text:
12. aprill 2018(*)
 Eelotsusetaotlus – Keskkond – Direktiiv 92/43/EMÜ – Looduslike elupaikade kaitse – Erikaitsealad – Artikli 6 lõige 3 – Eelhindamine selle kindlaks tegemiseks, kas on vaja hinnata kava või projektiga erikaitsealale kaasnevat mõju – Meetmed, mida võidakse hindamisel arvesse võtta
 Kohtuasjas C‐323/17,
 mille ese on ELTL artikli 267 alusel High Court’i (Iirimaa kõrgeim kohus) 10. mai 2017. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 30. mail 2017, menetluses
 – People Over Wind ja P. Sweetman, esindajad: solicitor O. Clarke, barrister O. Collins, BL, ja J. Devlin, SC,
 – Coillte Teoranta, esindajad: solicitor J. Conway, S. Murray, BL, ja D. McGrath, SC,
 – Euroopa Komisjon, esindajad: C. Hermes ja E. Manhaeve,
 1 Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT 1992, L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102; edaspidi „elupaikade direktiiv“) artikli 6 lõiget 3.
 2 Taotlus on esitatud ühelt poolt keskkonnakaitset edendava valitsusvälise organisatsiooni People Over Wind ja Peter Sweetmani ning teiselt poolt metsanduse sektoris tegutseva Iiri riigi osalusega äriühingu Coillte Teoranta (edaspidi „Coillte“) vahelises kohtuvaidluses ehitustööde üle, mis on vajalikud tuuleparki elektrivõrguga ühendava kaabli paigaldamiseks.
 3 Elupaikade direktiivi põhjenduses 10 on märgitud:
 „asjakohane hinnang tuleb anda iga kava või programmi kohta, mis tõenäoliselt oluliselt mõjutab juba määratud või tulevikus määratava ala kaitse-eesmärke“.
 5 Nimetatud direktiivi artikli 3 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
 6 Sama direktiivi artikkel 6 sätestab:
 Iirimaa õigus
 7 High Court (Iirimaa kõrgeim kohus) täpsustab, et teostuslubasid reguleerivad Iirimaal planeerimis- ja ehitusseadused (Planning and Development Acts) ja nende alusel vastu võetud määrused. Pädev asutus on kohalik planeerimisasutus ja vaie esitatakse An Bord Pleanálale (riiklik planeerimisnõukogu, Iirimaa).
 8 Teatavat liiki ehitustööd liigitatakse siiski „loakohustusest vabastatud ehitisteks“ ja nende jaoks – välja arvatud teatud erandid – ei ole planeerimis- ja ehitusseaduste kohast luba vaja. Üks loakohustusest vabastatud ehitiste näide on „elektriteenust osutama volitatud ettevõtja ehitustööd, mis seisnevad magistraaltorude, torude, kaablite või muude seadmete maa alla paigaldamises teenuse osutamise tarbeks“.
 9 „Loakohustusest vabastatud ehitiste“ projektideks võib siiski vaja minna muud liiki lube või vastuvõtmismenetlust. Nende projektide suhtes, mis ei ole ehitised, milleks on vaja teostusluba planeerimis- ja ehitusseaduste tähenduses, kohaldatakse 2011. aasta Euroopa ühenduste lindude ja looduslike elupaikade määrust (European Communities (Birds and Natural Habitats) Regulations 2011; edaspidi „2011. aasta määrus)“. Lisaks sellele peab planeerimis- ja ehitusseaduste kohane luba „loakohustusest vabastatud ehitiste“ hulka kuuluvate ehitustööde jaoks ikkagi olema siis, kui nõutav on elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 kohane keskkonnamõju hindamine.
 10 2011. aasta määruse artikkel 42 näeb ette:
 „1. Ametiasutus korraldab sellise kava või projekti keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks eelhindamise, mille kohta on saadud loataotlus või mida ametiasutus soovib ellu viia või vastu võtta ja mis ei ole otseselt seotud ala haldamisega Euroopa alana või vajalik selleks, et hinnata parimate teaduslike teadmiste põhjal ja ala kaitse-eesmärke arvestades, kas on tõenäoline, et sellel kaval või projektil on eraldi või koos teiste kavade või projektidega Euroopa alale oluline mõju.
 2. Lõike 1 kohase keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks korraldab ametiasutus enne kavale või projektile loa andmist või kava või projekti elluviimise üle otsustamist eelhindamise.
 6. Ametiasutus otsustab, et kava või projekti keskkonnamõju hindamine on vajalik, kui kava või projekt ei ole otseselt seotud ala haldamisega Euroopa alana või selleks vajalik, ja kui objektiivse teadusliku teabe põhjal ei saa pärast käesoleva artikli kohast eelhindamist välistada, et kaval või projektil on eraldi või koos teiste kavade või projektidega Euroopa alale oluline mõju.
 7. Ametiasutus otsustab, et kava või projekti keskkonnamõju hindamine ei ole vajalik, kui kava või projekt ei ole otseselt seotud ala haldamisega Euroopa alana või selleks vajalik, ja kui objektiivse teadusliku teabe põhjal saab pärast käesoleva artikli kohast eelhindamist välistada, et kaval või projektil on eraldi või koos teiste kavade või projektidega Euroopa alale oluline mõju.“
 11 Põhikohtuasja vaidlus puudutab tuuleparki elektrivõrguga ühendava kaabli paigaldamise potentsiaalse mõju hindamist kahele erikaitsealale Euroopa ökoloogia võrgustikus Natura 2000, sealhulgas Barrow’ ja Nore’ jõed (Iirimaa). Need alad on elupaigaks magevee ebapärlikarbi Iirimaa alamliigile (margaritifera durrovensis, edaspidi „Nore’ ebapärlikarp“). See liik on nimetatud elupaikade direktiivi II lisas. Kõnealuse ebapärlikarbi täiskasvanud populatsioon hõlmab eelotsusetaotluse esitanud kohtu toodud hinnanguliste andmete põhjal ainult 300 isendit, olles 1991. aastal koosnenud siiski 20 000 isendist. Iga karbi eluiga on umbes 70–100 aastat, kuid ei ole teada, et Nore’i ebapärlikarp oleks Nore’i jõel alates 1970. aastast paljunenud. Nimetatud kohtu sõnul ilmneb hiljutistest uuringutest, et see liik on praegu väljasuremisohus Nore’ jõekihi setterohkuse tõttu, mille suhtes on olend eriti haavatav, kuna see setterohkus pärsib selle arvukuse edukat taastumist noorloomade abil.
 12 Põhikohtuasjas käsitletava tuulepargi – välja arvatud selle ühendamine elektrivõrku – arendamiseks vajaliku loaga seoses on juba toimunud vaidlusi. Riiklik planeerimisnõukogu andis 2013. aastal loa, milles oli ette nähtud mitu tingimust. Nimetatud loa tingimus 17 nägi ette, et „[a]renduse ehitamist juhitakse vastavalt ehituse juhtimise kavale, mis esitatakse enne ehitustööde algust planeerimisasutusele ja milles lepitakse temaga kirjalikult kokku. Selles kavas kirjeldatakse kavandatud ehitustavade üksikasju, sealhulgas [...] k) meetmeid, mis tagavad pinnavee äravoolu sellise kontrolli, et vooluveekogudesse ei satu tolmu ega muid saasteaineid [...]“.
 13 Pärast kõnealuse loa saamist tegeles arendaja tuulepargi kaabli abil elektrivõrguga ühendamise küsimusega, mis ongi põhikohtuasja vaidluse ese.
 14 Põhikohtuasja kaebajad leiavad, et nimetatud kaabli paigaldamisest tekkivad saasteained nagu tolm ja setted avaldaksid Nore’ ebapärlikarbile kahjulikku mõju.
 15 Coillte väidab, et võrguühendustööd on siseriiklike planeerimis- ja ehitustegevust reguleerivate normide tähenduses „loakohustusest vabastatud ehitustööd“. Samas möönab ta, et juhul, kui projektile on vaja teha asjakohane keskkonnamõju hindamine, tuleb kohalikult planeerimisasutuselt taotleda planeerimisluba.
 16 Et teha kindlaks, kas keskkonnamõju hindamine on vajalik, palkas äriühing selle esialgse hinnangu andmiseks (edaspidi „eelhindamine“) konsultandid.
 17 Konsultantide koostatud eelhindamisaruandes tehti muu hulgas järgmised järeldused:
 „a) Kaitsemeetmete puudumise korral on võimalik, et piki kavandatud marsruuti, sealhulgas suundpuurimise kohtades, satub veekogudesse hõljuvaineid.
 b) Mis puutub [Nore’ ebapärlikarpi], siis juhul, kui kavandatud kaabelehitustööde tõttu satuks väiksemate ojade või jõgede kaudu jões asuvale ebapärlikarbi asustusalale tolmu või selliseid saasteaineid, nagu betoon, avaldaks see ebapärlikarbi populatsioonile kahjulikku mõju. Kruusasetted võivad takistada piisavat veevoolu läbi kruusa, jättes noored [Nore’ ebapärlikarbid] hapnikunälga.“
 18 Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust tuleneb, et selles aruandes analüüsiti ka „kaitsemeetmeid“.
 19 Seejärel koostas „programmijuht“ Coillte’le järgmise soovituse:
 „Nagu keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks läbiviidud eelhindamisaruandes üksikasjalikult kirjeldatud, ei ole võrguühendustöödel selle aruande järelduste kohaselt ja parimaid teaduslikke teadmisi arvesse võttes asjaomastele Euroopa aladele üksi või koos Cullenagh’ [Iirimaa] tuulepargi ning teiste kavade või projektidega olulist mõju ning keskkonnamõju hindamist ei ole vaja. Sellele järeldusele jõuti kavandatud Cullenagh’ võrguühenduse ja Euroopa alade vahemaa ning projekti tööplaani lisatud kaitsemeetmete põhjal“.
 20 Eeltoodud soovitustest lähtudes otsustas Coillte 2011. aasta määruse artiklis 42 nimetatud ametiasutusena, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 tähenduses keskkonnamõju hindamist ei olnud käesoleval juhul vaja.
 21 Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et otsus, et keskkonnamõju hindamist ei ole vaja, põhines eelhindamisaruandes osutatud „kaitsemeetmetel“. Nimetatud kohus täpsustab, et soovitatud kaitsemeetmed, mille kõnealuse aruande koostajad arvesse võtsid, ei ole nii ranged kui tuulepargi arendamiseks antud loa tingimuse 17 punktis k ette nähtud meetmed.
 22 Neil asjaoludel otsustas High Court (Iirimaa kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
 „Kas või mis asjaoludel võib elupaikade direktiivi [...] artikli 6 lõike 3 kohase keskkonnamõju hindamise vajalikkuse kindlaks tegemiseks korraldatava eelhindamise käigus arvestada leevendamismeetmeid?“
 23 Kõigepealt tuleb märkida, et elupaikade direktiivi artikkel 6 seab liikmesriikidele rea kohustusi ning näeb ette konkreetsed menetlused, mille eesmärk on – nagu nähtub selle direktiivi artikli 2 lõikest 2 – looduslike elupaikade ning eelkõige erikaitsealade soodsa kaitsestaatuse säilitamine või vajaduse korral taastamine (11. aprilli 2013. aasta kohtuotsus, Sweetman jt, C‐258/11, EU:C:2013:220, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‐387/15 ja C‐388/15, EU:C:2016:583, punkt 31).
 24 Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb elupaikade direktiivi artikli 6 sätteid tõlgendada ühtse kogumina, arvestades selle direktiiviga taotletavaid kaitse-eesmärke. Selle artikli lõigetega 2 ja 3 taotletakse nimelt looduslike elupaikade ja liikide elupaikade kaitse tagamist samal tasemel, kuid nimetatud artikli lõige 4 kujutab endast üksnes sätet, mis näeb ette erandi lõike 3 teisest lausest (vt selle kohta 14. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus, Grüne Liga Sachsen jt, C‐399/14, EU:C:2016:10, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
 25 Seega on direktiivi artiklis 6 meetmed jagatud kolme rühma ‐ kaitsemeetmed, ennetusmeetmed ja asendusmeetmed ‐, mis on vastavalt ette nähtud selle artikli lõigetes 1, 2 ja 4. Elupaikade direktiivi artikli 6 sõnastusest ilmneb, et selles sättes ei ole ühtegi viidet mõistele „leevendamismeede“ (vt selle kohta 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‐387/15 ja C‐388/15, EU:C:2016:583, punktid 57 ja 58 ning seal viidatud kohtupraktika).
 26 Sellest järeldub, et nagu tuleneb eelotsusetaotluse põhjendusest, peab meetmeid, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus nimetab „leevendamismeetmeteks“ ja Coillte „kaitsemeetmeteks“, mõistma viitavana meetmetele, mille eesmärk on vältida või vähendada kavandatava projektiga kaasneda võivat kahjulikku mõju.
 27 Niisiis palub eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kindlaks tegemiseks, kas hiljem on vaja korraldada projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamine, on võimalik võtta eelhindamise etapis arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada nimetatud projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju.
 28 Elupaikade direktiivi põhjenduse 10 kohaselt tuleb keskkonnamõju hinnang anda iga kava või programmi kohta, mis tõenäoliselt oluliselt mõjutab juba määratud või tulevikus määratava ala kaitse-eesmärke. Nimetatud põhjendus kajastub direktiivi artikli 6 lõikes 3, mis sätestab muu hulgas, et kui kava või projekt tõenäoliselt avaldab asjaomasele alale olulist mõju, ei kiideta seda heaks ilma, et eelnevalt hinnataks selle mõju alale (7. septembri 2004. aasta kohtuotsus, Waddenvereniging ja Vogelbeschermingsvereniging, C‐127/02, EU:C:2004:482, punkt 22).
 29 Nagu Euroopa Kohus meenutas, on elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 3 määratletud kaks etappi. Esimeses etapis, mida peetakse silmas selle sätte esimeses lauses, peavad liikmesriigid asjakohaselt hindama kava või projekti mõju kaitsealale, kui on tõenäoline, et asjaomane kava või projekt avaldab alale olulist mõju. Teises etapis, mida peetakse silmas selle sätte teises lauses ning mis toimub pärast keskkonnamõju hindamist, võib sellisele kavale või projektile anda loa üksnes tingimusel, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju; seejuures tuleb arvestada artikli 6 lõike 4 sätetega (21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‐387/15 ja C‐388/15, EU:C:2016:583, punktid 44 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).
 30 Oluline on lisada, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 3 hõlmab ka ettevaatuspõhimõtet ning võimaldab tõhusalt vältida kavandatavate kavade või projektide tõttu kaitsealade terviklikkusele avaldatavat negatiivset mõju. Kõnealusest loa andmise kriteeriumist leebema kriteeriumiga ei oleks võimalik sama tõhusalt tagada nimetatud sättes taotletud alade kaitse-eesmärgi saavutamist (26. aprilli 2017. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Saksamaa, C‐142/16, EU:C:2017:301, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
 31 Nagu põhikohtuasja pooled ja komisjon märgivad, puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus käesoleval juhul vaid eelhindamise etappi. Täpsemalt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju, võib arvesse võtta eelhindamise käigus, et teha kindlaks, kas on vaja korraldada kava või projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamist.
 32 Elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 3 sätestab sõnaselgelt, et hindamise korraldamise kohustus sõltub kahest kumulatiivsest tingimusest: kõnealune kava või projekt ei tohi olla seotud ala haldamisega või selleks vajalik ning peab tõenäoliselt avaldama alale olulist mõju.
 33 Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust selgub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab esimest tingimust täidetuks.
 34 Mis puutub teise tingimusse, siis väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 kohaselt on kava või projekti keskkonnamõju hindamine kohustuslik tingimusel, et on olemas ala olulise mõjutamise võimalus või oht. Arvestades eriti ettevaatuspõhimõttega, on selline risk olemas niipea, kui objektiivsete elementide alusel ei saa välistada seda, et nimetatud kava või projekt mõjutab asjaomast ala olulisel moel (26. mai 2011. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Belgia, C‐538/09, EU:C:2011:349, punkt 39 ja viidatud kohtupraktika). Kahjustamise ohtu hinnates tuleb võtta eelkõige arvesse sellise kava või projektiga seotud ala eriomaseid keskkonnatunnuseid ja -tingimusi (vt selle kohta 21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‐387/15 ja C‐388/15, EU:C:2016:583, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
 35 Nagu põhikohtuasja kaebajad ja komisjon väidavad, eeldab eelotsusetaotluse taotluse esitanud kohtu välja toodud asjaolu, mille kohaselt võetakse keskkonnamõju hindamise vajaduse üle otsustamisel arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju, seda, et alale avalduv oluline mõju on tõenäoline ning et järelikult tuleb see hindamine läbi viia.
 36 Seda järeldust toetab ka asjaolu, et selliste meetmete täieulatuslikku ja täpset analüüsi, mille eesmärk on vältida või vähendada projektiga alale kaasnevat olulist mõju, ei tule läbi viia mitte eelhindamise etapis, vaid just keskkonnamõju hindamise etapis.
 37 Selliste meetmete arvessevõtmine eelhindamise etapis võib kahjustada elupaikade direktiivi kasulikku mõju üldiselt ning eriti hindamisetapis, kuna see viimane etapp kaotaks oma eseme ja tekiks oht, et hiilitakse kõrvale sellest hindamisetapist, mis just ongi direktiiviga ette nähtud põhiline garantii.
 38 Selles osas on Euroopa Kohtu praktikas rõhutatud asjaolu, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 alusel antud hinnangus ei tohi olla lünki ja selles peavad olema täielikud, täpsed ja lõplikud seisukohad ning järeldused, mis hajutaksid kõik teaduslikult põhjendatud kahtlused asjaomasel kaitsealal kavandatud tööde mõju kohta (21. juuli 2016. aasta kohtuotsus, Orleans jt, C‐387/15 ja C‐388/15, EU:C:2016:583, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
 39 Pealegi tekib sellistel isikutel nagu põhikohtuasja kaebajad just elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 alusel õigus osaleda olulist keskkonnamõju omada võivale kavale või projektile loa andmise taotluse kohta otsuse tegemise menetluses (vt selle kohta 8. novembri 2016. aasta kohtuotsus, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‐243/15, EU:C:2016:838, punkt 49).
 40 Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et elupaikade direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kindlaks tegemiseks, kas hiljem on vaja korraldada kava või projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamist, ei võeta eelhindamise etapis arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada nimetatud kava või projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju.
 41 Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
 Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et selle kindlaks tegemiseks, kas hiljem on vaja korraldada kava või projektiga alale kaasneva keskkonnamõju hindamist, ei võeta eelhindamise etapis arvesse meetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada nimetatud kava või projektiga alale kaasnevat kahjulikku mõju.


