitzig, jurist, hoogleraar en rechtshistoricus (overl. 1911)
 2 maart: Edmund Schulthess, politicus en lid van de Bondsraad (overl. 1944)
 17 maart: René de Saussure, esperantist en wiskundige (overl. 1943)
 28 maart: Cuno Amiet, kunstschilder (overl. 1961)
 28 april: Hélène de Pourtalès, zeilster, olympisch kampioene (overl. 1945)
 1 juni: Sophie van Merenberg, edeldame (overl. 1927)
 15 juli: Antoinette de Weck-de Boccard, kunstschilderes (overl. 1956)
 24 juli: Max Buri, kunstschilder (overl. 1915)
 28 juli: Leonhard Ragaz, predikant en facifist (overl. 1945)
 6 september: Heinrich Häberlin, politicus en lid van de Bondsraad (overl. 1947)
 27 oktober: Henri Simon, politicus (overl. 1932)
 24 december: Jules Jacot-Guillarmod, arts, alpinist en fotograaf (overl. 1925)
 Overleden
 27 februari: Maximilien de Meuron, kunstschilder (geb. 1785)
 11 maart: Samuel Schwarz, advocaat en politicus (geb. 1814)
 11 april: Andreas Heusler, jurist (geb. 1802)
 17 juni: Jean-Louis Rieu, militair en politicus (geb. 1788)
 17 augustus: Johannes Jakob, politicus (geb. 1804)
 25 augustus: Charlotte Birch-Pfeiffer, Duitse actrice die ook in Zwitserland actief was (geb. 1800)
 18 september: Wolfgang Killias, spoorwegingenieur, -bestuurder en -ambtenaar (geb. 1795)
 30 oktober: Anna Eynard-Lullin, diplomate en filantrope (geb. 1793)
 12 december: Alexandre-Félix Alméras, kunstschilder en politicus (geb. 1811)
 15 december: Xavier Gottofrey, advocaat, rechter, hoogleraar en politicus (geb. 1802)


text:
Santander – un comune della Spagna, capoluogo della comunità autonoma di Cantabria
 Dipartimento di Santander – dipartimento della Colombia
 Norte de Santander – dipartimento della Colombia
 Santander de Quilichao – comune della Colombia nel Dipartimento di Cauca
 Santander (Cebu) – municipalità delle Filippine nella Provincia di Cebu
 Banco Santander Central Hispano – banca spagnola
 Santander Francisco de Paula (1792-1840) – generale e politico colombiano
 Federico Santander – calciatore paraguayano


type: other

text:
predstavljeni 11. novembra 2014(1)
 Zadeva C‐472/13
 (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bayerisches Verwaltungsgericht München (Nemčija))
 „Območje svobode, varnosti in pravice – Mednarodna zaščita – Minimalni standardi za izpolnitev pogojev in priznanje statusa državljanov tretjih držav kot beguncev ter vsebina zaščite – Pogoji za priznanje statusa begunca – Dejanja preganjanja po členu 9(2)(e) Direktive 2004/83/ES – Pregon in kaznovanje pripadnika oboroženih sil Združenih držav Amerike zaradi zavrnitve opravljanja vojaške službe v vojni v Iraku“
 1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bayerisches Verwaltungsgericht München (bavarsko upravno sodišče v Münchnu (Nemčija)), pomeni za Sodišče poseben in nenavaden primer.
 2. A. L. Shepherd, državljan Združenih držav Amerike (v nadaljevanju: ZDA), se je decembra 2003 prijavil za opravljanje vojaške službe v oboroženih silah ZDA. Usposobljen je bil za mehanika za vzdrževanje helikopterjev Apache. Septembra 2004 je bil premeščen v Nemčijo. Njegova enota je bila takrat že od februarja 2004 nameščena v Iraku in zato je bil poslan, da se ji pridruži. V Iraku je od septembra 2004 do februarja 2005 skrbel zlasti za vzdrževanje helikopterjev. Ni bil udeležen v neposrednih vojaških akcijah ali bojih. Februarja 2005 se je skupaj s svojo enoto vrnil v oporišče v Nemčiji. Nato je začel dvomiti v zakonitost vojne in začel raziskovati te dvome.
 3. Na začetku leta 2007 je bilo znano, da bo enota A. L. Shepherda v kratkem ponovno nameščena v Irak. 1. aprila 2007 je prejel ukaz o namestitvi. Takrat je že bil mnenja, da je vojna v Iraku v nasprotju z mednarodnim pravom in krši člen 2(4) Ustanovne listine Združenih narodov. Menil je, da pri vojaških operacijah v Iraku prihaja do sistematične, vsesplošne in nesorazmerne uporabe orožja brez upoštevanja civilnega prebivalstva. Zlasti zaradi čedalje številčnejših posredovanj helikopterjev Apache se je povečalo število ranjenih civilistov in prišlo je do kršitev mednarodnega humanitarnega prava. Menil je, da helikopterji ne bi mogli biti uporabljeni, če jih on in drugi mehaniki za vzdrževanje ne bi usposobili za bojevanje. (Med letoma 2007 in 2008, ko je enota A. L. Shepherda zopet posredovala v Iraku, je prihajalo do nadaljnjih bombardiranj. Obstajala naj bi številna poročila o vojnih zločinih vojske ZDA v Iraku, vendar A. L. Shepherd ne ve, ali so bili v domnevne operacije vključeni prav tisti helikopterji, ki jih je vzdrževal).
 4. A. L. Shepherd ni želel tvegati sodelovanja pri vojnih zločinih v okviru namestitve njegove enote v Iraku. O možnosti vložitve prošnje pri organih ZDA, naj ga ne namestijo zaradi ugovora vesti,(2) ni razmišljal, ker vojni in uporabi sile ne nasprotuje v celoti. Dejansko se je ob koncu prvotnega obdobja opravljanja vojaške službe vnovič prijavil. Verjel je, da ga vloga za zavrnitev opravljanja vojaške službe ne bi ščitila pred nadaljnjo namestitvijo v Iraku. Zato se je odločil zapustiti vojsko ZDA pred začetkom druge premestitve tja in dezertiral 11. aprila 2007. Zaradi zavrnitve opravljanja vojaške službe v Iraku mu grozi kazenski pregon zaradi dezerterstva. Z vidika ZDA obsodba za to kaznivo dejanje posledično omejuje posameznikovo življenje. A. L. Shepherd je zato avgusta 2008 vložil prošnjo za mednarodno zaščito v Nemčiji.(3)
 Ženevska konvencija o statusu beguncev
 5. V skladu z Ženevsko konvencijo,(4) na kateri temelji Direktiva o pogojih za priznanje statusa begunca,(5) izraz „begunec“ velja za katero koli osebo, ki se zaradi „utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče uporabiti zaščite te države.“(6)
 6. V skladu s členom 1(F)(a) se Ženevska konvencija ne uporablja za osebo, v zvezi s katero obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da je storila „kaznivo dejanje proti miru, vojni zločin ali zločin proti človeštvu, kot so opredeljeni v mednarodnih instrumentih, ki določajo takšna kazniva dejanja.“(7)
 7. Člen 9(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin(8) zagotavlja pravico do svobode misli, vesti in veroizpovedi, vključno s svobodo spremembe vere ali prepričanja.
 8. Členu 9(1) EKČP ustreza člen 10(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).(9) V skladu s členom 10(2) se pravica do ugovora vesti prizna v skladu z nacionalnimi zakoni, ki urejajo uresničevanje te pravice. V členu 52(3) je določeno, da je treba pravice, določene v Listini, razlagati v skladu z ustrezajočimi pravicami, ki so zagotovljene z EKČP.
 Direktiva o pogojih za priznanje statusa begunca
 9. Direktiva o pogojih za priznanje statusa begunca je eden od ukrepov iz skupnega evropskega azilnega sistema. Temelji na polni in vključujoči uporabi Ženevske konvencije, ki je temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev.(10) Z Direktivo o pogojih za priznanje statusa begunca se želijo vzpostaviti minimalni standardi in skupna merila vseh držav članic za priznavanje in vsebino statusa begunca, ugotavljanje, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, ter pošten in učinkovit azilni postopek.(11) Upošteva temeljne pravice in spoštuje načela, priznana z Listino.(12) Pri obravnavanju oseb, ki sodijo na področje uporabe Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, so države članice zavezane z obveznostmi, ki jih imajo na podlagi mednarodnopravnih instrumentov.(13)
 10. Direktiva o pogojih za priznanje statusa begunca, ki odraža člen 1(A)(2) Ženevske konvencije, begunca opredeljuje kot „[...] državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven prejšnje države stalnega prebivališča zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj, in se zaradi tega strahu noče vrniti vanjo, in za katero se ne uporablja člen 12.“(14)
 11. Obravnavanje dejstev in okoliščin v zvezi s prošnjo za status begunca ureja člen 4. Države članice lahko prosilcu naložijo dolžnost, da čim prej predloži vse potrebne elemente za utemeljitev njegove prošnje. Dolžnost države članice je, da v sodelovanju s prosilcem obravnava ustrezne elemente prošnje.(15)
 12. V skladu z Direktivo o pogojih za priznanje statusa begunca so „subjekti preganjanja ali resne škode“ lahko država, stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo, in nedržavni subjekti.(16)
 13. Zaščito pred preganjanjem lahko med drugim dodeli država.(17) Taka zaščita se načeloma zagotavlja, kadar država na primer sprejme razumne ukrepe za preprečitev preganjanja ali resne škode, med drugim z vodenjem učinkovitega pravnega sistema za odkrivanje, pregon in kaznovanje takih dejanj, prosilec pa ima dostop do takšne zaščite.(18)
 14. Posameznik, ki izpolnjuje pogoje iz Poglavja II Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca v zvezi z obravnavanjem prošnje za mednarodno zaščito, se šteje za begunca, če lahko dokaže, da je bil izpostavljen dejanjem preganjanja ali ima razloge, da ga je strah pred tem, v smislu člena 9. Taka dejanja morajo biti dovolj resna, da predstavljajo hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic, od katerih odstopanja niso mogoča po členu 15(2) EKČP,(19) ali predstavljati akumulacijo različnih ukrepov, ki je dovolj resna, da pomeni tako kršitev temeljnih človekovih pravic.(20) Dejanja, ki lahko pomenijo preganjanje, so med drugim „pravni, upravni, policijski in/ali sodni ukrepi, ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način,“(21) „pregon ali kazen, ki je nesorazmerna ali diskriminatorna,“(22) in „pregon ali kazen zaradi zavrnitve služenja vojaškega roka [opravljanja vojaške službe] v spopadu, kjer bi služenje vojaškega roka [opravljanje vojaške službe] vključevalo kazniva dejanja ali dejanja, ki spadajo med izključitvene klavzule, navedene v členu 12(2).“(23) Med razlogi za preganjanje iz člena 10 in dejanji preganjanja, kot so opisana v členu 9 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, mora obstajati zveza.(24)
 15. Razlogi iz člena 10(1) zajemajo:
 „(d) [...] [članstvo v] določen[i] družben[i] skupin[i] zlasti v naslednjih primerih:
 – kadar je članom te skupine skupna prirojena lastnost ali skupno poreklo, ki je nespremenljivo, ali značilnost ali prepričanje, ki je tako temeljnega pomena za identiteto ali zavedanje, da se osebe ne sme prisiliti, naj se mu odreče, in
 – kadar ima skupina v ustrezni državi razločno identiteto, saj jo družba, ki jo obkroža, dojema kot različno;
 (e) koncept političnega prepričanja zajema zlasti imeti neko mnenje, stališče ali prepričanje o zadevi, povezani s potencialnimi subjekti preganjanja, navedenimi v členu 6, in z njihovo politiko ali metodami, ne glede na to, ali je prosilec v skladu s tem mnenjem, stališčem ali prepričanjem tudi ravnal.“
 16. Direktiva o pogojih za pridobitev statusa begunca se ne uporablja za državljana tretje države, če se zanj uporablja njen člen 12. Za obravnavane namene je upoštevna izključitev tista iz člena 12(2), ki odraža besedilo člena 1(F) Ženevske konvencije. Oseba je torej izključena iz zaščite po Direktivi, če obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da je storila „kaznivo dejanje proti miru, vojni zločin ali zločin proti človeštvu, kot so opredeljeni v mednarodnih instrumentih, ki določajo takšna kazniva dejanja.“(25) Člen 12(2) „se uporablja za osebe, ki napeljujejo k izvrševanju kaznivih dejanj ali dejavnosti, navedenih v tem odstavku, ali pri njih kako drugače sodelujejo.“(26)
 17. Države članice morajo priznati status begunca državljanu tretje države, ki izpolnjuje pogoje za begunca v skladu s poglavjema II in III Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca.(27)
 18. V skladu z razlago predložitvenega sodišča nacionalni predpisi, ki urejajo opredelitev begunca, izhajajo iz člena 1(A)(2) Ženevske konvencije. Posamezniki so izključeni iz te opredelitve, če obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da se uporablja eden od razlogov iz člena 1(F) navedene konvencije.(28)
 19. Nacionalno pravo vsebuje prepoved odstranitve v državo, v kateri bi bilo njegovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi njegove rase, vere, državljanstva, pripadnosti določeni družbeni skupini ali določenega političnega prepričanja. Če take grožnje izhajajo iz države, pomenijo preganjanje v smislu upoštevnih nacionalnih določb.(29)
 20. V uvodu teh sklepnih predlogov sem navedla tista dejstva o A. L. Shepherdu, ki jih je mogoče razbrati iz predložitvenega sklepa.