type: other

text:
481. Odločba o razveljavitvi drugega odstavka 282. člena Zakona o pravdnem postopku, stran 1408.
 3. Predlagatelj navaja, da izpodbijani drugi odstavek 282. člena ZPP vsebuje sankcijo, ki je povsem nesorazmerna s ciljem zakonodajalca, to je s koncentracijo in hitrostjo pravdnega postopka. Njegovo stališče je, da je ta nesorazmernost še posebej očitna v primeru neupoštevanja materialnopravnih ugovorov tožene stranke, katerih dejanska podlaga je nesporna, kar ni v nikakršni soodvisnosti s trajanjem glavne obravnave. Zakonodajalec naj bi imel možnost preprečiti nepotrebno prelaganje narokov za glavne obravnave z uveljavitvijo drugačnih sankcij, predvsem z omejevanjem izvajanja posameznih dokazov, kot je storil v petem odstavku 282. člena ZPP. Predlagatelj meni, da bi alternativno lahko še naprej veljal sistem pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 45/08 – v nadaljevanju ZPP-D), ko se je prvi narok za glavno obravnavo lahko opravil brez navzočnosti tožene stranke, ki si je tako sama odvzela možnost aktivnega sodelovanja pri izvajanju dokazov. Meni, da bo omejena možnost izpodbijanja zamudne sodbe v končni fazi pomenila, da sodišče ne bo zagotavljalo varstva resničnim imetnikom materialnih pravic, in to ne zaradi dopustnega razpolaganja strank s tožbenimi zahtevki in ugovori, pač pa zaradi zakonske fikcije, ki zaradi opustitve procesnega dejanja izničuje drugo pravočasno opravljeno procesno dejanje. Izpodbijana ureditev naj bi bila iz doslej navedenih razlogov v neskladju tudi s pravico do izjave »kot eno od izrazov pravice do sodnega varstva«. Predlagatelj uveljavlja tudi neskladje izpodbijane določbe s pravico do enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave). Navedeno neskladje vidi v domnevno privilegiranem položaju tožeče stranke, ki ne pristopi na prvi narok, v primerjavi s toženo stranko v istem položaju. Tožeča stranka naj bi se imela namreč možnost izogniti izdaji sodbe na podlagi odpovedi s preklicem fiktivne izjave o odpovedi zahtevku brez utemeljevanja upravičenosti izostanka z naroka.
 4. Državni zbor Republike Slovenije v odgovoru na zahtevo pojasnjuje, da je bil splošni namen nove ureditve sistema sankcij za izostanek z naroka za glavno obravnavo (282. člen ZPP) v sanaciji sistemskih pomanjkljivosti ZPP, ki ni omogočal učinkovitega zagotavljanja sodnega varstva pravic. V praksi naj bi se pokazalo, da se načelo koncentracije glavne obravnave ne uresničuje dosledno, saj je bila izjema celo končanje obravnave na drugem naroku. Državni zbor pojasnjuje, da ZPP pred ZPP-D ni vzpostavil instrumentov za zagotovitev tega načela, hkrati pa ni vseboval sankcij za neaktivnost strank v sodnem postopku, zlasti za primer, ko ena od strank ne pride na narok. To pa naj bi omogočalo prelaganje narokov in zavlačevanje postopkov. Zato naj bi spremenjeni 282. člen ZPP zasledoval cilj zagotovitve večje aktivnosti in odgovornosti obeh strank v pravdnem postopku ter cilj pospešitve postopka, ki naj bi se zaključil v primeru neupravičene odsotnosti strank. Izpodbijana obveznost izdaje zamudne sodbe naj bi tako po eni strani sankcionirala neaktivnost tožene stranke v postopku, po drugi strani pa naj bi vplivala na to, da se bo stranka naroka vendar udeležila in omogočila zaključek postopka. Državni zbor dodaja, da je po vsebini in učinku povsem enako sankcijo za izostanek tožene stranke z naroka leta 2004 uvedel že Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 2/04 in nasl. – v nadaljevanju ZDSS-1). Državni zbor opozarja, da izjavljanje v postopku ni strankina obveznost in da stranke k aktivnemu sodelovanju v postopku ni moč prisiliti, vendar ima lahko njena neaktivnost, če je na to prej opozorjena, določene negativne posledice. Po stališču Državnega zbora iz zakonskega konteksta izpodbijane določbe izhaja, da je toženi stranki možnost izjave v postopku dana, saj je zamudno sodbo mogoče izdati – če so izpolnjeni siceršnji pogoji iz 318. člena ZPP – le, če je bila tožena stranka pravilno vabljena na narok, opozorjena na posledice izostanka in če ni izkazala upravičenih razlogov za izostanek, oziroma če ni splošno znanih okoliščin, ki ga upravičujejo. Državni zbor šteje za pomembno tudi to, da je posledice zamude mogoče odpraviti z uporabo pravnega instituta vrnitve v prejšnje stanje.
 6. Tudi Vlada Republike Slovenije ne pritrjuje ustavnopravnim očitkom predlagatelja. Poudarja, da je izpodbijana ureditev posledica ugotovitev teorije in prakse, da sodišča pred uveljavitvijo ZPP-D niso imela primernih možnosti za zagotovitev koncentracije glavne obravnave, ki je najpomembnejši stadij pravdnega postopka. Načelo, da je tudi obveznost strank samih, da s skrbnim in z odgovornim ravnanjem v postopku prispevajo k njegovi pospešitvi in ekonomičnosti, naj v preteklosti ne bi bilo dovolj izpeljano. Vlada izpostavlja velik pomen pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave, s katero je povezano načelo ekonomičnosti in pospešitve postopka, kakor tudi načelo koncentracije glavne obravnave. Država naj bi imela obveznost zagotoviti takšno ureditev pravdnega postopka, po kateri neaktivnost ene stranke ne bo nasprotne stranke prikrajšala za učinkovito pravico do sodnega varstva. Vlada (podobno kot Državni zbor) opozarja na celoto zakonskih določb, ki skupaj z drugim odstavkom 282. člena ZPP določajo pogoje za izdajo zamudne sodbe ali za njeno razveljavitev. Pojasnjuje, da se je zakonodajalec odločil za tako strogo sankcijo, ker je praksa pokazala, da so bile rešitve, veljavne do ZPP-D, z vidika koncentracije glavne obravnave neučinkovite. Po mnenju Vlade vložitev morebitnega odgovora na tožbo ne pomeni, da sodišče navedb v prejetem odgovoru sploh ne bo upoštevalo. Vlada meni, da izpodbijana določba ni v neskladju z Ustavo.
 8. Izpodbijani drugi odstavek 282. člena ZPP je kot del novega in povsem spremenjenega 282. člena ZPP stopil v veljavo z uveljavitvijo ZPP-D (1. 10. 2008). V slovensko ureditev pravdnega postopka je prinesel drugo (dodatno) možnost izdaje zamudne sodbe, ki jo je bilo pred navedeno zakonsko novelo moč izdati le po postopku, predvidenem v 318. členu ZPP.(1) Člen 282 ZPP se v celoti glasi:
 Sodišče stranko v vabilu na narok opozori na posledice izostanka z naroka.«
 9. Izpodbijana določba nalaga sodišču prve stopnje(2) dolžnost, da zoper toženo stranko izda zamudno sodbo (sodbo, s katero v celoti ali delno ugodi zahtevku), če so za to izpolnjeni predpisani zakonski pogoji. Pogoji za izdajo zamudne sodbe zaradi neupravičenega izostanka z naroka so zgolj deloma neposredno zajeti v izpodbijani določbi, in sicer v njenem prvem stavku. Iz te določbe izhaja, da za izdajo zamudne sodbe zadošča neupravičen izostanek tožene stranke(3) s poravnalnega naroka ali s prvega naroka za glavno obravnavo, če poravnalni narok ni bil razpisan. Izdaje zamudne sodbe ne ovira dejstvo, da je tožena stranka odgovorila na tožbo.(4) Poleg drugega odstavka 282. člena ZPP je treba pri presoji pogojev za izdajo zamudne sodbe upoštevati še šesti odstavek 282. člena ZPP, po katerem je mogoče izdati zamudno sodbo le, če je bila tožena stranka pravilno vabljena(5) in ni izkazala upravičenih razlogov za izostanek oziroma ni splošno znanih okoliščin, iz katerih izhaja, da stranka iz upravičenih razlogov ni mogla priti na narok. Če je sodišče pravočasno seznanjeno z obstojem upravičenih razlogov za izostanek stranke z naroka, narok preloži (115. člen ZPP). Zamuda naroka iz upravičenega vzroka je tudi podlaga za razveljavitev zamudne sodbe in za vrnitev pravde v stanje, v katerem je bila pred zamudo (116. člen ZPP). Izpodbijana določba glede nadaljnjih pogojev za izdajo zamudne sodbe odkazuje (»pod pogoji, ki jih določa ta zakon«) na prvi odstavek 318. člena ZPP, ki določa, da je tako sodbo mogoče izdati, če: (1) je bila toženi stranki pravilno vročena tožba v odgovor, vendar nanjo ni odgovorila v zakonskem roku; (2) ne gre za zahtevek, s katerim stranke ne morejo razpolagati; (3) utemeljenost tožbenega zahtevka izhaja iz dejstev, ki so navedena v tožbi;(6) (4) dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik, ali z dejstvi, ki so splošno znana. V nekaterih posebnih pravdnih postopkih izpodbijane določbe ni mogoče uporabiti,(7) v drugih primerih pa lahko stranki dejansko »izključita« njeno uporabo s svojim ravnanjem, če se glavni obravnavi pisno odpovesta,(8) ali pa do uporabe določbe ne more priti, ker v gospodarskem sporu sodišče brez razpisa naroka izda sodno odločbo.(9)
 10. Ustavno sodišče je lahko v postopkih odločanja o zahtevah za oceno ustavnosti zakonov, ki jih vložijo sodišča po 23. členu Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS), v bistveno drugačnem položaju kot tedaj, ko odloča o pobudah za oceno ustavnosti predpisov, ki ne učinkujejo neposredno. Pobudniki morajo imeti za izpodbijanje pravni interes, kar pomeni, da se po drugem odstavku 24. člena ZUstS od njih zahteva dokaz, da so izčrpali vsa pravna sredstva. Pogosto do tedaj že obstaja ustaljena sodna praksa, ki razlaga predpis v skladu z ustaljenimi metodami razlage pravnih pravil. Sodna razlaga ustavno sporne določbe pripomore h kvalitetni in k argumentirani ustavnosodni presoji, saj prežene dvome o pomenu predpisa.(10) Pri odločanju o zahtevi, ki utegne biti vložena zelo kmalu po uveljavitvi predpisa, se pogosteje pojavijo razlagalni dvomi ali nejasnosti. Če take nejasnosti niso pomembne za ustavnosodno presojo, se Ustavnemu sodišču do njih ni treba opredeliti.(11) Glede drugih razlagalnih dilem pa mora pojasniti, katera razlaga izpodbijane določbe je najbolj razumna in prepričljiva ter jo vzeti za podlago svoje presoje.(12)
 11. Iz zakona izhaja, da je namen sankcije za izostanek z naroka povečati aktivnost in odgovornost strank ter s tem preprečiti zavlačevanje oziroma omogočiti zaključek postopka tudi v primerih neupravičene neudeležbe strank.(13) Zamudna sankcija velja za vsak prvi narok, na katerega je bila stranka povabljena. Velja tudi za poravnalni narok, katerega cilj je doseči sklenitev sodne poravnave in s tem na najbolj učinkovit način končati postopek. Ustavno sodišče ne sledi razlagi predlagatelja, da zamudne sodbe ni mogoče izdati, če je tožena stranka izostala samo s poravnalnega naroka, ki je bil razpisan samostojno ali v istem terminu kot prvi narok za glavno obravnavo. Izostanek s poravnalnega naroka je namreč samostojen pogoj nastanka zamudnih posledic. Temu pritrjuje tudi sodna praksa, ki se je razvila v zvezi s prvim odstavkom 28. člena ZDSS-1, ki je vsebinsko podoben drugemu odstavku 282. člena ZPP.(14) V zvezi z izdajo zamudne sodbe kot posledico neupravičenega izostanka tožene stranke po drugem odstavku 282. člena ZPP je treba poudariti, da iz 318. člena ZPP, na katerega se sklicuje izpodbijana določba, izhaja, da sodišče prve stopnje pri izdaji zamudne sodbe preverja le, da dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik (ne pa tožena stranka), ali z dejstvi, ki so splošno znana (glede katerih v polni meri velja razpravno načelo iz 7. člena ZPP in jih sodišče praviloma ne sme ugotavljati po uradni dolžnosti).(15) Sodišče odloči na podlagi procesnega gradiva, ki ga je prispevala le tožeča stranka. Tako razlaga izpodbijano določbo tudi pravna stroka.(16) Drugačnim stališčem Vlade glede posledic izpodbijane določbe v primeru neupravičenega izostanka tožene stranke Ustavno sodišče ne more pritrditi.
 13. Pravica do kontradiktornega sodnega postopka je eden od najpomembnejših izrazov pravice do enakega varstva pravic. Sodišče mora dati vsaki stranki možnost, da se izjavi o navedbah in zahtevkih nasprotne stranke. Iz Ustave izhaja, da se mora postopek voditi ob spoštovanju temeljne zahteve po enakopravnosti in procesnem ravnotežju strank ter ob spoštovanju njihove pravice, da se lahko branijo pred vsemi procesnimi dejanji, ki bi lahko vplivala na njihove pravice ali interese. S tem temelji na spoštovanju človekove osebnosti, saj vsakomur zagotavlja možnost priti do besede v postopku, ki zadeva njegove pravice in interese, in tako preprečuje, da bi človek postal le predmet postopka. Stranki in vsakomur, ki ima stranki enak položaj, mora biti zato omogočeno, da navaja argumente za svoja stališča ter da se izjavi tako glede dejanskih kot glede pravnih vprašanj. Stranki mora biti zagotovljena pravica, da navaja dejstva in dokaze ter da se izjavi o navedbah nasprotne stranke in o rezultatih dokazovanja, kot tudi pravica, da je ob izvajanju dokazov navzoča. Pravici stranke, da se v postopku izjavi, pa na drugi strani ustreza obveznost sodišča, da vse (pravne in dejanske) navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovo dopustnost in upoštevnost ter da se do tistih navedb, ki so dopustne in za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli.(17) Pravdne stranke imajo na podlagi 22. člena Ustave pravico do tega, da sodišče njihove trditve in stališča, če so postavljena v skladu z določbami pravdnega postopka in če niso očitno pravno nepomembni, obravnava, ovrednoti in obrazloženo sprejme ali zavrne.(18)
 14. Sodišče se mora torej predvsem seznaniti z vsemi vlogami, izjavami, navedbami, s trditvami, z dokaznimi predlogi in ugovori strank, vendar mora vsebinsko preučiti ter (če so pravno upoštevni) pri odločanju upoštevati in se v obrazložitvi opredeliti le do tistih, ki so v skladu s procesnimi pravili.(19) Če je neko procesno določbo treba razlagati tako, da so (ne glede na njihovo pravno pomembnost) na določen način ali po preteku določenih rokov podane navedbe strank nedopustne, ali celo tako, kot je v obravnavanem primeru, da postanejo sprva pravilno podane navedbe zaradi krivdne opustitve udeležbe pri drugem procesnem dejanju naknadno nedopustne, sodišče teh navedb pri odločanju ne upošteva in se do njih ne opredeljuje. Vendar mora zakon, ki odreja take pravne posledice, zadostiti zahtevam 22. člena Ustave.(20)
 15. V slovenski pravni teoriji in praksi je splošno sprejeto, da zamudna sodba sloni na sistemu t. i. afirmativne litiskontestacije, ki ocenjuje toženčevo pasivnost kot priznavanje tožnikovih dejanskih navedb.(21) V postopku za izdajo zamudne sodbe sodišču dejanskega stanja ni treba ugotavljati, ampak vzame kot podlago zamudne sodbe dejansko stanje, ki je navedeno v tožbi.(22) Zato zamudne sodbe s pritožbo ni mogoče izpodbijati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 338. člena ZPP). Izpodbijani drugi odstavek 282. člena ZPP vzpostavlja fikcijo priznanja v tožbi navedenih dejstev kot sankcijo zaradi šele naknadne pasivnosti tožene stranke. Kot je Ustavno sodišče pojasnilo v 9. točki obrazložitve te odločbe, do izdaje zamudne sodbe zaradi izostanka s prvega naroka niti ne more priti, če ni tožena stranka pred tem pravočasno in obrazloženo odgovorila na tožbo.(23) S takim odgovorom je jasno pokazala, da aktivno nasprotuje zahtevku (prvi odstavek 278. člena ZPP). Izpodbijana določba zahteva torej neupoštevanje pravočasne in pravilno izražene procesne aktivnosti tožene stranke. S tem posega v pravico do enakega varstva pravic tožene stranke iz 22. člena Ustave. Izpodbijana določba omejuje pravico iz 22. člena Ustave tudi zato, ker pomeni odmik od načela poštenega sodnega postopka, ki pomeni tudi zahtevo, da zgradba in struktura pravdnega postopka v okvirih dispozitivnega in razpravnega načela sodišču čim bolj omogočata in lajšata pravilno in popolno ugotovitev pravno pomembnih dejstev življenjskega primera ter pravilno uporabo materialnega prava, s tem pa izdajo pravilne in zakonite sodne odločbe.(24) Na račun tega (končnega) cilja pravdnega postopka načelo pospešitve in ekonomičnosti postopka ne bi smelo biti hipertrofirano.(25)
 17. Iz zakonodajnega gradiva izhaja, da je temeljni cilj ZPP-D pospešitev postopka in koncentracija glavne obravnave ob hkratnem varovanju ustavnih in konvencijskih jamstev poštenega sojenja.(26) V tej zvezi je predlagatelj novele štel za potrebno med drugim izpeljati in praktično uveljaviti načelo, da je tudi odgovornost strank in njihovih pooblaščencev, da pripomorejo k pospešitvi in koncentraciji postopka, ter določiti oziroma postrožiti sankcije za izostanek strank z narokov in s tem zagotoviti večjo procesno disciplino strank v postopku oziroma omogočiti zaključek postopka na prvi stopnji tudi v primeru neudeležbe strank.(27) Drugi odstavek 282. člena ZPP naj bi imel pomembno vlogo pri doseganju navedenih ciljev, saj naj bi pomembno vplival na koncentracijo, pospešitev in ekonomičnost postopka.(28) V bistvenem enako opredeljen cilj izpodbijane določbe izhaja tudi iz odgovora Državnega zbora in mnenja Vlade. Po oceni Ustavnega sodišča gre nedvomno za ustavno dopusten cilj, zaradi katerega je zakonodajalec smel omejiti pravico tožene stranke iz 22. člena Ustave. Koncentracija, pospešitev in ekonomičnost pravdnega postopka namreč niso le pomembna zakonska načela ZPP (glej 11. člen in drugi odstavek 298. člena ZPP), pač pa so ključnega pomena za učinkovito zagotovitev pravice do sodnega varstva brez nepotrebnega odlašanja iz prvega odstavka 23. člena Ustave. Pasivnost stranke ne sme povzročiti, da nasprotna stranka ne bi mogla uveljaviti svoje pravice do sodnega varstva. Država ima celo dolžnost poskrbeti za sankcioniranje neaktivnosti strank v pravdnem postopku.(29) Iz ustaljene sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) izhaja, da je pravica do sojenja v razumnem roku izjemnega pomena za sámo pravico do sodnega varstva ter da Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP) države pogodbenice zavezuje organizirati svoje pravne sisteme tako, da sodišča lahko izpolnjujejo zahteve iz prvega odstavka 6. člena EKČP, vključno z razumno dolžino postopka. Po oceni ESČP iz pozitivne dolžnosti države pri varovanju človekovih pravic izhaja, da mora država organizirati sodstvo tako, da je zagotovljeno dejansko uresničevanje pravice do sojenja v razumnem roku.(30)
 18. Glede na to, da poseg v pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave toženih strank v pravdnih postopkih zasleduje ustavno dopusten cilj in da s tega vidika torej ni nedopusten, je treba oceniti še, ali je izpodbijana ureditev v skladu s splošnim načelom sorazmernosti. Oceno, ali ne gre morda za prekomeren poseg, opravi Ustavno sodišče na podlagi t. i. strogega testa sorazmernosti. Ta test obsega presojo treh vidikov posega: (1) ali je ocenjevani poseg primeren za dosego zasledovanega cilja v tem smislu, da je ta cilj s posegom dejansko mogoče doseči; (2) ali je poseg sploh nujen (potreben) za dosego zasledovanega cilja; (3) ali je teža posledic ocenjevanega posega v prizadeto človekovo pravico sorazmerna vrednosti zasledovanega cilja oziroma koristim, ki bodo zaradi posega nastale (načelo sorazmernosti v ožjem pomenu oziroma načelo proporcionalnosti). Le če poseg prestane vse tri vidike testa, je ustavno dopusten (glej odločbo št. U-I-18/02 z dne 24. 10. 2003, Uradni list RS, št. 108/03 in OdlUS XII, 86; 25. točka obrazložitve).
 19. Ustavno sodišče pri presoji primernosti posega v človekove pravice ocenjuje, ali je poseg sploh primeren za dosego ustavno dopustnega cilja omejitve človekove pravice. Pri tem mora ocenjevano določbo presojati v njenem kontekstu in ugotoviti, kako v praksi součinkuje skupaj z drugimi določbami istega predpisa in tudi drugih predpisov. Zakonodajalec je ocenil, da je bila sistemska pomanjkljivost ureditve pravdnega postopka pred novelo ZPP-D v tem, da ZPP sodiščem ni dajal zadostnih možnosti za zagotovitev koncentracije glavne obravnave kot enega izmed temeljnih instrumentov za zagotovitev pospešitve in ekonomičnosti postopka.(31) Zakonodajalec je imel za doseganje tega namena nedvomno na razpolago več možnosti, znanih tako v teoriji kot v primerjalnem pravu. Pomembno je, da se pri zasledovanju ciljev pospešitve, ekonomičnosti in koncentracije pravdnega postopka ni omejil le na novo ureditev sankcij zaradi izostanka z naroka. ZPP-D v splošnem bolj, kot je to veljalo doslej, poudarja načelo, da je tudi odgovornost oziroma breme strank, da prispevajo h koncentraciji in pospešitvi postopka, kot tudi k vsebinski kakovosti sodnega varstva.(32) Takih novosti je v ZPP več – za obravnavani primer so pomembne npr. izrecno zapisana zahteva po obrazloženem in substanciranem prerekanju dejstev (drugi odstavek 214. člena ZPP); možnost, da sodišče stranki naloži predložitev pisnega povzetka obsežne listinske dokumentacije (četrti odstavek 226. člena ZPP); možnost pridobitve pisnih izjav prič (236.a člen ZPP); pooblastilo sodišču za izvajanje materialnega procesnega vodstva v fazi priprav za glavno obravnavo, skupaj s postavljanjem rokov za opravo procesnih dejanj in premikom prekluzij glede navajanja dejstev in predložitve dokazov na čas pred prvo glavno obravnavo (prvi trije odstavki 286.a člena ZPP) ter obveznost pravočasnega vlaganja pripravljalnih vlog tako, da ne bo potrebna preložitev naroka (četrti odstavek 286.a člena ZPP). Namen teh sprememb je predvsem zagotoviti, da bo procesno gradivo zbrano čim prej, tako da bi bil postopek končan že na prvem naroku, kakor tudi v povečanju možnosti sodišča, da okvir in način vodenja postopka prilagaja okoliščinam in značilnostim vsakega posameznega primera.(33)
 20. Nova ureditev pravdnega postopka je torej bistveno povečala možnosti materialnega procesnega vodstva sodišča, tako časovno kot po naboru zakonskih pooblastil. Materialno procesno vodstvo (»odprto sojenje«) na naroku za glavno obravnavo lahko, če ima sodnik tedaj že jasno izdelano pravno diagnozo spora, pripomore k popolnejši in pravilnejši ugotovitvi spornega dejanskega stanja ter k večji koncentraciji in h pospešitvi postopka.(34) Če se ta metoda vodenja pravdnega postopka širi v njegovo pisno (predobravnavno) fazo, skupaj s prekluzijami, z zahtevo po obrazloženem prerekanju trditev nasprotne stranke v roku, ki ga postavi sodišče, s pravočasnim pošiljanjem pripravljalnih vlog in z drugimi spremembami, je s tem nedvomno do neke mere zmanjšan pomen glavne obravnave in ustnega dela postopka sploh. Ta namreč ni več nujno faza, v kateri bi si stranki na narokih izmenjavali pisne vloge in podajali trditve, dokazne predloge ter druga drugi prerekali zatrjevana dejstva. Te ugotovitve ne more spremeniti okoliščina, da je sodnikom v konkretnih primerih prepuščena široka diskrecija glede uporabe posameznih novosti, ki jih je uvedel ZPP-D, saj bo odločitev sodišča odvisna od značilnosti in okoliščin konkretnega primera.(35) Pri pripravi glavne obravnave morajo namreč sodišča vedno izbrati tisto metodo, ki je v posameznem primeru najprimernejša. Pri tem morajo vselej spoštovati načela koncentracije, ekonomičnosti in pospešitve postopka. Kadar je materialno procesno vodstvo pomaknjeno v fazo priprav na glavno obravnavo, je njegov cilj v tem, da je potrebno procesno gradivo zbrano že pred prvim narokom. Ustnemu delu postopka tedaj preostane samo še izvedba dokazov, strankam pa sodelovanje v dokaznem postopku in ustno dopolnjevanje svojih pravnih pogledov, stališč in utemeljitev.