 21. Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (zvezni urad za migracije in begunce, v nadaljevanju: Bundesamt) je prošnjo tožeče stranke za mednarodno zaščito zavrnil z odločbo z dne 31. marca 2011. Navedel je te razloge: (i) temeljna pravica do ugovora vesti vojaški dolžnosti ne obstaja; (ii) A. L. Shepherd bi lahko vojaško službo zapustil zakonito; (iii) zanj se ne uporablja člen 9(2)(e) v povezavi s členom 12 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca. Pogoj po navedeni direktivi je, da je bilo dejanje, ki je v nasprotju z mednarodnim pravom, storjeno v zadevnem spopadu. Vojaške sile ZDA ne tolerirajo takih kršitev, še manj pa jih spodbujajo. A. L. Shepherd je bil le mehanik za helikopterje in ni osebno sodeloval v spopadih. Nič ne kaže na njegovo neposredno udeležbo pri vojnih zločinih oziroma udeležbo „njegovega“ helikopterja pri takih zločinih. Tudi če bi bil posredno udeležen pri vojaških dejavnostih, to ne bi bilo dovolj za kazensko odgovornost v smislu člena 25 Rimskega statuta Mednarodnega kazenskega sodišča.(30) Poleg tega se A. L. Shepherd v zvezi z možnim kaznivim dejanjem proti miru, ne glede na to, ali je bil napad na Irak v nasprotju z mednarodnim pravom ali ne, ne more šteti za „storilca“, ker ni visoki vojaški uslužbenec. Posredovanje koalicijskih sil v Iraku je bilo poleg tega že med prvo namestitvijo A. L. Shepherda v Iraku mednarodnopravno zakonito.
 22. Nazadnje, Bundesamt je menil, da če bi organi ZDA A. L. Shepherda lahko preganjali zaradi kršitve njegovih vojaških dolžnosti, zlasti zaradi dezertacije, to pomeni le temeljni legitimen interes njegove države za tako ukrepanje.
 23. A. L. Shepherd je 7. aprila 2011 pri predložitvenem sodišču vložil tožbo zoper odločbo Bundesamt. Meni, da se je Bundesamt napačno preveč osredotočil na pojem dejanja preganjanja in pri tem zanemaril pojem razlogov za preganjanje. Bundesamt je napačno uporabil načela mednarodnega kazenskega prava za prošnjo za mednarodno zaščito. Zato je napačno ugotovil, da se osebi, ki zavrača opravljanje vojaške službe, status begunca lahko prizna, le če lahko „onkraj razumnega dvoma“ dokaže, da bi z vztrajanjem v oboroženih silah storila delikt po mednarodnem kazenskem pravu. Predložitveno sodišče je pojasnilo, da prošnja A. L. Shepherda temelji na strahu pred preganjanjem v smislu člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, z zatrjevanjem dveh razlogov za preganjanje: (i) da pripada družbeni skupini v smislu člena 10(1)(d), in/ali (ii) zaradi njegovega političnega prepričanja v smislu člena 10(1)(e). Med ustnim postopkom je bilo Sodišče obveščeno, da se A. L. Shepherd opira samo na člen 10(1)(d).(31)
 24. Na podlagi tega je Verwaltungsgericht Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
 „1. Ali je treba člen 9(2)(e) [Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca] razlagati tako, da spadajo na področje zaščite le osebe, katerih konkretne vojaške dolžnosti zajemajo neposredno udeležbo v spopadih, torej oborožene operacije oziroma so pristojne za odreditev takih operacij (prva možnost), ali lahko pod zaščito te določbe spadajo tudi drugi člani vojaških sil, če so njihove dolžnosti omejene na logistično, tehnično podporo enoti zunaj dejanskega spopada in imajo le posredni vpliv na dejansko bojevanje (druga možnost)?
 2. Če je treba na prvo vprašanje odgovoriti v smislu druge možnosti:
 Ali je treba člen 9(2)(e) [Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca] razlagati tako, da mora med opravljanjem vojaške službe v (mednarodnem ali nacionalnem) spopadu pretežno ali sistematično prihajati do storitev kaznivih dejanj ali dejanj v smislu člena 12(2) [Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca] (prva možnost), ali zadostuje, da prosilec za mednarodno zaščito dokaže, da so bile s strani vojaških sil, katerim pripada, na posameznem območju, na katerem so se nahajale, v posameznih primerih storjene kršitve v smislu člena 12(2)(a) [Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca], bodisi zato ker so se posamezni ukazi za namestitev izkazali za kazniva dejanja v tem smislu, bodisi zato, ker je šlo za prestopke posameznikov (druga možnost)?
 3. Če je treba na drugo vprašanje odgovoriti v smislu druge možnosti:
 Ali se zaščita beguncev zagotovi le, če je tudi v prihodnosti z zahtevano stopnjo verjetnosti, onkraj razumnega dvoma, mogoče pričakovati, da bo prišlo do kršitev mednarodnega humanitarnega prava, ali zadostuje, če prosilec za mednarodno zaščito opiše dejstva, glede na katera je v konkretnem spopadu (nujno ali najverjetneje) prišlo do tovrstnih kršitev in zato možnosti, da bi bil vanjo vpleten, ni mogoče izključiti?
 4. Ali nedopuščanje ali pregon kršitev mednarodnega humanitarnega prava s strani vojaškega sodišča izključuje zaščito beguncev na podlagi člena 9(2)(e) [Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca], ali to dejstvo ne igra nobene vloge?
 Ali mora priti celo do pregona pri Mednarodnem kazenskem sodišču?
 5. Ali dejstvo, da namestitev vojaških sil oziroma okupacijski statut odobri mednarodna skupnost ali da temelji na pooblastilu Varnostnega sveta ZN, izključuje zaščito beguncev?
 6. Ali je za priznanje zaščite beguncev v skladu s členom 9(2)(e) [Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca] potrebno, da bi bilo prosilca pri izpolnjevanju njegovih dolžnosti mogoče obsoditi na podlagi statuta [MKS] (prva možnost), ali se zaščita beguncev zagotovi, še preden je dosežen ta prag, in se tako prosilcu za mednarodno zaščito ni treba bati kazenskega pregona, pa mu kljub temu njegova vest ne dopušča opravljanja vojaške službe (druga možnost)?
 7. Če je treba na šesto vprašanje odgovoriti v smislu druge možnosti:
 Ali dejstvo, da prosilec za mednarodno zaščito ni izkoristil možnosti za uporabo rednega postopka uveljavljanja ugovora vesti vojaški dolžnosti, čeprav je imel priložnost za to, izključuje zaščito beguncev na podlagi zgoraj navedenih predpisov, ali je zaščita beguncev mogoča, tudi če gre za dejansko odločitev, ki temelji na vesti?
 8. Ali pomeni nečastna odpustitev iz vojske, naložitev zaporne kazni in s tem povezano socialno izobčenje ter neugodnosti dejanje preganjanja v smislu člena 9(2)(b) ali (c) [Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca]?“
 25. Pisna stališča so predložili A. L. Shepherd, Nemčija, Grčija, Nizozemska, Združeno kraljestvo in Evropska komisija. Vse stranke razen Nizozemske so 25. junija 2014 na obravnavi predložile ustna stališča.
 26. Lahko se zdi, da okoliščine, v katerih je A. L. Shepherd vložil prošnjo za mednarodno zaščito, porajajo širša vprašanja, na primer razmerje med pravom EU in mednarodnim pravom. Vendar se je predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu osredotočilo na ožja vprašanja. V bistvu želi izvedeti, ali se člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca uporablja za ta primer, in če se, kako bi bilo treba presoditi prošnjo za mednarodno zaščito. Člen 9(2)(e) določa, da gre za dejanje „preganjanja“, kadar oseba tvega pregon ali kazen zaradi zavrnitve opravljanja vojaške službe v spopadu, če bi s tem storila nekatera dejanja, vključno s kaznivimi dejanji proti miru, vojne zločine ali zločine proti človeštvu v smislu člena 12(2) navedene direktive. Menim, da se bi moralo Sodišče pri odgovorih predložitvenemu sodišču vzdržati obravnavanja širših vprašanj, ki niso bila ustrezno obravnavana v razpravi pred njim, zato teh širših vprašanj v teh sklepnih predlogih ne bom obravnavala.
 27. Ženevska konvencija je živ instrument, ki ga je treba razlagati ob upoštevanju sedanjih razmer in v skladu z razvojem mednarodnega prava.(32) UNHCR ima posebno vlogo po konvenciji, saj daje državam članicam dragocene napotke pri določanju statusa begunca. Ženevska konvencija je temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev,(33) Direktivo o pogojih za priznanje statusa begunca pa je treba razlagati v skladu s sistematiko in namenom navedene konvencije.(34) Poleg tega mora biti – kot jasno določa člen 78(1) PDEU – kakršna koli razlaga Direktive o pogojih za priznanje statusa v skladu z Ženevsko konvencijo in drugimi upoštevnimi mednarodnimi pogodbami ter pravicami, ki jih priznava Listina.(35)
 28. Vsakršna razlaga posameznih določb Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca mora poleg tega upoštevati običajen pomen uporabljenih besed, njen namen ter zakonodajno sistematiko in kontekst. V zvezi s slednjim člen 4 (poglavje II Direktive) ureja obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito.(36) Pri tej presoji se poskuša najti ravnovesje. Resnični begunci potrebujejo in si zaslužijo zaščito, državam članicam pa mora biti omogočeno, da uvedejo postopke za razlikovanje med pravimi in lažnimi prosilci. Nedvomno je treba upoštevati, da so resnični prosilci ljudje, ki so pogosto pretrpeli travmatične izkušnje. Kljub temu pa mora posamezni prosilec jasno in verodostojno utemeljiti svojo prošnjo za mednarodno zaščito.
 29. V primeru A. L. Shepherda je predložitveno sodišče postavilo osem medsebojno povezanih, deloma prekrivajočih se vprašanj. Glavno vprašanje je, ali se lahko oseba v položaju, kot je A. L. Shepherdov, sklicuje na dejanje preganjanja v smislu člena 9(2)(e) v podporo svoji prošnji za priznanje statusa begunca po Direktivi o pogojih za priznanje statusa begunca. Zato se bom osredotočila predvsem na področje uporabe te določbe in njene povezanosti z „razlogi za preganjanje“ iz člena 10(1)(d) in (e).