 21. Že pred uveljavitvijo izpodbijanega drugega odstavka 282. člena ZPP in drugih sprememb z ZPP-D je bilo lahko sporno, ali neudeležba pravilno vabljenega toženca na glavni obravnavi res vedno ovira hiter in učinkovit zaključek postopka.(36) Zakonodajalčev cilj zagotoviti večjo aktivnost in odgovornost strank v postopku ima namreč smisel in težo le tedaj, če je aktivnost smotrna in učinkovita, ne pa sama sebi namen. Navzočnost tožene stranke na glavni obravnavi (do katere je ta sicer vedno upravičena) je v nekaterih situacijah celo nepotrebna in z določenega vidika v nasprotju z zakonodajalčevo težnjo po gospodarnosti postopka. To velja npr. za primere, ko iz pisnih vlog izhaja, da je dejansko stanje med strankama nesporno, ali ko je odgovor na tožbo očitno utemeljen in v njem vsebovane toženčeve navedbe in predloženi pisni dokazi že sami po sebi utemeljujejo zavrnitev zahtevka (npr. zaradi ugovora izpolnitve terjatve, potrjenega z notarsko overjeno pobotnico upnika ali z bančnim potrdilom). Predlagatelj pravilno opozarja tudi na materialnopravne ugovore tožene stranke, ki se upoštevajo le, če se stranka nanje sklicuje, in za katere je ob izdaji zamudne sodbe po izpodbijani določbi treba šteti, kot da niso bili podani.(37)
 22. Vse pomisleke glede dejanskega učinka prisiljevanja tožene stranke k udeležbi na glavni obravnavi je (kot je Ustavno sodišče nakazalo že v 20. točki obrazložitve te odločbe) ZPP-D z novimi pooblastili sodišča in novimi procesnimi bremeni strank le okrepil. Struktura ZPP sodišču zdaj omogoča, da že pred glavno obravnavo zbere procesno gradivo in pridobi potrebna pojasnila od obeh strank postopka – prav tako pa mu omogoča, da ob upoštevanju večje procesne aktivnosti tožnika, ki bo pogosto vplivala na izid postopka, primerno sankcionira toženo stranko, ki kljub pravilnemu vabljenju ne pride na prvi narok za glavno obravnavo. Tudi za »prisilno« udeležbo na poravnalnem naroku (ki se ga tožena stranka ne udeleži zaradi iskrene pripravljenosti na sodno poravnavo, pač pa le iz strahu pred izdajo zamudne sodbe) ni mogoče sklepati, da lahko nezanemarljivo poveča število sodnih poravnav. Zato Ustavno sodišče ugotavlja, da izpodbijana določba nima nobenega dodatnega koristnega učinka na doseganje ciljev učinkovitosti, hitrosti, ekonomičnosti in koncentracije pravdnega postopka.
 (1) Pred ZPP-D je ZPP v tedaj veljavnem 282. členu določal, da se obravnava vseeno opravi, če ne pride na prvi ali kakšen poznejši narok za glavno obravnavo tožeča ali tožena stranka. V tedaj veljavnem prvem odstavku 209. člena ZPP je bilo določeno, da nastane mirovanje postopka, če stranka, ki je bila v redu povabljena, ne pride, druga pa predlaga mirovanje, razen če je stranka, ki ni prišla na narok, predlagala, naj se narok opravi v njeni odsotnosti.
 (2) Iz 349. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 348. člena ZPP izhaja, da izpodbijane določbe drugega odstavka 282. člena ZPP v pritožbenem postopku ni mogoče niti smiselno uporabiti.
 (3) Položaj, ko se prvega naroka ne udeleži nobena od pravdnih strank, ureja tretji odstavek 282. člena ZPP.
 (4) Odgovor na tožbo je moral biti očitno pravočasen (prvi odstavek 277. člena ZPP) in obrazložen (278. člen ZPP), sicer zamudna sodba po drugem odstavku 282. člena ZPP tako ali tako ne bi prišla v poštev, ker bi bila že prej izdana zamudna sodba proti toženi stranki po prvem odstavku 318. člena ZPP ali t. i. neprava zamudna sodba proti tožeči stranki po drugem ali tretjem odstavku 318. člena ZPP.
 (5) Pojem pravilnega vabljenja na narok določajo drugi in tretji odstavek 113. člena ZPP, sedmi odstavek 282. člena ZPP, drugi odstavek 280. člena ZPP (za narok za glavno obravnavo) in tretji odstavek 305.c člena ZPP (za poravnalni narok).
 (6) Tožba mora biti torej sklepčna. Sodišče bo pri presoji sklepčnosti upoštevalo vse navedbe tožnika v tožbi in v morebitnih kasnejših pripravljalnih vlogah pred narokom (glej A. Galič, Zakon o pravdnem postopku z uvodnimi pojasnili k spremembam zakona in stvarnim kazalom, Uradni list RS, Ljubljana 2008, str. 40).
 (7) Zamudne sodbe ni v zakonskih sporih ter v sporih iz razmerij med starši in otroki (prvi odstavek 412. člena ZPP), v sporih majhne vrednosti pa se v določenih primerih izostanka pravilno vabljene tožene stranke z naroka izda sodba na podlagi pripoznave (tretji odstavek 454. člena ZPP), v drugih pa nastopi fikcija umika vseh njenih dokaznih predlogov, razen listinskih dokazov, ki jih je predhodno že predložila sodišču (prvi odstavek 455. člena ZPP).
 (8) Člen 279.a ZPP.
 (9) Člen 488 ZPP.
 (10) Primerjaj s sklepom Ustavnega sodišča št. U-I-330/05, U-I-331/05, U-I-337/05 z dne 18. 10. 2007 (Uradni list RS, št. 101/07 in OdlUS XVI, 79).
 (11) Tako je glede izpodbijane določbe npr. pri vprašanju, kako sodišče ravna v primeru, da tožeča stranka na naroku popravi nesklepčno tožbo, ki ga jezikovni okvir določbe ne rešuje (glej npr. A. Galič, Prve izkušnje z novelo ZPP-D, v: VII. dnevi civilnega prava: 22.–23. april 2009, Inštitut za primerjalno pravo pri Pravni fakulteti v Ljubljani, Ljubljana 2009, str. 38.
 (12) Če se kasneje v sodni praksi ustali drugačna razlaga, je to dejavnik, ki ga mora Ustavno sodišče upoštevati pri morebitni ponovni ustavnosodni presoji določbe.
 (13) Poročevalec DZ, št. 21/08, str. 135.
 (14) Višje Delovno in socialno sodišče je v sodbi in sklepu št. Pdp 517/2005 z dne 23. 9. 2005 zapisalo, da bi moralo sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 28. člena ZDSS-1 izdati zamudno sodbo že zaradi izostanka tožene stranke s poravnalnega naroka, in da ni bilo potrebno, da je sodišče prve stopnje po ugotovitvi, da zaradi izostanka tožene stranke s poravnalnega naroka poskus poravnave ni uspel, nadaljevalo s prvim narokom za glavno obravnavo, na katerem je izdalo izpodbijano zamudno sodbo.
 (15) Drugi odstavek 318. člena ZPP, ki govori o »okoliščinah, o katerih je treba dobiti obvestila« ne pomeni podlage za ugotavljanje materialnopravno pomembnih dejstev po uradni dolžnosti.
 (16) A. Galič 2009, cit. delo, str. 37.
 (17) Glej npr. odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-60/03 z dne 4. 12. 2003 (Uradni list RS, št. 131/03 in OdlUS XII, 93) in št. Up-373/97 z dne 22. 2. 2001 (Uradni list RS, št. 19/01 in OdlUS X, 108).
 (18) Tako Ustavno sodišče v sklepu št. Up-118/95 z dne 11. 6. 1998 (OdlUS VII, 227).
 (19) Primerjaj z A. Galič, Ustavno civilno procesno pravo, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 239–240.
 (20) Nemška ustavna doktrina sprejema stališče, da se dolžnost opredelitve do strankinih navedb nanaša le na navedbe, ki so bile podane na materialno in procesno pravilen (zakonit) način, če izjemoma ne gre za zakon, ki pomeni nedopustno oblikovanje zaščitnega področja prvega odstavka 103. člena nemške ustave (K.-G. Zierlein v: D. Umbach in T. Clemens (ur.), Grundgesetz, Mitarbeitkommentar und Handbuch, 2. knjiga, C. F. Müller Verlag, Heidelberg 2002, str. 1210–1211).
 (21) Tako npr. L. Ude, Civilno procesno pravo, Uradni list RS, Ljubljana 2002, str. 307, in sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 840/2007 z dne 6. 12. 2007.
 (22) Odločba Ustavnega sodišča št. Up-201/01 z dne 6. 11. 2003 (Uradni list RS, št. 117/03 in OdlUS XII, 110).
 (23) Odgovor na tožbo je obrazložen, če toženec navede dejstva, ki odgovor utemeljujejo, in predlaga tudi dokaze (A. Galič, Sankcije za neaktivnost strank v pravdnem postopku, Zbornik znanstvenih razprav LXIII, Pravna fakulteta v Ljubljani, Ljubljana 2003, str. 161). Pri zahtevi za predložitev dokazov tožene stranke je sicer treba upoštevati razporeditev dokaznega bremena v konkretnem primeru, tako da odgovora na tožbo pogosto ni moč šteti za formalno pomanjkljivega le zato, ker v njem niso predlagani dokazi. Poleg tega lahko tožena stranka v odgovoru na tožbo poda le ugovore pravne narave.
 (24) Nemško Zvezno ustavno sodišče je v sklepu št. 2 BvR 701/80 z dne 9. 7. 1980 poudarilo, da je ustavna pravica do izjave v postopku iz 103. člena nemške ustave (med drugim) namenjena (tudi) razjasnitvi dejanske podlage sodne odločitve. Kot navaja K.-G. Zierlein, cit. delo, str. 1192, ta pravica prispeva k optimizaciji iskanja resnice v sodnih postopkih in čim boljši zaščiti materialnih pravic občanov.
 (25) J. Zobec v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 1. knjiga, Uradni list RS in GV založba, Ljubljana 2005, str. 110.
 (26) Poročevalec DZ, št. 21/08, str. 15.
 (27) Prav tam, str. 15–16.
 (28) Prav tam, str. 136.
 (29) A. Galič 2003, cit. delo, str. 158 in 160.
 (30) O teh pogledih ESČP Ustavno sodišče podrobneje v odločbi št. U-I-65/05 z dne 22. 9. 2005 (Uradni list RS, št. 92/05 in OdlUS XIV, 72).
 (31) Poročevalec DZ, št. 21/08, str. 2.
 (32) A. Galič 2008, cit. delo, str. 16.
 (33) Poročevalec DZ, št. 21/08, str. 16.
 (34) Primerjaj z N. Betetto v: L. Ude, A. Galič (red.), Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list RS in GV založba, Ljubljana 2006, str. 584.
 (35) A. Galič 2008, cit. delo, str. 36.
 (36) To, da so sodišča prelagala naroke kljub neupravičenemu izostanku te ali one stranke, ni bila sistemska napaka postopka, pač pa napačna praksa pri vodenju konkretnih postopkov.
 (37) Npr. ugovor zastaranja po 335. členu in ugovor nesorazmerne pogodbene kazni po 252. členu Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/01 in nasl. – OZ). V praksi so možni primeri, ko je tak ugovor uspešen tudi, če se upoštevajo le dejstva, ki jih je navedla tožeča stranka, ali primeri, ko so takšna pravno upoštevna dejstva, ki jih navede tožena stranka, zelo očitna in lahko ugotovljiva.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 8.5.2017
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 C 144/14
 Appell ippreżentat fl-14 ta’ Novembru 2016 minn TVR Italia Srl mis-sentenza mogħtija mill-Qorti Ġenerali (Ir-Raba’ Awla) fid-9 ta’ Settembru 2016 fil-Kawża T-277/16 – TVR Italia vs EUIPO – TVR Automotive (TVR ITALIA)
 (Kawża C-576/16)
 (2017/C 144/19)
 Lingwa tal-kawża: it-Taljan
 Partijiet
 Appellanti: TVR Italia Srl (rappreżentant: F. Caricato, avukat)
 Partijiet oħra fil-proċedura: L-Uffiċċju għall-Armonizzazzjoni fis-Suq Intern (Trade marks u Disinni), TVR Automotive Ltd
 Permezz ta’ digriet tat-2 ta’ Marzu 2017 il-Qorti tal-Ġustizzja (It-Tmien Awla) ċaħdet l-appell u kkundannat lil TVR Italia Srl għall-ispejjeż tagħha stess.


type: wikipedia

text:
{| border=1 align=right cellpadding=4 cellspacing=0 width=300 style="margin: 0 0 1em 1em; background: #f9f9f9; border: 1px #aaaaaa solid; border-collapse: collapse; font-size: 95%;"
 |+<big>Protettorat ta' MaltaProtettorato di Malta</big>
 | align="center" colspan="2"|
 |-
 | align=center colspan=2 style="background:#f9f9f9;" | 1800-1813 Mappa ta' Malta
 |-
 |Kapitali|Valletta
 |-
 |Lingwi|TaljanMalti
 |-
 |Gvern|ProtettoratRe/Reġina:Ferdinand III (1800-1802)Ġorġ III (1802-1813)Kummissarju Ċivili:Alexander Ball (1799-1801)Henry Pigot (1801)Charles Cameron (1801-1802)Alexander Ball (1802-1809)Hildebrand Oakes (1809-1813)
 |-
 |Munita|Skud Malti
 |-
 |Preċedut minn| Okkupazzjoni Franċiża ta' Malta Għawdex4 ta' Settembru 1800
 |-
 |Suċċedut minn| Kolonja ta' Malta23 ta' Lulju 1813
 |-
 |}
 Il-Protettorat ta' Malta' kien l-isem uffiċjali ta' Malta meta kienet parti mir-Renju ta' Sqallija taħt protezzjoni Ingliża bejn l-1800 u l-1813.
 Waqt ir-rivoluzzjoni Maltija kontra l-Franċiżi, il-Maltin kienu saqsew lir-Renju tal-Gran Brittanja għall-għajnuna. Il-Franċiżi ċedew f'Settembru tal-1800 u Malta uffiċjalment saret parti mir-Renju ta' Sqallija, iżda kienet taħt protezzjoni militari Ingliża. Skont it-Trattat ta' Londra tal-1801 u t-Trattat ta' Amiens tal-1802, Malta suppost ġiet irritornata lill-Kavallieri, iżda dan ma seħħ qatt. Fl-1802 il-poplu Malti ħareġ dikjarazzjoni bl-isem ta' La Dichiarazione dei Diritti degli abitanti delle Isole di Malta e Gozo'' fejn fiha kitbu li r-Re tagħhom kien Ġorġ III, u hu ma kellux dritt iċedi lil Malta lil pajjiż ieħor.
 Fiż-żmien tal-protettorat, kien hemm ukoll il-kwistjoni jekk Lampedusa ssirx parti minn Malta. Il-gżira kienet taħt protezzjoni Ingliża ukoll, u kien hemm diversi attentati minn wieħed kummissarju Alexander Fernandez. Madankollu il-pjanijiet kienu għalxejn u ftit wara l-Ingliżi telqu minn Lampedusa u formalment iddikjaraw li ma jriduhiex fl-1814.
 Malta saret kolonja mal-wasla tal-Gvernatur Thomas Maitland fl-1813, u din saret formali fit-Trattat ta' Pariġi tal-1814.
 Ara wkoll
 Malta
 Kolonja ta' Malta
 Storja ta' Malta
 Malta
 Malta