 30. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu pojasnilo o področju uporabe člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, zlasti o pomenu besedila „[...] kjer bi služenje vojaškega roka [opravljanje vojaške službe] vključevalo kazniva dejanja ali dejanja, ki spadajo med izključitvene klavzule, navedene v členu 12(2).“(37) Ali ta določba zajema samo tiste, ki so neposredno udeleženi v spopadu, ali zajema vse vojaško osebje, vključno s posamezniki, ki zagotavljajo logistično in tehnično podporo, kot je mehanik za vzdrževanje helikopterjev?
 Člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca
 31. A. L. Shepherd, Nemčija, Združeno kraljestvo in Komisija menijo, da se člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca uporablja za vse vojaško osebje. Grčija ima drugačen pristop. Meni, da predložitveno sodišče sprašuje po obsegu, v katerem mora biti prosilec za status begunca vpleten v storitev dejanj, kot so vojni zločini, da je mogoče ugotoviti, da je osebno odgovoren za taka dejanja. Nizozemska opozarja na to, da osebje s podporno vlogo načeloma ne sodeluje v vojaških akcijah ali bojih. Ni pa povsem jasno, ali meni, da se člen 9(2)(e) kljub temu lahko uporablja za tako osebje.
 32. Menim, da člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca zajema vse vojaško osebje, vključno z logističnim in podpornim osebjem, kot je mehanik za vzdrževanje helikopterjev.
 33. Člen 9(2)(e) pri opredelitvi posamezne kategorije „dejanj preganjanja“ izrecno napotuje na člen 12(2) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, ki ga je treba razlagati v povezavi s členom 12(3).(38) Nič v besedilu Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca stavka „kjer bi služenje vojaškega roka [opravljanje vojaške službe] vključevalo“ ne omejuje na osebje, udeleženo v bojih. Samo besedilo člena 12(3) („ali pri njih kako drugače sodelujejo“) potrjuje, da so lahko osebe, ki niso neposredno vpletene v storitev samih dejanj, za katere se uporablja člen 12(2), po tej določbi kljub temu izključene iz varstva po Direktivi o pogojih za priznanje statusa begunca. Če naj se člen 9(2)(e) razlaga v skladu s členom 12(2) in (3), potem na podlagi določene funkcije, naziva ali opisa delovnega mesta zadevne osebe ni mogoče določiti, ali se ta boji preganjanja v smislu člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca.
 34. Vključitev podpornega osebja v področje uporabe člena 9(2)(e) je poleg tega v skladu s temeljnim ciljem Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, da se identificirajo tiste osebe, ki so jih okoliščine prisilile k vložitvi prošnje za zaščito v Evropski uniji in ki jo resnično potrebujejo.(39) Če lahko oseba dokaže, da bi bila pri opravljanju vojaške službe vpletena v storitev enega od dejanj, opredeljenih kot razlog za izključitev v členu 12(2) navedene direktive, ni nobenega utemeljenega razloga za njeno izključitev iz področja uporabe člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca (dejansko obstajajo utemeljeni razlogi za sklepanje, da resnično potrebuje zaščito).
 35. Poleg tega ne vidim nobenega razloga, zakaj bi bilo ali bi moralo biti osebi onemogočeno sklicevanje na člen 9(2)(e), ker je prijavljena kot vojak in ne nabornik. Besedilo „[...] zavrnitve služenja vojaškega roka [opravljanja vojaške službe] [...]“ je dovolj široko, da zajema kogar koli, ki služi vojaški rok. Nobenega razlikovanja ni glede na način, na katerega je bila zadevna oseba vpoklicana, to torej ni upoštevno.
 36. Naslednja faza analize je občutljivejša. Ali bi se zadevna oseba zapletla v storitev dejanj, kot so vojni zločini, našteti v členu 12(2) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca? Pri tem je treba o zahtevah člena 12(2) presoditi skozi prizmo člena 9(2)(e). Člen 9(2)(e) zahteva ex ante presojo položaja prosilca in torej verjetnosti, da se bo dejanje zgodilo. Člen 12(2) zadeva ex post presojo dejanj, ki so se že zgodila.
 37. Prvič, menim, da je treba člen 9(2)(e) v delu, v katerem določa „[...] vključeva[nje] kazniv[ih] dejanj[...] ali dejanj[...], ki spadajo med izključitvene klavzule, navedene v členu 12(2) [...]“, razlagati tako, da bi zadevna oseba pri opravljanju vojaške službe napeljevala k izvršitvi takih dejanj ali pri njih kako drugače sodelovala. Ta razlaga je v skladu s francoskim besedilom člena 9(2)(e) navedene direktive „[...] en cas de conflit lorsque le service militaire supposerait de commettre des crimes ou d’accomplir des actes [...]“, ki jo podpira.(40) Poudarek je na tem, kaj bi ali bi lahko opravljanje vojaške službe vključevalo. Drugič, beseda „bi“ kaže na to, da je storitev dejanj, kot so tista, našteta v členu 12(2), pogojena s tem, da zadevna oseba opravlja vojaško službo.(41) Tretjič, beseda „bi“ kaže tudi na to, da zadevna oseba teh dejanj še ni storila. Nanaša se torej na morebitna prihodnja dejanja in ne na dejanja, ki so se zgodila v preteklosti.
 38. Ta presoja je torej bistveno drugačna od ex post analize, ki se opravi bodisi kadar se je kazenski postopek že začel bodisi kadar skuša država članica dokazati, da bi bilo treba določeno osebo izključiti iz zaščite po Direktivi o pogojih za priznanje statusa begunca, ker spada v izključeno kategorijo iz člena 12(2). Člena 9(2)(e) ni mogoče razumno razlagati tako, da od prosilca za priznanje statusa begunca zahteva dokaz, da se zanj uporablja člen 12(2). Če bi to lahko dokazal, po definiciji ne bi bil upravičen do zaščite.
 39. Člen 12(2) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca izhaja iz člena 1(F) Ženevske konvencije. Za primer A. L. Shepherda je upošteven samo člen 12(2)(a). Naj na kratko obrazložim, zakaj tako mislim.
 40. Člen 12(2)(b) Direktive se nanaša na osebe, ki so storile „težje nepolitično kaznivo dejanje.“ Nič v predložitvenem sklepu ne kaže na to, da A. L. Shepherd spada v to kategorijo. Torej ni nobene potrebe, da se člen 12(2)(b) še naprej obravnava. Člen 12(2)(c) zadeva osebe, ki so krive za dejanja, ki nasprotujejo ciljem in načelom Združenih narodov.(42) Taka dejanja lahko po mojem mnenju storijo samo osebe, ki so na položaju moči v državi ali v državi podobnemu subjektu. A. L. Shepherd ni bil v tem položaju.
 41. Če se vrnem k členu 12(2)(a): dejanja, navedena v tej določbi in v členu 1(F)(a) Ženevske konvencije, so enaka. Zajemajo kazniva dejanja proti miru, vojne zločine in zločine proti človeštvu, kot so opredeljeni v mednarodnih instrumentih, ki določajo takšna kazniva dejanja (v Direktivi ni nobene ločene opredelitve).
 42. Listina Mednarodnega vojaškega sodišča(43) opredeljuje „kaznivo dejanje proti miru“ kot načrtovanje, pripravo, začenjanje ali vodenje napadalne vojne ali vojne v nasprotju z mednarodnimi pogodbami ali drugimi sporazumi. Tako kaznivo dejanje lahko že po njegovi naravi stori samo osebje na visokem položaju oblasti, ki predstavlja državo ali državi podoben subjekt.(44) A. L. Shepherd ni bil nikoli na takem položaju. Zato ni verjetno, da bi lahko storil tako dejanje. „Zločini proti človeštvu“ zajemajo dejanja, kot so genocid, umor, posilstvo in mučenje kot del širšega ali sistematičnega napada, usmerjenega proti civilnemu prebivalstvu.(45) Glede na neobstoj vsakršnih dejanskih ugotovitev v zvezi s tem v predložitvenem sklepu, tega vidika ne bom več obravnavala.(46)
 43. „Vojni zločini“ so opredeljeni v številnih mednarodnih instrumentih.(47) Taki zločini zajemajo hude kršitve pravil mednarodnega humanitarnega prava, s katerim se skuša zaščititi osebe, ki niso (več) udeležene v sovražnostih, in omejiti metode in sredstva bojevanja, ki se uporabljajo. Priznano je, da vojni zločini zajemajo dejanja namernega ubijanja in mučenja civilistov.(48) Podatki iz predložitvenega sklepa kažejo na to, da je ta (in samo ta) kategorija domnevnega vojnega zločina upoštevna za primer A. L. Shepherda.
 44. Ugotovila sem že, da vojaško osebje, ki ni neposredno udeleženo v spopadih, ni izključeno iz področja uporabe člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca. Ali bi take osebe storile vojne zločine, če bi opravljale svojo vojaško dolžnost, je dejansko vprašanje, o katerem morajo presoditi nacionalni organi. Ta presoja je zahtevna, ker morajo pri njej navedeni organi presojati dejanja in posledice dejanj, ki se še niso zgodila. Nato se postavlja vprašanje, ali je možno, da bi dejanja zadevne osebe omogočila izvajanje vojnih zločinov?(49)
 45. Sodišče ne more razumno predlagati izčrpnih meril, ki bi jih uporabili nacionalni organi. Na primer, vojaško osebje, ki dela v brivnici vojaške baze ZDA in zagotavlja enotno pričesko osebja, je daleč od bojnih operacij in torej ni verjetno, da bi lahko dokazalo tako neposredno zvezo. Na drugi strani pa oseba, ki opremlja letala z bombami ali ki vzdržuje bojna letala, bolj verjetno lahko dokaže, da je njena vloga neposredno povezana s takimi operacijami in torej z možnostjo storitve vojnih zločinov. V zvezi s tem je vzdrževalec, ki poleti z letalom ali je del letalskega ali helikopterskega osebja, ki usmeri raketo ali strelja v kolono civilistov, v verigi dogodkov jasno bliže vojnemu zločinu kot oseba, ki je z orožjem opremila letalo ali helikopter in zagotovila, da je pripravljen na bojevanje. Vendar iz tega ne sledi, da mehanik za vzdrževanje ne more biti „vključen v“ (ali da ni nikakršne verjetnosti, da bi bil vključen v) storitev tega zločina.
 46. V bistvu menim, da morajo nacionalni organi presoditi, ali obstaja neposredna zveza med dejanji zadevne osebe in razumno verjetnostjo, da bi bili lahko storjeni vojni zločini, tako da bi zadevna oseba lahko sodelovala pri storitvi vojnih zločinov, ker so njena dejanja nujen element teh zločinov. V bistvu gre za test, ali vojni zločini ali dejanja brez tega prispevka ali vseh prispevkov posameznikov v položaju zadevne osebe ne bi bili mogoči.
 47. Osebi, ki ima utemeljen strah pred preganjanjem zaradi pripadnosti določeni družbeni skupini (člen 10(1)(d)) ali svojega političnega prepričanja (člen 10(1)(e)) in ki izpolnjuje pogoje iz člena 2(c) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, je treba priznati status begunca.(50) Obstajati mora zveza med razlogi iz člena 10 in dejanji preganjanja, opredeljenimi v členu 9 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca. Po navedbah predložitvenega sodišča prošnja A. L. Shepherda temelji na členu 9(2)(e) v povezavi s členoma 10(1)(d) in 10(1)(e). Vendar je na obravnavi pred Sodiščem zastopnik A. L. Shepherda navedel, da njegov primer temelji izključno na členih 9(2)(e) in 10(1)(d) (z drugimi besedami, da se ne opira na člen 10(1)(e)). Predložitveno sodišče ni zaprosilo Sodišča za razlago člena 10(1)(d) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca. Kljub temu pa menim, da je treba glede na ustne navedbe A. L. Shepherda preizkusiti tudi to določbo.
 48. Menim, da se za A. L. Shepherda jasno uporablja člen 10(1)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca. Politično prepričanje zajema tudi stališče, mnenje ali prepričanje o zadevi v zvezi z državo in njenimi politikami ali metodami. To mora zajemati prepričanje, da nekdo ne more služiti vojaškega roka v spopadu, če bi s tem lahko storil vojne zločine.