type: contracts

text:
 Avviż Legali Importanti
 |
 21995D0413(05)
 Official Journal L 083 , 13/04/1995 P. 0046 - 0046
 Deċiżjoni tal-Kumitat Konġunt taż-ŻEENru 15/95ta' l-24 ta' Frar 1995li temenda l-Anness II (Regolamenti, standards, ittestjar u ċertifikazzjoni tekniċi) għall-Ftehim taż-ŻEEIL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE,Wara li kkunsidra l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, kif aġġustat bil-Protokoll li Jaġġusta l-Ftehim għaż-Żona Ekonomika Ewropea, minn hawn iżjed 'il quddiem issir referenza għalih bħala l-Ftehim, u b'mod partikolari l-Artikolu 98 tiegħu,Billi l-Anness II għall-Ftehim ġie l-aħħar emendat bid-Deċiżjoni tal-Kumitat Konġunt taż-ŻEE Nru 9/95 tas-27 ta' Jannar 1995 li temenda l-Anness II (Regolamenti, standards, ittestjar u ċertifikazzjoni tekniċi) għall-Ftehim taż-ŻEE [1];Billi r-Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 1488/94 tat-28 ta' Ġunju 1994, li jistabbilixxi l-prinċipji għall-istima tar-riskji għall-bniedem u għall-ambjent ta' sostanzi eżistenti bi qbil mar-Regolament tal-Kunsill (KEE) Nru 793/93 [2] għandu jiġi inkorporat fil-Ftehim,IDDEĊIEDA DAN LI ĠEJ:Artikolu 1Il-punt il-ġdid li ġej għandu jiddaħħal wara l-punt 12e (Regolament tal-Kunsill (KEE) Nru 793/93) tal-Kapitolu XV ta' l-Anness II għall-Ftehim:"12f. 394 R 1488: Ir-Regolament tal-Kummissjoni tat-28 ta' Ġunju 1994, li jistabbilixxi l-prinċipji għall-istima tar-riskji għall-bniedem u għall-ambjent ta' sostanzi eżistenti bi qbil mar-Regolament tal-Kunsill (KEE) Nru 793/93 (ĠU L 161, tad-29.6.1994, p. 3).".Artikolu 2It-testi tar-Regolament tal-Kummissjoni (KE) Nru 1488/94 tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill fil-lingwa Islandiża u f'dik Norveġiża, li huma annessi għall-verżjonijiet tal-lingwi rispettivi ta' din id-Deċiżjoni, huma awtentiċi.Artikolu 3Din id-Deċiżjoni għandha tidħol fis-seħħ nhar l-1 ta' April 1995, sakemm ikunu ġew magħmula n-notifiki kollha taħt l-Artikolu 103(1) tal-Ftehim għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEE.Artikolu 4Din id-Deċiżjoni għandha tiġi ppubblikata fis-Sezzjoni taż-ŻEE ta', u fis-Suppliment taż-ŻEE għall-Ġurnal Uffiċjali tal-Komunitajiet Ewropej.Magħmula fi Brussel, fl-24 ta' Frar 1995.Għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEEIl-PresidentG. J. L. Avery[1] ĠU L 47, tat-2.3.1995, p. 29.[2] ĠU L 161, tad-29.6.1994, p. 3.--------------------------------------------------


text:
 12.5.2014
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 142/31
 Presuda Općeg suda od 21. ožujka 2014. – Yusef protiv Komisije
 (Predmet T-306/10) (1)
 ((„Zajednička vanjska i sigurnosna politika - Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata poveznih s Osamom bin Ladenom, mrežom Al-Qaidom i talibanima - Uredba (EZ) br. 881/2002 - Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora osobe kao posljedica njezinog uključenja u popis koji utvrđuje tijelo Ujedinjenih naroda - Odbor za sankcije - Posljedično uključenje u Prilog I. Uredbi br. 881/2002 - Odbijanje Komisije da izbriše to uključenje - Tužba zbog propusta - Temeljna prva - Pravo na saslušanje, pravo na učinkovit sudski nadzor i pravo na poštovanje prava vlasništva”))
 2014/C 142/39
 Jezik postupka: engleski
 Stranke
 Tužitelj: Hani El Sayyed Elsebai Yusef (London, Ujedinjena Kraljevina) (kojeg su zastupali E. Grieves, barrister, i H. Miller, solicitor, a zatim Grieves, Miller i P. Moser, QC, i R. Graham, solicitor)
 Tuženik: Europska komisija (zastupnik: E. Paasivirta, M. Konstantinidis i T. Scharf, agenti)
 Intervenijent koji podržava tuženika: Vijeće Europske unije (koje su zastupali E. Finnegan i R. Szostak, a zatim E. Finnegan, agenti)
 Predmet
 Zahtjev za utvrđenje, sukladno članku 265. UFEU-a, da je Komisija nezakonito propustila staviti izvan snage Uredbu Komisije (EZ) br. 1629/2005 od 5. listopada 2005. o 54. izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 881/2002 o određenim posebnim restriktivnim mjerama protiv određenih osoba i subjekata povezanih s Osamom bin Ladenom, mrežom Al-Qaidom i talibanima te stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 467/2001 (SL L 260, str. 9) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 157.) u dijelu koji se odnosi na tužitelja.
 Izreka
 1.
 Europska komisija povrijedila je obveze koje proizlaze iz UFEU-a i Uredbe Vijeća (EZ) br. 881/2002 o određenim posebnim restriktivnim mjerama protiv određenih osoba i subjekata povezanih s Osamom bin Ladenom, mrežom Al-Qaidom i talibanima te stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 467/2001 tako što je propustila ispraviti postupovne povrede i materijalne nezakonitosti koje su vezane za zamrzavanje sredstava Hani El Sayyed Elsebai Yusefa.
 2.
 U preostalom dijelu tužba se odbija.
 3.
 Komisiji se osim vlastitih troškova nalaže i snošenje troškova H. Yusefa, kao i iznosa koji su predujmljeni iz blagajne Općeg suda na ime besplatne pravne pomoći.
 4.
 Vijeće Europske unije snosit će vlastite troškove.
 (1) SL C 260, 25.9.2010.


text:
Mėlynoji antilopė, arba nilgau (Boselaphus tragocamelus) – jaučių (Bovinae) pošeimio dykaraginis žinduolis.
 Tai stambi antilopė, kurios kūno aukštis 120-150 cm, o sveria iki 245 kg. Priekinė kūno dalis masyvi, nugaros linija žemėja nuo keteros kryžmens link. Kailis trumpo plauko, tik ant sprando turi nedidelius karčius. Kaklo apačioje yra ilgesnių nukarusių plaukų. Patinų viršutinė kūno dalis melsvai pilka, patelių - pilkai ruda. Apatinė kūno dalis tiek patinų, tiek patelių šviesiai pilka. Priekinė kojų pusė su išilgine juoda juosta. Lūpos, pasmakrė, kaklo priekinės dalies apačia, paakiai, pasturgalio galas, kojų galinės dalies žiedinės juostos ir ovališkos dėmės baltos. Ragus turi tik patinai, jie trumpi (apie 20 cm ilgio) ir stori. Pamatinė ragų dalis trikampiška, viršutinė ovali, viršūnės kiek užlinkusios į vidų.
 Nilgau sutinkamos Indijoje, Pakistano rytuose ir Nepale. Gyvena atvirose lygumose ir kalvotose vietovėse, apaugusiose krūmais, pavieniais medžiais ar nedideliais miškeliais. Laikosi mažais būriais, kuriuos sudaro patelės su jaunikliais. Patinai gyvena pavieniui ar atskirais būriais. Minta krūmų ir medžių lapais, ūgliais, žoliniais augalais. Rujoja kovo - balandžio mėnesiais. Patinai rujos metu savotiškai rungtyniauja tarpusavyje - atsiklaupę ant priekinių kojų, stengiasi galva arba kaklu prispausti prie žemės priešininko galvą. Nėštumas trunka apie 8 mėnesius, gimsta 1-2 jaunikliai. Lytiškai subręsta 2-3 metų, gyvena iki 15 metų.
 Ši antilopė retai medžiojama, nes jos mėsa nėra skani, o ragai kaip trofėjus neįspūdingi.
 Šaltiniai
 Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 68-69 psl. ISBN 9986-443-36-9.
 Jaučiai


text:
 7.1.2012
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 L 4/17
 Seuls les textes originaux de l’UN/ECE ont un effet juridique dans le cadre du droit public international. La situation et la date d’entrée en vigueur doivent être vérifiées dans la dernière version du document TRANS/WP.29/343/Rev.X sur la situation à l’UN/ECE, disponible à l’adresse suivante:
 http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html
 Amendements 2010 au règlement no 4 de la Commission économique pour l’Europe des Nations unies (CEE-ONU) — Prescriptions uniformes relatives à l’homologation des dispositifs d’éclairage des plaques d’immatriculation arrière des véhicules à moteur et de leurs remorques
 Amendements au règlement no 4 publié au JO L 31 du 31.1.2009, p. 35.
 Comprenant:
 Complément 15 à la version originale du règlement — Date d’entrée en vigueur: 9 décembre 2010.
 Texte principal du règlement — modifier comme suit:
 Ajouter un nouveau paragraphe 5.5.3, libellé comme suit:
 «5.5.3.
 Un module d’éclairage doit être conçu de telle manière qu’avec ou sans l’usage d’outils, il ne soit mécaniquement interchangeable avec une source lumineuse homologuée remplaçable.»


text:
 Важна правна забележка
 |
 22001D0118(04)
 Официален вестник n° L 015 , 18/01/2001 стр. 0008 - 0009 специално чешко издание глава 11 том 05 стр. 209 - 210 специално испанско издание глава 11 том 05 стр. 209 - 210 специално унгарско издание глава 11 том 05 стр. 209 - 210 специално литвийско издание глава 11 том 05 стр. 209 - 210 LV.ES глава 11 том 05 стр. 209 - 210 MT.ES глава 11 том 05 стр. 209 - 210 PL.ES глава 11 том 05 стр. 209 - 210 SK.ES глава 11 том 05 стр. 209 - 210 специално словенско издание глава 11 том 05 стр. 209 - 210
 Решение на Съвместния комитет на ЕИПNo 129/1999от 5 ноември 1999 годинаотносно изменение на приложение I (ветеринарни и фитосанитарни въпроси) към Споразумението за ЕИПСЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,като взе предвид Споразумението за Европейско икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейско икономическо пространство, по-нататък наричано "Споразумението", и по специално член 98 от него,като има предвид, че:(1) Приложение I към споразумението беше изменено с Решение No 76/1999 на Съвместния комитет на ЕИП от 25 юни 1999 г. [1].(2) Решение 98/692/ЕО на Комисията от 26 ноември 1998 г. относно изменение на Решение 98/256/ЕО относно някои спешни мерки за защита срещу спонгиформната енцефалопатия по говедата [2] следва да се включи в споразумението.(3) Решение 98/745/ЕО на Съвета от 17 декември 1998 г. относно изменение на Решение 97/534/ЕО на Комисията относно забрана на употреба на материали, представляващи риск от трансмисивна спонгиформна енцефалопатия [3] следва да се включи в споразумението.(4) Решение 1999/38/ЕО на Съвета от 21 декември 1998 г. относно отмяна на Решение 98/104/ЕО относно някои защитни мерки, свързани с класическа чума по свинете в Германия [4] следва да се включи в Споразумението.(5) Настоящото решение не се прилага за Исландия и Лихтенщайн,РЕШИ:Член 1Следното тире се добавя към точка 77 (Решение 98/256/ЕО на Съвета) в част 1.2 на глава I на приложение I към Споразумението:- "— 398 D 0692: Решение 98/692/ЕО на Комисията от 25 ноември 1998 г. (ОВ L 328, 4.12.1998 г., стр. 28)."Член 2Следното тире се добавя към точка 64 (Решение 97/534/ЕО на Комисията) в част 1.2. на глава I на приложение I към Споразумението:- "— 398 D 0745: Решение 98/745/ЕО на Съвета от 17 декември 1998 г. (ОВ L 358, 31.12.1998 г., стр. 113)."Член 3Следната точка се добавя след точка 73 (Решение 98/104/ЕО на Комисията) в част 1.2 на глава I на приложение I към Споразумението:"73а. 399 D 0038: Решение 1999/38/ЕО на Съвета от 21 декември 1998 г. относно отмяна на Решение 98/104/ЕО относно някои защитни мерки, свързани с класическа чума по свинете в Германия (ОВ L 11, 16.1.1999 г., стр. 46)."Член 4Точка 73 (Решение 98/104/ЕО на Комисията) в част 1.2 на глава I на приложение I към споразумението се отменя.Член 5Текстовете на Решения 98/692/ЕО и 1999/38/ЕО и Решение 98/745/ЕО на норвежки език, които са приложени към версията на норвежки език към настоящото решение, са автентични.Член 6Настоящото решение влиза в сила на 6 ноември 1999 г., при условие че всички нотификации до Съвместния комитет на ЕИП съгласно член 103, параграф 1 от Споразумението са направени.Член 7Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските общности.Съставено в Брюксел на 5 ноември 1999 година.За Съвместния комитет на ЕИППредседателN. v. Liechtenstein[1] ОВ L 296, 23.11.2000 г., стр. 1.[2] ОВ L 328, 4.12.1998 г., стр. 28.[3] ОВ L 358, 31.12.1998 г., стр. 113.[4] ОВ L 11, 16.1.1999 г., стр. 46.--------------------------------------------------


type: legislation

text:
 5.3.2014
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 65/8
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) NR. 204/2014 AL COMISIEI
 din 20 februarie 2014
 de înregistrare a unei denumiri în Registrul denumirilor de origine protejate și al indicațiilor geografice protejate [Aceituna de Mallorca / Aceituna Mallorquina / Oliva de Mallorca / Oliva Mallorquina (DOP)]
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (UE) nr. 1151/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 noiembrie 2012 privind sistemele din domeniul calității produselor agricole și alimentare (1), în special articolul 52 alineatul (2),
 întrucât:
 (1)
 În conformitate cu articolul 50 alineatul 2 litera (a) din Regulamentul (UE) nr. 1151/2012, cererea de înregistrare a denumirii „Aceituna de Mallorca” / „Aceituna Mallorquina” / „Oliva de Mallorca” / „Oliva Mallorquina” depusă de Spania a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 (2).
 (2)
 Deoarece Comisiei nu i s-a comunicat nicio declarație de opoziție în conformitate cu articolul 51 din Regulamentul (UE) nr. 1151/2012, denumirea „Aceituna de Mallorca” / „Aceituna Mallorquina” / „Oliva de Mallorca” / „Oliva Mallorquina” ar trebui, prin urmare, înregistrată,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Se înregistrează denumirea care figurează în anexa la prezentul regulament.
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 20 februarie 2014.
 Pentru Comisie, pentru președinte
 Dacian CIOLOȘ
 Membru al Comisiei
 (1) JO L 343, 14.12.2012, p. 1.
 (2) JO C 276, 25.9.2013, p. 17.
 ANEXĂ
 Produse agricole destinate consumului uman enumerate în anexa I la tratat:
 Clasa 1.6. Fructe, legume și cereale în stare proaspătă sau prelucrate
 SPANIA
 Aceituna de Mallorca / Aceituna Mallorquina / Oliva de Mallorca / Oliva Mallorquina (DOP)


text:
 Fontos jogi nyilatkozat
 |
 21999D0513(03)
 Hivatalos Lap L 123 , 13/05/1999 o. 0062 - 0063
 Az EGT-Vegyesbizottság 67/98 határozata(1998. július 4.)az EGT-Megállapodás VI. mellékletének (szociális biztonság) módosításárólAZ EGT-VEGYESBIZOTTSÁG,tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra (a továbbiakban: a megállapodás), amely az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás kiigazításáról szóló jegyzőkönyv módosított, és különösen annak 98. cikkére,mivel a megállapodás VI. mellékletét az 1998. március 27-i 24/98 EGT-vegyesbizottsági határozat [1] módosította;mivel a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló 1408/71/EGK rendelet, valamint az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló 574/72/EGK rendelet módosításáról szóló, 1997. június 27-i 1290/97/EK tanácsi rendeletet [2] be kell építeni a megállapodásba;mivel számos, a 574/72/EGK tanácsi rendeletre vonatkozó kiigazítást naprakésszé kell tenni,A KÖVETKEZŐKÉPPEN HATÁROZOTT:1. cikkA megállapodás VI. mellékletének 1. pontja (1408/71/EGK tanácsi rendelet) a kiigazítások előtt a következő szöveggel egészül ki:"és az alábbi későbbi módosításokkal:- 397 R 1290: A Tanács 1997.június 27-i 1290/97/EK rendelete (HL L 176., 1997.7.4., 1. o.)."2. cikkA megállapodás VI. mellékletének 2. pontja (574/72/EGK tanácsi rendelet) a következőképpen módosul:1. A kiigazítások előtt a következő szöveggel egészül ki:"és az alábbi későbbi módosításokkal:- 397 R 1290: A Tanács 1997.június 27-i 1290/97/EK rendelete (HL L 176., 1997.7.4., 1. o.)."2. A g) kiigazítás"153. NORVÉGIA - EGYESÜLT KIRÁLYSÁG"pontjának szövege helyébe a következő szöveg lép:"Az 1997. március 20-i és 1997. április 3-i levélváltás a rendelet 36. cikkének (3) bekezdésével és 63. cikkének (3) bekezdésével (a természetbeni ellátások költségeinek megtérítése vagy a megtérítésről való lemondás), valamint a végrehajtási rendelet 105. cikkével (az igazgatási ellenőrzések és egészségügyi felülvizsgálatok költségeiről való lemondás) kapcsolatban."3. Az m) kiigazítás"P. IZLAND"pontjának szövege helyébe a következő szöveg lép:"1. A rendelet 13. cikke (2) bekezdése d) pontjának, 14. cikke (1) bekezdése a) pontjának, 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának, 14a. cikke (1) bekezdése a) pontjának, 14a. cikke (2) bekezdésének, 14a. cikke (4) bekezdésének, 14b. cikke (2) bekezdésének, 14b. cikke (4) bekezdésének és 14c. cikke a) pontjának, valamint a végrehajtási rendelet 11. cikke, 11a. cikke, 12a. cikke (2) bekezdése a) pontjának, 12a. cikke (5) bekezdése c) pontjának és 12a. cikke (7) bekezdése a) pontjának alkalmazásában:Alþjóðadeild Tryggingastofnunar ríkisins (Állami Szociális Biztonsági Intézet Nemzetközi Részlege), Reykjavík.2. A rendelet 17. cikke alkalmazásában:Heilbrigðis- og tryggingamálaráðuneytið (Egészségügyi és Szociális Biztonsági Minisztérium), Reykjavík.3. A rendelet III. címe 1., 2., 3., 4., 5. és 8. fejezetének, valamint a végrehajtási rendelet e rendelkezésekhez kapcsolódó rendelkezéseinek alkalmazásában:Tryggingastofnun ríkisins (Állami Szociális Biztonsági Intézet), Reykjavík.4. A rendelet III. címe 6. fejezetének, valamint a végrehajtási rendelet e rendelkezésekhez kapcsolódó rendelkezéseinek alkalmazásában:Atvinnuleysistryggingasjóđur, vinnumálaskrifstofan (Munkanélküli-biztosító Pénztár), Reykjavík.5. A rendelet III. címe 7. fejezetének, valamint a végrehajtási rendelet e rendelkezésekhez kapcsolódó rendelkezéseinek alkalmazásában:Ríkisskattstjóri (a pénzügyi szerv igazgatója), Reykjavík."3. cikkA 1290/97/EK tanácsi rendelet izlandi és norvég nyelvű szövegei, melyek e határozat megfelelő nyelvi változatának mellékletét képezik, hitelesek.4. cikkEz a határozat 1998. július 5-én lép hatályba, amennyiben a megállapodás 103. cikkének (1) bekezdése szerint előírt összes értesítést eljuttatták az EGT-Vegyesbizottsághoz.5. cikkEzt a határozatot az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának EGT-re vonatkozó részében, illetve EGT-kiegészítésében közzé kell tenni.Kelt Brüsszelben, 1998. július 4-én.az EGT-Vegyesbizottság részérőlaz elnökF. Barbaso[1] HL L 310., 1998.11.19., 4. o.[2] HL L 176., 1997.7.4., 1. o.--------------------------------------------------


text:
 11.10.2007
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 266/21
 AFGØRELSE TRUFFET AF DET BLANDEDE EØS-UDVALG
 Nr. 58/2007
 af 8. juni 2007
 om ændring af bilag XX (Miljø) til EØS-aftalen
 DET BLANDEDE EØS-UDVALG HAR —
 under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde som ændret ved protokollen om tilpasning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, i det følgende benævnt »aftalen«, særlig artikel 98, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Bilag XX til aftalen blev ændret ved afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 36/2007 af 27. april 2007 (1).
 (2)
 Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 166/2006 af 18. januar 2006 om oprettelse af et europæisk register over udledning og overførsel af forurenende stoffer og om ændring af Rådets direktiv 91/689/EØF og 96/61/EF (2) bør indarbejdes i aftalen —
 TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:
 Artikel 1
 I bilag XX til aftalen foretages følgende ændringer:
 1)
 Følgende punkt indsættes efter punkt 1g (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/42/EF):
 »1h.
 32006 R 0166: Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 166/2006 af 18. januar 2006 om oprettelse af et europæisk register over udledning og overførsel af forurenende stoffer og om ændring af Rådets direktiv 91/689/EØF og 96/61/EF (EUT L 33 af 4.2.2006, s. 1).«
 2)
 Følgende indsættes i punkt 1f (Rådets direktiv 96/61/EF):
 », ændret ved:
 —
 32006 R 0166: Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 166/2006 af 18. januar 2006 (EUT L 33 af 4.2.2006, s. 1).«
 3)
 Følgende led tilføjes i punkt 32a (Rådets direktiv 91/689/EØF):
 »—
 32006 R 0166: Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 166/2006 af 18. januar 2006 (EUT L 33 af 4.2.2006, s. 1).«
 Artikel 2
 Den islandske og den norske udgave af forordning (EF) nr. 166/2006, der offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-tillæg, er autentiske.
 Artikel 3
 Denne afgørelse træder i kraft den 9. juni 2007, forudsat at Det Blandede EØS-udvalg har modtaget alle meddelelser i henhold til aftalens artikel 103, stk. 1 (3).
 Artikel 4
 Denne afgørelse offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-afsnit og EØS-tillæg.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 8. juni 2007.
 På vegne af Det Blandede EØS-udvalg
 Alan SEATTER
 Formand
 (1) EUT L 209 af 9.8.2007, s. 65.
 (2) EUT L 33 af 4.2.2006, s. 1.
 (3) * Ingen forfatningsmæssige krav angivet.