 49. Položaj pa je manj jasen v zvezi z členom 10(1)(d) (pripadnost določeni družbeni skupini).
 50. A. L. Shepherd trdi, da je njegovo prepričanje, da bi udeležba v vojni v Iraku pomenila tveganje storitve dejanj iz člena 12(2), tako temeljno za njegovo vest, da ne bi smel biti prisiljen ravnati v nasprotju z njim (torej se zanj uporablja prva alinea člena 10(1)(d)), in da torej pripada skupini, ki ima v ZDA ločeno identiteto, saj jo družba, ki jo obkroža, dojema kot različno (v smislu druge alinee člena 10(1)(d)).
 51. Ali je res tako, je odvisno od več dejavnikov.
 52. Izraza „oseba z ugovorom vesti“ ni v besedilu člena 10(1) Listine, ki tesno odraža člen 9(1) EKČP. Evropsko sodišče za človekove pravice pa je kljub temu razsodilo, da ugovarjanje vojaški dolžnosti – če je razlog za to resen in nepremostljiv konflikt med obveznostjo sodelovanja v kateri koli vojski in vestjo osebe – pomeni dovolj prepričljivo, resno, skladno in pomembno prepričanje, da je varovano s členom 9(1) EKČP.(51) Člen 10(1) Listine bi bilo treba torej razlagati podobno. Člen 10(2) Listine dejansko opredeljuje in priznava pravico do ugovora vesti v skladu z nacionalnimi zakoni, ki urejajo uresničevanje te pravice.(52)
 53. Pojem „ugovor vesti“ pa ima več kot samo en pomen. Razume se, da zajema pacifiste (kot so kvekerji), pri katerih je ugovor vojaškemu delovanju absoluten.(53) Nanaša se lahko tudi na osebe, ki določenemu spopadu ugovarjajo iz pravnih, moralnih ali političnih razlogov, ali ki ugovarjajo načinom in metodam, ki se uporabljajo za vodenje tega spopada.
 54. Razumem, da se za tiste, ki absolutno ugovarjajo vojaškemu delovanju, sorazmerno lahko domneva, da jim je „skupna značilnost ali prepričanje, ki je tako temeljnega pomena za identiteto ali zavedanje, da se osebe ne sme prisiliti, naj se mu odreče“ v smislu prve alinee člena 10(1)(d). Njihovo stališče je jasno in nedvoumno. V nobenih okoliščinah niso pripravljeni uporabiti sile. Ker je njihovo stališče jasno, mu je zlahka mogoče verjeti.
 55. Tisti pa, ki nekoliko manj jasno ugovarjajo uporabi sile, so v kočljivejšem položaju. Tisto, čemur nasprotujejo na podlagi vesti, se razlikuje od ene osebe do druge. Nekdo lahko nasprotuje določeni vojni, drugi sredstvom in metodam, uporabljenim v določenem spopadu, tretji lahko ugovarja iz povsem osebnih razlogov, ker bi se moral boriti proti svoji lastni etnični skupini. Taki posamezniki – ker ne gre za absolutno, ampak samo delno ugovarjanje uporabi sile – temu ustrezno težje dokažejo, da je mogoče njihovemu individualnemu položaju verjeti, da njihov posamični ugovor izhaja iz vesti in načel in ne iz lagodnosti. Težje bi se jim bilo torej umestiti v prvo alineo člena 10(1)(d).
 56. Manj težav vidim v zvezi z drugo alineo člena 10(1)(d). Pojmovno je popolnoma možno, da lahko tako tisti, katerih nasprotovanje uporabi sile je absolutno, kot tisti, katerih nasprotovanje je manjše, (ločeno ali skupaj) tvorijo skupino, ki „ima [...] v ustrezni državi [v obravnavani zadevi v ZDA] razločno identiteto, saj jo družba, ki jo obkroža, dojema kot različno.“ Pristojni organi morajo na podlagi predloženih dokazov in ob nadzoru nacionalnih sodišč ugotoviti, ali je to res.
 57. Ali se za A. L. Shepherda ob presoji na podlagi navedenih meril (kumulativno) uporabljata obe alinei člena 10(1)(d)?
 58. Predložitveno sodišče je pojasnilo, da ugovor A. L. Shepherda vojaškemu delovanju ni absoluten. Prijavil se je v vojsko ZDA. Ne zavrača v celoti uporabe oborožene sile. Njegova utemeljitev je bolj to, da ugovarja vodenju določene vojne na določen način (ki po njegovem mnenju zajema in/ali bi lahko v prihodnje zajemal storitev vojnih zločinov) in se boji, da bi se lahko zapletel v tako dejavnost, če bi nadaljeval z opravljanjem vojaške službe in sledil ukazom o ponovni namestitvi v Irak.
 59. Prvič, nacionalni organi morajo ugotoviti, ali je A. L. Shepherd oseba z ugovorom vesti ali dezerter. Pri ugotavljanju tega bi morali upoštevati, ali ima A. L. Shepherd dovolj prepričljivo, resno, skladno in pomembno prepričanje v zvezi z zadevnim spopadom, da se zanj uporablja prva alinea člena 10(1)(d). Z drugimi besedami, ali je A. L. Shepherd zgolj dezerter ali pa ima – kot odločno zatrjuje – ugovor vesti v zvezi z nadaljnjim opravljanjem vojaške službe v Iraku? Če bi nacionalni organi odločili, da je preprosto dezerter, je zelo malo verjetno, da bi se zanj uporabljala prva alinea člena 10(1)(d). Ker je treba zadostiti obema alineama člena 10(1)(d), bi bilo torej brezpredmetno ugotavljati, ali družba tiste, ki dezertirajo iz vojske, dojema kot eno enotno skupino.
 60. Če pa bi nacionalni organi odločili, da A. L. Shepherd zavrača nadaljnje opravljanje vojaške službe v Iraku, ker obstaja resno in nepremostljivo navzkrižje med tem, kar sam razumno pričakuje, da bi ta obveznost opravljanja te službe pomenila, in njegovo vestjo, bi se zanj uporabljala prva alinea člena 10(1)(d). Nacionalni organi bi nato morali presoditi, ali je mogoče na podlagi njim dostopnih podatkov razumno domnevati, da se v ZDA osebe v položaju, kakršen je A. L. Shepherdov, obravnavajo drugače in jih družba nasploh posebej obravnava. Če je tako, bi bilo zadoščeno tudi drugi alinei člena 10(1)(d). Menim, da Sodišče nima dovolj podatkov, da bi dalo več smernic v zvezi s tem.
 61. Predložitveno sodišče je svoje vprašanje omejilo na dve možnosti. Ali mora za to, da se uporablja člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, v zadevnem spopadu pretežno ali sistematično priti do storitve kaznivih dejanj ali dejanj iz člena 12(2) te Direktive, ali zadostuje, da prosilec dokaže, da so bile s strani vojaških sil, katerim pripada, v posameznih primerih storjena taka dejanja?
 62. Menim, da nobena od navedenih možnosti ni odločilna za to, ali se člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca uporablja. Pomembna je verjetnost, da bi prosilec tvegal storitev vojnih zločinov. Zadevna oseba mora dokazati, zakaj meni, da bi tvegal storitev teh kaznivih dejanj, če bi opravljal svoje vojaške dolžnosti.
 63. V spopadu, v katerem naj bi se taka dejanja že sistematično dogajala in v katerem je dokazni material javen, lahko prosilec (sorazmerno) lažje zadosti zahtevam tega testa. Ob nespremenjeni politiki pred namestitvijo na vojno območje bi imel razumne razloge za trditev, da bi se taka dejanja verjetno lahko zgodila v prihodnje, in da bi bil lahko vanje vpleten. Tam, kjer so se taka dejanja v spopadu domnevno dogajala posamično in ločeno, ima prosilec težjo nalogo. Dokazati mora, zakaj meni, da bi s svojimi dejanji, če bi služil vojaški rok, sam tvegal udeležbo pri storitvi vojnih zločinov (subjektivni element). Moral bi (na primer) pojasniti, zakaj bi bilo glede na lokacijo, kamor naj bi bil nameščen, in dejanja, ki bi jih moral izvesti, možno, da bi verjel, da bi se lahko znašel med udeleženci pri takih zločinih. Obstaja pa tudi objektivni element, in sicer, ali je mogoče na podlagi razpoložljivih informacij razumno sklepati, da bi se prosilec lahko znašel v takem položaju? Presoditi je torej treba, ali obstajajo objektivni razlogi za domnevo, da bi bila lahko zadevna oseba vpletena v storitev vojnih zločinov.
 64. Menim, da je na tretje vprašanje nujno odgovorjeno že v okviru odgovora na drugo vprašanje. Ni treba onkraj razumnega dvoma dokazati, da bi bilo mogoče pričakovati kršitve mednarodnega humanitarnega prava.
 65. Kot naslednje bi bilo primerno obravnavati šesto vprašanje, s katerim predložitveno sodišče sprašuje, ali bi bilo treba pri presoji člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca upoštevati določbe Rimskega statuta Mednarodnega kazenskega sodišča (v nadaljevanju: MKS).
 66. Menim, da določbe Statuta MKS niso upoštevne. Člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca ni namenjen tistim, ki bi jih bilo mogoče preganjati zaradi storitve mednarodnih kaznivih dejanj. Nasprotno, namenjen je zaščiti oseb, ki se želijo izogniti storitvi teh dejanj pri opravljanju vojaške službe. Uporaba verjetnosti, da bi bil vojak X uspešno preganjan zaradi storitve vojnega zločina, kot merila za odločitev, ali bi bilo treba vojaka X zaščititi kot begunca, ker se želi izogniti položaju, v katerem bi bil lahko uspešno preganjan, je neposredno v nasprotju s tem ciljem. V členu 4 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca je opisano zahtevano obravnavanje dejstev in okoliščin za presojo prošnje za priznanje statusa begunca. V bistvu gre za preizkus, ali je prosilčev zahtevek v kakršnem koli primeru verodostojen. Standardi mednarodnega kazenskega prava za uspešen pregon vojnih zločinov so popolnoma drugačni (veliko višji) in ne igrajo nobene vloge pri tej presoji.(54)
 67. Predložitveno sodišče z njim sprašuje, ali je priznanje statusa begunca v določenih okoliščinah izključeno. Natančneje, (a) ali dejstvo, da organi v državi državljanstva prosilca preganjajo vojne zločine, izključuje njegovo možnost sklicevanja na člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca, in (b) ali je pregon pred MKS upošteven? Predložitveno sodišče v komentarju navaja, da če obstajajo mehanizmi za pregon in kaznovanje tistih, ki storijo vojne zločine, bi bilo mogoče meniti, da ni verjetno, da bi bili vojni zločini storjeni, ker jih zadevna država ne dopušča. Že dejstvo, da se vojni zločini preganjajo – taka je utemeljitev – pomeni, da država ščiti pred preganjanjem v smislu člena 7 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca.
 68. Menim, da je kratek odgovor na obe navedeni vprašanji „ne“. Obstoj nacionalnih ali mednarodnih mehanizmov za pregon vojnih zločinov lahko načeloma odvrača od njihove storitve. Vendar je žalostno, a neizogibno dejstvo, da vojni zločini v spopadu včasih so storjeni kljub obstoju teh mehanizmov(55) (tako kot obstoj zakonodaje o kriminalizaciji in kaznovanju posilstva in umora žal ne zagotavlja, da ljudje ne bi bili nikoli posiljeni ali umorjeni). Če naj ima člen 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca kakršno koli vrednost kot sredstvo za to, da tisti, ki tvegajo, da bodo prisiljeni sodelovati pri storitvi vojnih zločinov, najdejo zatočišče, mora biti neodvisen od tega, ali obstajajo in se uporabljajo nacionalni ali mednarodni mehanizmi za pregon in kaznovanje vojnih zločinov.
 69. Predložitveno sodišče s tem vprašanjem sprašuje, ali se je na člen 9(2)(e) mogoče sklicevati ne glede na to, da je vojaško akcijo odobrila mednarodna skupnost ali da je bila uvedena na podlagi pooblastila VSZN.
 70. Nisem prepričana, da razumem, kaj natančno je pravno mišljeno z besedilom „odobrila mednarodna skupnost“. Ustanovna listina ZN ne opredeljuje, kaj je upravičena vojna, ne poznam pa niti drugih mednarodnih instrumentov, ki bi zapolnili to praznino (če to je praznina).(56) Ne vem, kako bi poskus opredelitve področja uporabe člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca z opiranjem na neopredeljen izraz pomagalo pri reševanju zadeve. Ker obstoj pooblastila VSZN ni predpogoj za začetek vojne ali obrambo pred nasiljem, njegov obstoj ali neobstoj ne more biti odločilen za to, ali so se zgodila dejanja iz člena 12(2) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca. Tudi če se torej pred spopadom sprejme resolucija VSZN, s katero se odobri uporaba sile v določenih okoliščinah, to ne more pomeniti, da vojni zločini „po definiciji“ ne morejo biti in ne bodo storjeni.
 71. Naj torej v odgovor na to vprašanje končam, da obstoj pooblastila VSZN v zvezi z zadevnim spopadom ne odpravlja potrebe po presoji v skladu s členom 4 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca niti ne vpliva na izid te presoje. Prav tako ne izključuje možnosti, da so dejanja iz člena 12 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca bila ali bodo storjena.
 72. Z zadnjim od vprašanj v zvezi z razlago člena 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca predložitveno sodišče sprašuje, ali mora prosilec, preden se lahko opre na navedeno določbo, izrabiti redni postopek za ugovor vesti vojaški dolžnosti pri njegovih nacionalnih organih.
 73. Naj najprej spomnim, da bi A. L. Shepherd, če bi se vrnil v ZDA, lahko bil preganjan ali kaznovan zaradi dezerterstva in ne ugovora vesti vojaški dolžnosti.
 74. Ni jasno, kaj predložitveno sodišče misli z besedilom „redni postopek za ugovor vesti vojaški dolžnosti“. Če se to besedilo morda nanaša na postopke, po katerih je v skladu z zakonodajo ZDA mogoče podati tak ugovor, to Sodišče nima nobenih informacij o tem, ali bi bil A. L. Shepherd upravičen do takega postopka po pravu ZDA, ali pa ga ne bi mogel uporabiti, ker (kot navaja predložitveno sodišče) uporabi oborožene sile ne ugovarja absolutno. V zvezi s tem opozarjam na točko 1‐5(a)(4) Army Regulation 600‐43 (vojaška uredba), ki določa, da „prošnje osebja za priznanje statusa osebe z ugovorom vesti po začetku služenja vojaškega roka [opravljanja vojaške službe] ne bodo obravnavane z naklonjenostjo, če te prošnje [...] temeljijo na ugovoru določeni vojni“. Seveda ne vem, kako se ta določba razlaga v praksi vojaških sodišč ZDA.
 75. Nacionalni organi morajo preveriti (po potrebi s pridobitvijo izvedenskega mnenja), ali je prepričanje A. L. Shepherda, da po pravu ZDA ne bi mogel pridobiti statusa osebe z ugovorom vesti, pravilno. Če bi se na ta postopek lahko skliceval z razumno verjetnostjo uspeha, a se ni, ne vidim nobenega utemeljenega razloga, na podlagi katerega bi izpolnjeval pogoje za priznanje statusa begunca zaradi preganjanja, ki bi se mu (ob tej domnevi) lahko izognil brez ogrožanja svojih prepričanj. Če pa bi mu bilo kot servisnemu osebju onemogočeno uveljavljanje statusa osebe z ugovorom vesti zaradi njegovega nasprotovanja ponovni namestitvi v Iraku, dejstvo, da ni vložil prošnje za tak status, ne more kakor koli vplivati na njegovo prošnjo za priznanje statusa begunca v skladu s členom 9(2)(e) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca.
 76. Predložitveno sodišče z osmim vprašanjem sprašuje o dveh različnih „dejanjih preganjanja,“, opredeljenih v Direktivi o pogojih za priznanje statusa begunca, in sicer o „pravnih, upravnih, policijskih in/ali sodnih ukrepih, ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način“ (člen 9(2)(b)), in „pregonu ali kazni, ki je nesorazmerna ali diskriminatorna“ (člen 9(2)(c)). Predložitveno sodišče sprašuje, ali nečastna odpustitev iz vojske zaradi naložitve zaporne kazni in s tem povezano socialno izobčenje ter neugodnosti pomenijo dejanje preganjanja v skladu z navedenimi določbami.
 77. Osmo vprašanje je samostojno. Pri obravnavanju tega vprašanja naj spomnim, da upravičenost do statusa begunca nastane, samo če je dejanje preganjanja po členu 9 povezano z razlogi za preganjanje po členu 10.(57) Vse stranke, ki so Sodišču predložile stališča, tudi A. L. Shepherd, priznavajo, da lahko države naložijo kazni vojaškemu osebju, ki zavrne nadaljnje opravljanje vojaške službe, če njegovo dezerterstvo ne temelji na veljavnih razlogih prepričanja in če so kakršne koli kazni in z njimi povezani postopki v skladu z mednarodnimi standardi. Kot sama razumem, je torej osmo vprašanje upoštevno, samo če nacionalni organi sklenejo, da A. L. Shepherd ni upravičeno verjel, da tvega storitev vojnih zločinov, če bi bil nameščen v Irak (tako da posledično ni zajet s členom 9(2)(e)), ugotavljajo pa, da kljub temu bodisi izpolnjuje obe alinei člena 10(1)(d) (pripadnost določeni družbeni skupini) bodisi se zanj uporablja člen 10(1)(e) zaradi političnih prepričanj o vodenju vojne v Iraku. To stališče A. L. Shepherda bi bilo mogoče opisati tako, da je „dezerter z vestjo“.
 78. Ali je pregon pred vojaškim sodiščem in kaznovanje take osebe diskriminatorno in nesorazmerno, tako da je zajeto v členu 9(2)(b) ali členu 9(2)(c)?
 79. Postopki pred vojaškimi sodišči in/ali nečastna odpustitev so jasno zajeti v stavku „pravni, upravni, policijski in/ali sodni ukrepi“ iz člena 9(2)(b). Vendar mora prosilec izkazati, da so taki ukrepi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način. Ker se A. L. Shepherd opira na člen 10(1)(d) Direktive (pripadnost določeni družbeni skupini), je treba pri tej presoji proučiti, ali v ZDA obstajajo družbene skupine, ki so primerljive s tisto, za katero A. L. Shepherd trdi, da ji pripada, kolikor so te skupine v podobnem položaju, in ali je za njegovo skupino bolj kot za primerljivo skupino verjetno, da bo diskriminirana, in ali je mogoče kakršno koli izkazano razliko v obravnavanju upravičiti. V odsotnosti kakršnih koli dokazov v spisu, da je taka diskriminacija upoštevna v tem primeru, morajo nacionalni organi opraviti temeljito presojo dejanskega stanja in okoliščin, da lahko ugotovijo resnični položaj.
 80. Verjetno je nemogoče abstraktno reči, ali je morebitni pregon nesorazmeren ali diskriminatoren in ali bi bila verjetna kazen za A. L. Shepherda, če bi bil obsojen dezerterstva,(58) nesorazmerna, in ali bi se torej uporabljal člen 9(2)(c). Nasploh je treba pri presoji, ali je pregon ali kaznovanje zaradi dezerterstva nesorazmerno, preizkusiti, ali taka dejanja presegajo tisto, kar je potrebno za to, da zadevna država izvršuje svojo legitimno pravico do ohranjanja oboroženih sil. Kazni, ki jih opisuje predložitveno sodišče, se ne zdijo očitno nesorazmerne. Nazadnje, znova gre za zadeve, o katerih morajo nacionalni organi presojati glede na okoliščine primera.
 81. Naj zaradi popolnosti dodam, da bi bila merila enaka, če bi se kot razlog za preganjanje navajal člen 10(1)(e) (politično prepričanje). Ker pa koncept družbene skupine ni upošteven za navedeni razlog, bi oseba v položaju, kot je A. L. Shepherdov, zelo težko dokazala diskriminacijo samo na podlagi njenega posamičnega prepričanja. Lahko bi imela težave tudi pri identifikaciji ustrezne skupine kot podlage za potrebno primerjavo.
 82. Socialno izobčenje kot tako v členu 9(2) ni opredeljeno kot „dejanje preganjanja“ in po mojem mnenju po naravi niti ne spada v člen 9(2)(b) niti (c). Ob tem pa je seveda res, da seznam iz člena 9(2) ni izčrpen. Zgolj to, da je socialno izobčenje posledica dejanj „nedržavnih subjektov“ (kot so opredeljeni v členu 6(c) Direktive), ne preprečuje, da se ga upošteva kot (dodatno) dejanje preganjanja po členu 9(2).
 83. Da pa so lahko podlaga za uspešno prošnjo za priznanje statusa begunca, morajo dejanja preganjanja v smislu člena 9(2) biti bodisi „dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoča, da predstavljajo hudo kršitev temeljnih človekovih pravic“ (člen 9(1)(a))(59) bodisi „predstavljati akumulacijo različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je dovolj huda, da vpliva na posameznika na podoben način“ (člen 9(1)(b)). Sodišče nima nobene informacije o tem, ali bi bili kakršen koli pregon, kaznovanje ali socialno izobčenje, ki bi jim bil A. L. Shepherd izpostavljen, če bi se vrnil v ZDA, dovolj resni, da bi presegli ta prag. To so (ponovno) zadeve, ki jih bodo morali ugotoviti pristojni nacionalni organi ob nadzoru nacionalnega sodišča.
 84. Glede na zgornje ugotovitve menim, da bi moralo Sodišče na vprašanja, ki jih je predložilo Bayerisches Verwaltungsgericht München (Nemčija), odgovoriti:
 – Področje uporabe člena 9(2)(e) Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite zajema vojaško osebje, ki neposredno ni udeleženo v spopadih, če bi se lahko tako osebje pri opravljanju vojaške službe zapletlo v napeljevanje ali kakšno drugačno sodelovanje pri storitvi kaznivih dejanj ali dejanj, ki so navedena v tej določbi.
 – Nacionalni organi morajo pri presoji, ali gre za takšne okoliščine, preizkusiti, (i) ali obstaja neposredna zveza med dejanji zadevne osebe in razumno verjetnostjo, da bi bili lahko storjeni vojni zločini, ker so njena dejanja nujen element teh zločinov in brez njenega prispevka ali prispevkov vseh posameznikov v njenem položaju vojni zločini ali dejanja ne bi bili mogoči, in (ii) ali obstajajo objektivni razlogi za domnevo, da bi bila lahko zadevna oseba vpletena v storitev vojnih zločinov. V zvezi s tem je s členom 9(2)(e) Direktive 2004/83 nezdružljiva uporaba (a) kazenskopravnega dokaznega standarda (kot je „onkraj razumnega dvoma“) in (b) načel, ki izhajajo iz mednarodnega kazenskega prava.
 – To, da organi v državi državljanstva prosilca preganjajo vojne zločine, ne izključuje njegove možnosti sklicevanja na člen 9(2)(e) Direktive 2004/83, niti v zvezi s tem ni upošteven obstoj pregona pred Mednarodnim kazenskim sodiščem.
 – Obstoj pooblastila Varnostnega sveta Združenih narodov v zvezi z zadevnim spopadom ne onemogoča vložitve prošenj za priznanje statusa begunca na podlagi člena 9(2)(e) Direktive 2004/83.
 – Oseba, ki zavrne opravljanje vojaške službe, ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa begunca po členu 9(2)(e) Direktive 2004/83, razen če je sprva neuspešno izrabila vse razpoložljive postopke za uveljavljanje statusa osebe z ugovorom vesti ali pa nobenih takih postopkov ni imela na voljo.
 – Pri presoji, ali se lahko za osebo, ki zavrača opravljanje vojaške službe, domneva, da je pripadnik določene družbene skupine v smislu člena 10(1)(d) Direktive 2004/83, je treba upoštevati, (i) ali ima dovolj prepričljivo, resno, skladno in pomembno prepričanje in (ii) ali zaradi tega prepričanja izpolnjuje pogoje iz prve alinee člena 10(1)(d), in sicer, da njen ugovor izvira iz prepričanja, ki je temeljno za njeno vest, in (iii) ali se posamezniki s takim prepričanjem v njihovi državi obravnavajo kot različni v smislu druge alinee člena 10(1)(d).
 – Če se prosilec sklicuje na člen 9(2)(b) in člen 10(1)(d) Direktive 2004/83, morajo pristojni nacionalni organi presoditi, ali sta nečastni odpust iz vojske in zaporna kazen diskriminatorna, ker je prosilec pripadnik določene družbene skupine. Pri tej presoji je treba preučiti, ali v zadevni državi obstajajo družbene skupine, ki so primerljive s tisto, za katero prosilec trdi, da ji pripada, tako da so te skupine v podobnem položaju, in ali je za prosilčevo skupino verjetno, da bo drugače obravnavana, ker je lahko podvržena pregonu pred vojaškim sodiščem in/ali nečastnemu odpustu, in ali je mogoče kakršno koli izkazano razliko v obravnavanju upravičiti.
 – Če se prosilec sklicuje na člen 9(2)(c) Direktive 2004/83, morajo pristojni nacionalni organi presoditi, ali je pregon ali kaznovanje za dezerterstvo nesorazmerno. V zvezi s tem je treba preizkusiti, ali taka dejanja presegajo tisto, kar je potrebno za to, da zadevna država izvršuje svojo legitimno pravico do ohranjanja oboroženih sil.
 2 – Glej točke od 48 do 59 spodaj.
 3 – Glej točke od 20 do 23 spodaj, v katerih navajam povzetek spora v glavni stvari.
 4 – Konvencija o statusu beguncev, podpisana v Ženevi 28. julija 1951, ki je začela veljati 22. aprila 1954 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija). Dopolnjena je bila s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim 31. januarja 1967 v New Yorku, ki je začel veljati 4. oktobra 1967. Ta protokol ni upošteven pri odločanju o obravnavanem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
 5 Direktiva Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96). v nadaljevanju: Direktiva o pogojih za priznanje statusa begunca ali Direktiva). Ta direktiva je bila razveljavljena in v prenovljeni obliki nadomeščena z Direktivo 2011/95/EU (UL 2011 L 337, str. 9). Besedilo upoštevnih določb se vsebinsko ni spremenilo.
 6 – Prvi pododstavek člena 1(A)(2) Ženevske konvencije.
 7 – Člen 1(F)(b) in (c) Ženevske konvencije določa, da se ne uporablja za osebo, ki je storila težje nepolitično kaznivo dejanje izven države sprejemnice oziroma je kriva dejanj, ki nasprotujejo ciljem in načelom Združenih narodov.
 8 – Podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP).
 9 – UL 2010, C 83, str. 389.
 10 – Uvodne izjave od 1 do 4. Glej tudi Direktivo Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah (UL 2005 L 326, str. 13, v nadaljevanju: Direktiva o postopkih), ki se uporablja za vse prosilce za mednarodno zaščito v Uniji.
 11 – Uvodne izjave od 1 do 4, 6, 7, 8, 10, 11 in 17.
 12 – Uvodna izjava 10.
 13 – Uvodna izjava 11.
 14 – Člen 2(c).
 15 – Člen 4(1).
 16 – Člen 6.
 17 – Člen 7(1).
 18 – Člen 7(2).
 19 – Pravice, od katerih po členu 15(2) EKČP odstopanja niso možna, so pravica do življenja (člen 2), prepovedi mučenja ter suženjstva in prisilnega dela (člena 3 oziroma 4) in pravica do tega, da ni kazni brez predhodnega ustreznega pravnega postopka (člen 7).
 20 – Člen 9(1).
 21 – Člen 9(2)(b).
 22 – Člen 9(2)(c).
 23 – Člen 9(2)(e). Angleška jezikovna različica te določbe ne omenja storitve kaznivih dejanj ali dejanj in menim, da je uporaba besede „include“ v angleškem besedilu nenavadna. V francoski jezikovni različici je navedeno „[...] en cas de conflit lorsque le service militaire supposerait de commettre des crimes ou d'accomplir des actes [...].“ To se mi zdi bliže smislu te določbe. Glej tudi točki 35 in 37 spodaj.
 24 – Člen 9(3).
 25 – Člen 12(2)(a). Besedilo člena 12(2)(b) in (c) je podobno členu 1(F)(b) in (c) Ženevske konvencije; glej opombo 5 zgoraj.
 26 – Člen 12(3).
 27 – Člen 13.
 28 – Glej člen 3(1) in (2) Asylverfahrensgesetz (zakon o azilnem postopku).
 29 – Člen 60(1) Aufenthaltsgesetz (zakon o prebivališču).
 30 – Rimski statut Mednarodnega kazenskega sodišča, podpisan v Rimu 17. julija 1998, ki je začel veljati 1. julija 2002 (v nadaljevanju: Rimski statut). Predložitveno sodišče je pojasnilo, da Bundesamt meni, da sodelovanje pri kaznivem dejanju na splošno zahteva, da se zadevno dejanje stori naklepno in zavestno (glej člen 30 Rimskega statuta).
 31 – Glej tudi točke od 47 do 60 spodaj.
 32 – Glej uvodno pojasnilo urada UNHCR k Ženevski konvenciji iz decembra 2010. Glej tudi člen 35 Ženevske konvencije, člena 8(2)(b) in 21 Direktive o postopkih in uvodno izjavo 15 preambule k Direktivi o pogojih za priznanje statusa begunca. UNHCR je pripravil koristne dokumente, vključno s Smernicami o mednarodni zaščiti št. 10 v zvezi s prošnjami za priznanje statusa begunca, ki se nanašajo na opravljanje vojaške službe v okviru člena 1A(2) Ženevske konvencije (v nadaljevanju: Smernice UNHCR št. 10) in Smernice o uporabi izključitvenih klavzul: člen 1(F) Ženevske konvencije (v nadaljevanju: Smernice UNHCR o izključitvenih klavzulah). Noben od navedenih dokumentov ni pravno zavezujoč, kljub temu pa odražata ustaljena načela mednarodnega prava.
 33 – Glej uvodno izjavo 15 preambule Direktive o pogojih za priznanje statusa.
 34 – Sodba Salahadin Abdulla in drugi (C‐175/08, C‐176/08, C‐178/08 in C‐179/08, EU:C:2010:105, točka 52), sodba Y in Z (C‐71/11 in C‐99/11, EU:C:2012:518, točka 47) in sodba X (od C‐199/12 do C‐201/12, EU:C:2013:720, točka 39).
 35 – Sodba X (EU:C:2013:720, točka 40). Glej tudi člen 10 Listine.
 36 – Elementi iz člena 4(1) so podrobno našteti v členu 4(2) Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca. Glej tudi sodbo M.M. (C‐277/11, EU:C:2012:744, točka 73).
 37 – Moj poudarek.
 38 – Člen 12(3) določa, da se člen 12(2) uporablja za osebe, ki napeljujejo k izvrševanju kaznivih dejanj ali dejavnosti, navedenih v tem odstavku, ali pri njih kako drugače sodelujejo.
 39 – Glej uvodni izjavi 1 in 6 preambule Direktive o priznanju statusa begunca.
 40 – Glej opombo 23 zgoraj.
 41 – Direktiva o priznanju statusa begunca je bila sprejeta 29. aprila 2004. Ob sprejetju so bili uradni jeziki Evropske unije danščina, nizozemščina, angleščina, francoščina, finščina, nemščina, grščina, italijanščina, portugalščina, španščina in švedščina. Člen 9(2)(e) je v navedenih jezikih izražen v pogojniku (vendar ne v vseh jezikovnih različicah, saj je v nizozemskem besedilu uporabljen sedanjik).
 42 – Cilji in načela Združenih narodov (v nadaljevanju: ZN) so našteti v poglavju I Ustanovne listine Združenih narodov (Ustanovna listina Združenih narodov in Statut Meddržavnega sodišča, podpisana v San Franciscu 26. junija 1945 (v nadaljevanju: Ustanovna listina ZN)). Ta načela v zvezi s člani zajemajo priznanje suverene enakosti, reševanje mednarodnih sporov z mirnimi sredstvi in vzdržanje grožnje s silo ali uporabe sile v svojih mednarodnih odnosih (člen 2 Ustanovne listine ZN).
 43 – Listina mednarodnega vojaškega sodišča, podpisana v Londonu 8. avgusta 1945.
 44 – Glej na primer odstavek 11 Smernic UNHCR o izključitvenih klavzulah.
 45 – Glej na primer odstavek 13 Smernic UNHCR o izključitvenih klavzulah.
 46 – Predložitveno sodišče navaja, da je A. L. Shepherd menil, da je vojna v Iraku v nasprotju z mednarodnim pravom (glej točko 3 zgoraj). Ni naloga tega Sodišča niti nacionalnih organov, da v primeru A. L. Shepherda presodijo o vprašanju zakonitosti te vojne. To vprašanje ostaja stvar razprave med pravnimi strokovnjaki mednarodnega prava in političnimi voditelji. Kofi Annan (tedanji generalni sekretar ZN) je 16. septembra 2004 izjavil, da je bil napad na Irak leta 2003 v nasprotju z Ustanovno listino ZN. Vendar so bile po tej izjavi v zvezi z Irakom sprejete številne resolucije Varnostnega sveta ZN (v nadaljevanju: VSZN).
 47 – Glej uvodno izjavo 11 preambule k Direktivi o pogojih za priznanje statusa begunca. Glej tudi člen 8 Rimskega statuta.
 48 – Glej na primer odstavek 12 Smernic UNHCR o izključitvenih klavzulah.
 49 – Glej točko 37 zgoraj.
 50 – Glej člen 13 Direktive o pogojih za priznanje statusa begunca.
 51 – Sodba Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 7. julija 2011 v zadevi Bayatyan proti Armeniji (pritožba št. 23459/03, ECHR 2011, točka 110).
 52 – Upoštevnost člena 10(2) Listine za primer A. L. Shepherda je torej odvisna od nacionalne zakonodaje države članice, ki ureja ugovor vesti (Nemčije, kjer je zaprosil za mednarodno zaščito). O tem morajo presoditi nacionalni organi ob nadzoru nacionalnih sodišč. Glede položaja A. L. Shepherda kot državljana ZDA in nekdanjega pripadnika oboroženih sil ZDA glej točki 74 in 75 spodaj.
 53 – Glej na primer odstavek 3 Smernic UNHCR št. 10.
 54 – Ugotavljam, da se določbe Statuta navedenega sodišča, ker ZDA niso pogodbenica MKS, v nobenem primeru ne morejo uporabljati za primer A. L. Shepherda.
 55 – Zloglasni primer je masaker Mӱ Lai, zagrešen v vietnamski vojni. Od 26 vojakov ZDA, ki so bili preganjani zaradi storitve kaznivih dejanj v Mӱ Lai, je bil obsojen samo poročnik William Calley ml. V novejšem času je tožilec MKS odprl zadeve v zvezi s situacijami v Ugandi in Demokratični republiki Kongo. V zvezi s slednjim je bila dosežena obsodba v zadevi Prosecutor proti Thomasu Lubangi Dyilu.
 56 – Res se je že veliko razglabljalo in pisalo o tem, ali in v kakšnih okoliščinah bi bilo vojno mogoče opredeliti za „upravičeno“ in/ali „pravično“. Teorijo o pravični vojni (jus bellum iustum), ki jo je sprva raziskoval sv. Avguštin iz Hipona (živel od leta 354 do leta 430), je podrobneje pojasnil sv. Tomaž Akvinski (živel od leta 1225 do leta 1274) v delu Summa Theologica. Poznejša doktrina je postopoma razlikovala med pravili, ki urejajo pravičnost vojne (jus ad bellum), pravili, ki urejajo pravično ravnanje v vojni (jus in bello), ter odgovornostjo vojnih udeležencev po vojni (jus post bellum). Načela pravične vojne v splošnem zahtevajo: obstoj pravičnega vzroka, uporabo vojne kot zadnje možnosti, ki jo razglasi ustrezen organ, obstoj pravega namena, obstoj razumnega upanja na uspeh in proporcionalnost cilja in uporabljenih ukrepov. Vsakega od elementov je mogoče grajati.
 57 – Člen 9(3).
 58 – V predložitvenem sklepu je navedeno, da „[prosilcu] na podlagi ugotovitve Bundesamt zaradi dezertacije grozi zaporna kazen med 100 dnevi in 15 meseci, najvišja možna kazen pa je pet let“.
 59 – Zlasti pravic, od katerih odstopanja niso možna, opredeljenih v členu 15(2) EKČP, glej opombo 19 zgoraj.


text:
1 Sygn. akt II UK 146/13 WYROK W IMIENIU RZECZYPOSPOLITEJ POLSKIEJ Sąd Najwyższy w składzie: Dnia 7 listopada 2013 r. SSN Zbigniew Myszka (przewodniczący) SSN Zbigniew Korzeniowski SSA Magdalena Kostro-Wesołowska (sprawozdawca) w sprawie z wniosku J. P. przeciwko Zakładowi Ubezpieczeń Społecznych o prawo do renty, po rozpoznaniu na posiedzeniu niejawnym w Izbie Pracy, Ubezpieczeń Społecznych i Spraw Publicznych w dniu 7 listopada 2013 r., skargi kasacyjnej organu rentowego od wyroku Sądu Apelacyjnego w [ ] z dnia 8 listopada 2012 r., uchyla zaskarżony wyrok i przekazuje sprawę Sądowi Apelacyjnemu do ponownego rozpoznania i orzeczenia o kosztach postępowania kasacyjnego. UZASADNIENIE Zakład Ubezpieczeń Społecznych decyzją z dnia 12 kwietnia 2011 r. odmówił ubezpieczonej J. P. prawa do renty z tytułu niezdolności do pracy od dnia 1 stycznia 2011 r., podnosząc w uzasadnieniu decyzji, że zgodnie z art. 57 ust. 2 ustawy o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych świadczenie
 2 2 rentowe przysługuje ubezpieczonemu, który udowodnił okres składkowy i nieskładkowy wynoszący co najmniej 20 lat w przypadku kobiety i jest całkowicie niezdolny do pracy. Ubezpieczona orzeczeniem Komisji Lekarskiej ZUS nie została uznana za niezdolną do pracy, wobec czego prawo do renty jej nie przysługuje. Na skutek wniesionego odwołania, Sąd Okręgowy w S. V Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych wyrokiem z dnia 8 marca 2012 r. zmienił zaskarżoną decyzję w ten sposób, że przyznał ubezpieczonej prawo do renty z tytułu częściowej niezdolności do pracy od dnia 1 stycznia 2011 r. do dnia 31 stycznia 2013 r. nie stwierdzając odpowiedzialności organu rentowego za nieustalenie ostatniej okoliczności niezbędnej do wydania decyzji. Sąd pierwszej instancji ustalił, że ubezpieczona (ur. 1 września 1954 r., posiadająca wykształcenie podstawowe) pracowała w charakterze pracownika fizycznego, poza zatrudnieniem pozostaje od 2000 r. Od 1 czerwca 2010 r. do 31 lipca 2010 r. miała ustalone prawo do renty z tytułu całkowitej niezdolności do pracy z powodu raka trzonu macicy (leczonego operacyjnie i radioterapią). W dniu 21 grudnia 2010 r. wystąpiła o przyznanie prawa do renty na dalszy okres. Lekarz orzecznik ZUS po rozpoznaniu u ubezpieczonej stanu po leczeniu operacyjnym raka trzonu macicy, stanu po radioterapii i brachyterapii, cukrzycy insulinozależnej u osoby otyłej, nadciśnienia orzeczeniem z dnia 14 stycznia 2011 r. uznał ubezpieczoną za częściowo niezdolną do pracy do stycznia 2013 r. Oceny niezdolności ubezpieczonej do pracy na skutek złożenia przez nią sprzeciwu od orzeczenia lekarza orzecznika dokonała Komisja Lekarska ZUS, która nie uznała jej za osobę niezdolną do pracy po stwierdzeniu braku cech wznowy choroby nowotworowej oraz braku następstw leczenia. Na podstawie orzeczenia Komisji Lekarskiej zapadła zaskarżona decyzja. Sąd Okręgowy na podstawie wyników postępowania dowodowego, w toku którego przeprowadził dowód z opinii biegłych sądowych lekarzy internisty i onkologa, uznając te opinie za w pełni miarodajne, przyjął, że stwierdzone u ubezpieczonej schorzenia internistyczne, tj. nadciśnienie tętnicze bez zmian narządowych, cukrzyca typu II, dyslipidemia, zmiany zwyrodnieniowe kręgosłupa i stawów kolanowych, otyłość prosta nie ograniczają jej zdolności do pracy, zaś cukrzyca typu 2 bez cech przewlekłych powikłań nie czyni jej niezdolną do pracy.
 3 3 Ubezpieczona jest natomiast okresowo od 1 stycznia 2011 r. do 31 stycznia 2013 r. częściowo niezdolna do pracy z powodu raka trzonu macicy i stanu po radioterapii. Sąd pierwszej instancji wskazał, że roszczenie ubezpieczonej podlega rozpoznaniu w oparciu o przepisy ustawy z dnia 17 grudnia 1998 r. o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych (jednolity tekst: Dz. U. z 2009 r. Nr 153, poz ze zm., dalej jako: ustawa o emeryturach i rentach), której art. 57 ust. 1 ustanawia trzy warunki konieczne, od spełnienia których uzależnione jest nabycie prawa do renty z tytułu niezdolności do pracy. W okolicznościach sprawy, według Sądu Okręgowego, przywrócenie ubezpieczonej prawa do świadczenia rentowego było uzależnione od ustalenia dalszego istnienia u niej niezdolności do pracy. Ponieważ na podstawie dowodu z opinii biegłego sądowego lekarza onkologa Sąd pierwszej instancji przyjął, że ubezpieczona jest częściowo okresowo niezdolna do pracy, jej odwołanie od decyzji odmawiającej prawa do świadczenia rentowego Sąd uznał za zasadne, czego konsekwencją była zmiana orzeczenia organu rentowego bez stwierdzenia odpowiedzialności tego organu za nieustalenie ostatniej okoliczności niezbędnej do wydania decyzji. Apelację organu rentowego, zarzucającą naruszenie prawa materialnego, w szczególności art. 57 (Sąd Apelacyjny w uzasadnieniu na skutek oczywistej omyłki wskazał na przepis art. 51) ustawy o emeryturach i rentach poprzez przyznanie ubezpieczonej prawa do okresowej renty z tytułu częściowej niezdolności do pracy oraz niewyjaśnienie wszystkich okoliczności niezbędnych do rozstrzygnięcia, Sąd Apelacyjny Sąd Pracy i Ubezpieczeń Społecznych wyrokiem z dnia 8 listopada 2012 r. oddalił. Sąd odwoławczy przyjął, że kwestię sporną stanowiło to, czy ubezpieczona spełnia przesłankę w postaci niezdolności do pracy, warunkującą możliwość przywrócenia prawa do renty na podstawie art. 61 ustawy o emeryturach i rentach, i w pełni podzielił oraz uznał za własne poczynione przez Sąd pierwszej instancji ustalenia faktyczne i ocenę prawną w odniesieniu do wypełnienia przez ubezpieczoną warunku niezdolności do pracy. W szczególności Sąd Apelacyjny nie znalazł podstaw do podważenia oceny dowodów z opinii biegłych sądowych dokonanej przez Sąd Okręgowy, w odniesieniu zwłaszcza do opinii biegłego lekarza onkologa, która dała pełne podstawy do stwierdzenia, iż ubezpieczona jest
 4 4 częściowo okresowo niezdolna do pracy od 1 stycznia 2011 r. do 31 stycznia 2013 r. Skargę kasacyjną od wyroku Sądu Apelacyjnego wywiódł Zakład Ubezpieczeń Społecznych. Organ rentowy zaskarżył wyrok w całości opierając skargę na naruszeniu prawa materialnego - art. 57 ust. 1 pkt 1-3 w związku z ust. 2 oraz w związku z art. 58 ust. 1 pkt 5 ustawy o emeryturach i rentach, polegającym na przyjęciu przez Sądy pierwszej i drugiej instancji stanowiska, że ubezpieczona, która stała się częściowo niezdolna do pracy, nabywa prawo do renty z tytułu niezdolności do pracy bez potrzeby wykazywania przewidzianego w art. 58 ust. 2 ustawy warunku posiadania pięcioletniego okresu składkowego i nieskładkowego przypadającego w ciągu ostatniego dziesięciolecia przed dniem powstania niezdolności do pracy. Wskazując na taki zarzut organ rentowy wniósł o zmianę zaskarżonego wyroku w całości poprzez zmianę wyroku Sądu Okręgowego z dnia 8 marca 2012 r. i oddalenie odwołania oraz o zasądzenie od ubezpieczonej na jego rzecz kosztów postępowania kasacyjnego według norm przepisanych. W przypadku uznania przez Sąd Najwyższy potrzeby ponownego rozpoznania sprawy organ rentowy wniósł o uchylenie zaskarżonego wyroku w całości i przekazanie sprawy Sądowi Apelacyjnemu do ponownego rozpoznania. We wniosku o przyjęcie skargi kasacyjnej do rozpoznania organ rentowy powołał się na art pkt 4 k.p.c. podnosząc, iż w sprawie niewłaściwie zastosowano przepisy art. 57 ust. 2 ustawy o emeryturach i rentach, co spowodowało błędne przyznanie ubezpieczonej prawa do okresowej renty z tytułu częściowej niezdolności do pracy. Uzasadniając podstawy zaskarżenia organ rentowy podał, że stan faktyczny sprawy rozpoznawanej w drugiej instancji przez Sąd Apelacyjny jest pomiędzy stronami bezsporny. Składają się nań następujące okoliczności: - udokumentowanie przez ubezpieczoną 28 lat, 9 miesięcy i 28 dni okresów składkowych i nieskładkowych, - ustanie ostatniego okresu ubezpieczenia z dniem 31 maja 2008 r., - przysługiwanie ubezpieczonej prawa do renty tytułu całkowitej niezdolności do pracy od 6 listopada 2009 r. do 31 grudnia 2010 r.,
 5 5 - posiadanie przez ubezpieczoną w dziesięcioleciu przed powstaniem całkowitej niezdolności do pracy, tj. w okresie od 7 listopada 1999 r. do 6 listopada 2009 r. okresów składkowych i nieskładkowych w wymiarze 2 lat i 28 dni, - uznanie ubezpieczonej za częściowo niezdolną do pracy od 1 stycznia 2011 r. Organ rentowy w apelacji od wyroku Sądu Okręgowego, zmieniającego decyzję odmawiającą prawa do renty z tytułu niezdolności do pracy i przyznającego ubezpieczonej prawo do tego świadczenia od 1 stycznia 2011 r., zarzucił naruszenie prawa materialnego, w szczególności art. 57 ustawy o emeryturach i rentach. Wyrok Sądu odwoławczego oddalający apelację zapadł z naruszenia art. 57 ust. 1 pkt 2 i art. 58 ustawy o emeryturach i rentach, bowiem ubezpieczona w ciągu ostatniego dziesięciolecia przypadającego przed dniem ustalonej u niej niezdolności do pracy nie posiada wymaganej minimalnej ilości okresów składkowych i nieskładkowych. Sąd Najwyższy zważył, co następuje. Skarga organu rentowego oparta jest na zarzucie naruszenia prawa materialnego - przepisów ustawy o emeryturach i rentach normujących nabycie prawa do świadczeń rentowych z tytułu niezdolności do pracy. Zdaniem Sądu Najwyższego, nie sposób uznać, że zarzut ten jest bezpodstawny przy stwierdzeniu, że zważywszy na to, iż przedmiotem sporu jest prawo do świadczenia rentowego po dniu 31 grudnia 2010 r., o którego ustalenie ubezpieczona wystąpiła 21 grudnia 2010 r., decydujący jest stan prawny sprzed nowelizacji ustawy o emeryturach i rentach dokonanej ustawą z dnia 28 lipca 2011 r. o zmianie ustawy o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych (Dz. U. Nr 187, poz. 1112), która weszła w życie w dniu 23 września 2011 r. Na mocy art. 1 pkt 1 powołanej ustawy nowelizującej do art. 58 ustawy o emeryturach i rentach został dodany do art. 58 ustęp 4 w brzmieniu: Przepisu ust. 2 nie stosuje się do ubezpieczonego, który udowodnił okres składkowy, o którym mowa w art. 6, wynoszący co najmniej 25 lat dla kobiety i 30 lat dla mężczyzny oraz jest całkowicie niezdolny do pracy. Według nowego stanu prawnego, uprawniającego do renty warunku wykazania
 6 6 wymaganego okresu składkowego i nieskładkowego (5 lat w 10-leciu poprzedzającym złożenie wniosku o świadczenie lub powstanie niezdolności do pracy) nie musi spełniać tylko ten całkowicie niezdolny do pracy ubezpieczony, który legitymuje się okresem składkowym w rozmiarze 25 lat (kobieta) lub 30 lat (mężczyzna). Na skutek wskazanej zmiany prawa aktualność utracił wyrażony przez Sąd Najwyższy w uchwale podjętej w składzie 7 sędziów w dniu 23 marca 2006 r., I UZP 5/05 (OSNP 2006, nr 19-20, poz. 305) pogląd, że osoba całkowicie niezdolna do pracy i posiadająca 20-letni (kobieta) lub 25-letni (mężczyzna) okres składkowy i nieskładkowy nabywa prawo do renty bez konieczności wykazywania wymaganego okresu składkowego i nieskładkowego w rozumieniu art. 57 ust. 1 pkt 2 ustawy o emeryturach i rentach, co zwłaszcza dotyczyło legitymowania się 5- letnim okresem składkowym i nieskładkowym w 10-leciu poprzedzającym złożenie wniosku o rentę lub powstanie niezdolności do pracy art. 58 ust. 2 w związku z art. 58 ust. 1 pkt 5 ustawy. W sprawie, w której wniesiono rozpoznawaną skargę, ze względu na to, że, jak wskazano powyżej, chodzi o prawo do świadczenia z tytułu niezdolności do pracy za łączny okres przypadający przed i po zmianie stanu prawnego, art. 58 ust. 4 ustawy nie ma zastosowania, wobec czego aktualna jest akceptowana w orzecznictwie wykładnia prawa przedstawiona w uchwale Sądu Najwyższego z dnia 23 marca 2006 r., I UZP 5/05. Nabycie prawa do świadczeń rentowych z tytułu niezdolności do pracy uwarunkowane jest łącznie: 1) wystąpieniem zdarzenia objętego ubezpieczeniem, tj. niezdolności do pracy; 2) posiadaniem wymaganego okresu ubezpieczeniowego, którego definicję zawiera art. 58 ust. 1 i 2 ustawy o emeryturach i rentach; 3) wystąpieniem zdarzenia objętego ubezpieczeniem w okresie ubezpieczenia albo nie później niż w ciągu 18 miesięcy od jego ustania. Naruszenie prawa materialnego - art. 57 ust. 1 pkt 1-3 w związku z ust. 2 oraz w związku z art. 58 ust. 1 pkt 5 ustawy o emeryturach i rentach polega, jak podniesiono w zarzucie, na przyjęciu przez Sądy stanowiska, że ubezpieczona, która stała się częściowo niezdolna do pracy, nabywa prawo do renty z tytułu niezdolności do pracy bez potrzeby wykazywania przewidzianego w art. 58 ust. 2
 7 7 ustawy warunku posiadania pięcioletniego okresu składkowego i nieskładkowego przypadającego w ciągu ostatniego dziesięciolecia przed dniem powstania niezdolności do pracy. Takiej oceny organ rentowy dokonał przy uwzględnieniu okoliczności, które wskazał w uzasadnieniu skargi kasacyjnej jako bezsporne i składające się na ustalony stan faktyczny, w tym posiadanie przez ubezpieczoną w dziesięcioleciu przed powstaniem całkowitej niezdolności do pracy, tj. w okresie od 7 listopada 1999 r. do 6 listopada 2009 r. okresów składkowych i nieskładkowych w wymiarze 2 lat i 28 dni. Tymczasem w podstawie faktycznej rozstrzygnięcia Sądu odwoławczego brak jest ustalenia faktów powołanych przez skarżący organ rentowy, poza stwierdzeniem okoliczności, wokół której koncentrował się spór i w związku z którą podejmowane były w postępowaniu czynności procesowe, a która obecnie nie budzi wątpliwości stron, mianowicie częściowej okresowej niezdolności ubezpieczonej do pracy. Poza tym Sąd Apelacyjny, który za własne przyjął ustalenia i oceny prawne Sądu pierwszej instancji, wskazał tylko na ustalenie dla ubezpieczonej prawa do renty z tytułu całkowitej niezdolności do pracy od 1 czerwca do 31 lipca 2010 r. i pozostawanie ubezpieczonej poza zatrudnieniem od 2000 r. Okoliczności te są rozbieżne z tymi, które powołał w uzasadnieniu skargi kasacyjnej organ rentowy, według którego wnioskodawczyni pobierała rentę z tytułu całkowitej niezdolności do pracy od 6 listopada 2009 r. do 31 grudnia 2010 r. i jej ostatnie ubezpieczenie ustało 31 maja 2008 r. Ponadto Sąd odwoławczy nie poczynił żadnych ustaleń w odniesieniu do posiadanych przez wnioskodawczynię okresów składkowych i nieskładkowych. W podstawie faktycznej zaskarżonego rozstrzygnięcia brak jest więc ustaleń faktycznych pozwalających na weryfikację zarzutu organu rentowego przyznania wnioskodawczyni prawa do renty bez spełnienia warunku stażu ubezpieczeniowego i jego częstości. Wobec niepoczynienia niezbędnych ustaleń brak jest możliwości dokonania oceny zastosowania prawa materialnego. Ustalenia, do poczynienia których Sąd odwoławczy się ograniczył, są również niewystarczające dla oceny prawidłowości zastosowania art. 61 ustawy o emeryturach i rentach, czyli instytucji przywrócenia prawa do renty, które ustało z powodu ustąpienia niezdolności do pracy, w którym to pojęciu mieści się zarówno sytuacja, gdy w wyniku badania
 8 8 lekarskiego ustalono brak tej niezdolności, skutkujący ustaniem prawa do świadczenia, jak i ustanie prawa do renty okresowej z upływem okresu, na który ją przyznano. Brak w istocie jakichkolwiek ustaleń w przedmiocie renty z tytułu całkowitej niezdolności do pracy, do której prawo dla wnioskodawczyni uprzednio organ rentowy ustalił i które ustało, wedle twierdzeń tego organu, z dniem 31 grudnia 2010 r., koniecznych w kontekście przywrócenia prawa do świadczenia, uniemożliwia weryfikację prawidłowości zarzutu naruszenia przepisów normujących nabycie prawa do renty, postawionego przez organ rentowy w skardze kasacyjnej. Zważyć bowiem należy, że w konsekwencji przyjęcia przez Sąd Najwyższy w uchwale z dnia 23 marca 2006 r., I UZP 5/05, że w art. 57 ustawy o emeryturach i rentach ustawodawca wyodrębnił dwa modele nabywania prawa do renty na różnych warunkach, powstało zagadnienie, czy prawo do renty z tytułu całkowitej niezdolności do pracy przyznanej na warunkach określonych w art. 57 ust. 2 ustawy o emeryturach i rentach ustaje po odpadnięciu przesłanki całkowitej niezdolności do pracy, czy ulega zmianie jedynie wysokość renty, gdy zachodzi zmiana stopnia niezdolności do pracy z całkowitej na częściową. W uchwale podjętej przez Sąd Najwyższy w składzie siedmiu sędziów w dniu 16 kwietnia 2009 r., II UZP 1/09 (OSNP 2009, nr 19-20, poz. 263) przyjęto, że prawo do renty z tytułu całkowitej niezdolności do pracy nabyte na podstawie art. 57 ust. 2 ustawy o emeryturach i rentach ustaje, gdy ustanie warunek całkowitej niezdolności do pracy (art. 101 pkt 1 tej ustawy). W uzasadnieniu tej uchwały Sąd Najwyższy wywiódł, że prawo do renty z tytułu całkowitej niezdolności do pracy nabyte po ziszczeniu się warunków określonych w art. 57 ust. 2 nie jest tożsame z prawem do renty z tytułu niezdolności do pracy (całkowitej lub częściowej) nabytym wskutek spełnienia wymagań przewidzianych w art. 57 ust. 1 ustawy, a jego istnienie uzależnione jest od utrzymywania się warunku niezdolności do pracy w stopniu kwalifikowanym (sięgającym niezdolności całkowitej). Dlatego kwestia ustania tego prawa powinna być rozpatrywana odrębnie. Jednocześnie Sąd Najwyższy wyraził pogląd, że przepis art. 61 ustawy nie znajduje zastosowania do renty nabytej na podstawie art. 57 ust. 2 i następnie utraconej, gdyż prawo do tego świadczenia ubezpieczonego posiadającego określony w tym przepisie okres składkowy i nieskładkowy powstaje z dniem ponownego ziszczenia się warunku całkowitej
 9 9 niezdolności do pracy, niezależnie od czasu jej powstania. Są to jedyne dwa warunki, których spełnienie rodzi prawo do renty przewidzianej w tym przepisie. W takiej zaś sytuacji funkcja art. 61 ustawy, polegająca na zapobieganiu ustalaniu od nowa prawa do renty określonej w art. 57 ust. 1, nie ma znaczenia. Zarzut kasacyjny organu rentowego naruszenia przepisów normujących nabycie prawa do renty w stanie faktycznym przyjętym jako podstawa faktyczna rozstrzygnięcia w istocie nie mógł zostać poddany weryfikacji, skoro poczynione przez Sąd odwoławczy ustalenia nie pozwalały na ocenę zastosowania tych uregulowań, jak i przepisu art. 61 ustawy o emeryturach i rentach. Wobec powyższego zaskarżony wyrok podlegał uchyleniu a sprawa przekazaniu do ponownego rozpoznania. Sąd Najwyższy przyjmuje bowiem w swoim orzecznictwie, że o prawidłowym zastosowaniu prawa materialnego można mówić dopiero wówczas, gdy ustalenia stanowiące podstawę wydania zaskarżonego wyroku pozwalają na ocenę tego zastosowania. Tym samym brak stosownych ustaleń uzasadnia zarzut skargi kasacyjnej naruszenia prawa materialnego przez niewłaściwe jego zastosowanie (por. wyrok Sądu Najwyższego z dnia 28 lutego 2013 r., III CSK 147/12, LEX nr i powołane w uzasadnieniu tego wyroku orzecznictwo). Zdaniem Sądu Najwyższego, dopiero wyjaśnienie wszystkich okoliczności, jakie mają znaczenie dla oceny prawa wnioskodawczyni do renty z tytułu niezdolności do pracy po dniu 31 grudnia 2010 r., przy czym nie jest już wątpliwe, że wnioskodawczyni od 1 stycznia 2011 r. jest częściowo okresowo niezdolna do pracy, oraz poczynienie pełnych i stanowczych ustaleń związanych z podstawą uprzednio przyznanej renty z tytułu całkowitej niezdolności do pracy oraz ze stażem ubezpieczeniowym umożliwi właściwą subsumcję przepisów prawa materialnego, z których ubezpieczona wywodzi swoje roszczenia do dalszego świadczenia rentowego i pozwoli na prawidłowe rozstrzygnięcie sporu. Z powyższych względów Sąd Najwyższy orzekł, jak w sentencji na podstawie art k.p.c. oraz na podstawie art w związku z art w związku z art k.p.c.