text:
 Важна правна забележка
 |
 22002D0123(01)
 Официален вестник n° L 336 , 12/12/2002 стр. 0019 - 0020 специално чешко издание глава 11 том 07 стр. 386 - 387 специално испанско издание глава 11 том 07 стр. 386 - 387 специално унгарско издание глава 11 том 07 стр. 386 - 387 специално литвийско издание глава 11 том 07 стр. 386 - 387 LV.ES глава 11 том 07 стр. 386 - 387 MT.ES глава 11 том 07 стр. 386 - 387 PL.ES глава 11 том 07 стр. 386 - 387 SK.ES глава 11 том 07 стр. 386 - 387 специално словенско издание глава 11 том 07 стр. 386 - 387
 Решение на Съвместния комитет на ЕИПNo 123/2002от 27 септември 2002 годиназа изменение на приложение I (Ветеринарни и фитосанитарни въпроси) към Споразумението за ЕИПСЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с протокола за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, по-нататък наричано "Споразумението", и по-специално член 98 от него,като има предвид, че:(1) Приложение I към Споразумението беше изменено с Решение No 80/2002 на Съвместния комитет на ЕИП от 25 юни 2002 г. [1].(2) Директива 2001/64/ЕО на Съвета от 31 август 2001 г. за изменение на Директиви 66/401/ЕИО относно търговията със семена от фуражни култури и 66/402/ЕИО относно търговията със семена от зърнени култури [2] трябва да бъде включена в Споразумението.(3) Директива 2002/8/ЕО на Комисията от 6 февруари 2002 г. за изменение на Директиви 72/168/ЕИО и 72/180/ЕИО по отношение на определянето на отличителните белези и минималните условия за изпитване на сортове от зеленчукови и полски култури [3] трябва да бъде включена в Споразумението.(4) Решение 2002/98/ЕО на Комисията от 28 януари 2002 г. относно разрешаване на временна търговия на семена от видове, които не отговарят на изискванията на Директива 69/208/ЕИО на Съвета [4] трябва да бъде включено в Споразумението,РЕШИ:Член 1Глава III от приложение I към Споразумението се изменя, както следва:1. Към точки 2 (Директива 66/401/ЕИО на Съвета) и 3 (Директива 66/402/ЕИО на Съвета) в част I се добавя следното тире:- "— 32001 L 0064: Директива 2001/64/ЕО от 31 август 2001 г. (ОВ L 234, 1.9.2001 г., стр. 60)."2. Към точки 7 (Директива 72/168/ЕИО на Комисията) и 8 (Директива 72/180/ЕИО на Комисията) в част I се добавя следното:"изменена с:- 32002 L 0008: Директива 2002/8/ЕО на Комисията от 6 февруари 2002 г. (ОВ L 37, 7.2.2002 г., стр. 7)."3. След точка 16 (Решение 2000/165/ЕО на Комисията) в част II се вмъква следнота точка:"17. 32002 D 0098: Решение 2002/98/ЕО на Комисията от 28 януари 2002 г. относно разрешаване на временна търговия на семена от видове, които не отговарят на изискванията на Директива 69/208/ЕИО на Съвета (ОВ L 37, 7.2.2002 г., стр. 14)."Член 2Текстовете на Директиви 2001/64/ЕО и 2002/8/ЕО и Решение 2002/98/ЕО на исландски и норвежки език, които предстои да бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските общности, са автентични.Член 3Настоящото решение влиза в сила на 5 октомври 2002 г., при условие че всички нотификации до Съвместния комитет на ЕИП [*****] съгласно член 103, параграф 1 от Споразумението са направени.Член 4Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Еврoпейските общности.Съставено в Брюксел на 27 септември 2002 година.За Съвместния комитет на ЕИППредседателGunnar Snorri Gunnarsson[1] ОВ L 266, 3.10.2002 г., стр. 26.[2] ОВ L 234, 1.9.2001 г., стр. 60.[3] ОВ L 37, 7.2.2002 г., стр. 7.[4] ОВ L 37, 7.2.2002 г., стр. 14.[*****] Не са посочени конституционни изисквания.--------------------------------------------------


text:
 Avis juridique important
 |
 21999D0212(01)
 Decisión no 1/1999 del Consejo de asociación entre las Comunidades Europeas y sus Estados miembros, por una parte, y la República de Bulgaria, por otra, de 28 de enero de 1999, que modifica el Protocolo no 4 del Acuerdo europeo por el que se crea una asociación entre las Comunidades Europeas y sus Estados miembros, por una parte, y la República de Bulgaria, por otra
 Diario Oficial n° L 038 de 12/02/1999 p. 0048 - 0054
 DECISIÓN N° 1/1999 DEL CONSEJO DE ASOCIACIÓN entre las Comunidades Europeas y sus Estados miembros, por una parte, y la República de Bulgaria, por otra de 28 de enero de 1999 que modifica el Protocolo n° 4 del Acuerdo europeo por el que se crea una asociación entre las Comunidades Europeas y sus Estados miembros, por una parte, y la República de Bulgaria, por otra (1999/122/CE)EL CONSEJO DE ASOCIACIÓN,Visto el Acuerdo europeo por el que se crea una asociación entre las Comunidades Europeas y sus Estados miembros, por una parte, y la República de Bulgaria, por otra (1), rubricado en Bruselas el 8 de marzo de 1993 y, en particular, el artículo 38 de su Protocolo n° 4 (2),Considerando que, para el buen funcionamiento del sistema ampliado de acumulación que permita el uso de materias originarias de la Comunidad Europea, Polonia, Hungría, la República Checa, la República Eslovaca, Bulgaria, Rumania, Letonia, Lituania, Estonia, Eslovenia, el Espacio Económico Europeo, en lo sucesivo denominado «EEE», Islandia, Noruega o Suiza, resulta pertinente proceder a la modificación de la definición del concepto de «productos originarios» que figura en el Protocolo n° 4;Considerando que parece oportuno mantener vigente hasta el 31 de diciembre de 2000 el sistema de tipos a tanto alzado previsto en el artículo 15 del Protocolo n° 4, relativo a la prohibición de reintegro o exención de los derechos de aduana;Considerando que, habida cuenta de la situación particular existente entre la Comunidad y Turquía para los productos industriales, está justificado ampliar también a los productos industriales originarios de Turquía el sistema de acumulación antes citado;Considerando que, con el fin de facilitar el comercio y simplificar los obstáculos administrativos, sería aconsejable modificar el texto de los artículo 3, 4 y 12 el Protocolo n° 4;Considerando que en la lista de los requisitos de transformación recogidos en el Protocolo respecto a las materias no originarias para que puedan obtener el carácter originario, es imprescindible introducir algunas correcciones para tener en cuenta, por una parte, la evolución de las técnicas de transformación y, por otra, las situaciones de escasez de materias primas,DECIDE:Artículo 1 El Protocolo n° 4 relativo a la definición de la noción de productos originarios y a los métodos de cooperación administrativa quedará modificado de la manera siguiente:1) La letra i) del artículo 1 se sustituirá por el texto siguiente:«i) "valor añadido": el precio franco fábrica menos el valor en aduana de cada uno de los productos incorporados que sean originarios de los demás países citados en los artículos 3 y 4, o, si no se conoce o no puede determinarse el valor en aduana, el primer precio comprobable pagado por las materias en la Comunidad o en Bulgaria.».2) Los artículos 3 y 4 se sustituirán por el texto siguientes:«Artículo 3Acumulación en la Comunidad1. Sin perjuicio de lo dispuesto en el apartado 1 del artículo 2, los productos serán considerados originarios de la Comunidad si son obtenidos en ella empleando materias originarias de la Comunidad, Bulgaria, Polonia, Hungría, la República Checa, la República Eslovaca, Rumania, Letonia, Lituania, Estonia, Eslovenia, Islandia, Noruega, Suiza [incluido Liechtenstein (*)] o Turquía (**), de conformidad con el Protocolo relativo a las reglas de origen, anexo a los acuerdos entre la Comunidad y cada uno de estos países, con la condición de que hayan sido objeto en la Comunidad de operaciones que vayan más allá de las citadas en el artículo 7 del presente Protocolo. No será necesario que estas materias hayan sido objeto de elaboraciones o transformaciones suficientes.2. Cuando las elaboraciones o transformaciones efectuadas en la Comunidad no vayan más allá de las citadas en el artículo 7, el producto obtenido se considerará originario de la Comunidad únicamente cuando el valor añadido allí supere al valor de las materias utilizadas originarias de cualquiera de los países a que se hace referencia en el apartado 1. Si este no fuera el caso, el producto obtenido será considerado originario del país que aporte el valor más elevado a las materias originarias utilizadas en su fabricación en la Comunidad.3. Los productos originarios de uno de los países citados en el apartado 1, que no sean objeto de ninguna operación en la Comunidad, conservarán su origen cuando sean exportados a uno de estos países.4. La acumulación prevista en el presente artículo sólo podrá aplicarse cuando los materiales utilizados hayan adquirido el carácter de productos originarios por la aplicación de unas normas de origen idénticas a las previstas en el presente Protocolo.La Comunidad proporcionará a Bulgaria, a través de la Comisión de las Comunidades Europeas, los detalles de los acuerdos y sus correspondientes normas de origen que hayan celebrado con los demás países citados en el apartado 1. La Comisión de las Comunidades Europeas publicará en la Serie C del Diario Oficial de las Comunidades Europeas la fecha en que los países citados en el apartado 1 que hayan cumplido las condiciones necesarias podrán aplicar la acumulación prevista en el presente artículo.Artículo 4Acumulación en Bulgaria1. Sin perjuicio de lo dispuesto en el apartado 2 del artículo 2, los productos serán considerados originarios de Bulgaria si son obtenidos allí empleando materias originarias de la Comunidad, Bulgaria, Polonia, Hungría, la República Checa, la República Eslovaca, Rumania, Letonia, Lituania, Estonia, Eslovenia, Islandia, Noruega, Suiza [incluido Liechtenstein (*)] o Turquía (**), de conformidad con el Protocolo relativo a las reglas de origen, anexo a los acuerdos entre Bulgaria y cada uno de estos países, con la condición de que hayan sido objeto en Bulgaria de operaciones que vayan más allá de las citadas en el artículo 7 del presente Protocolo. No será necesario que estas materias hayan sido objeto de elaboraciones o transformaciones suficientes.2. Cuando las elaboraciones o transformaciones efectuadas en Bulgaria no vayan más allá de las citadas en el artículo 7, el producto obtenido se considerará originario de Bulgaria únicamente cuando el valor añadido allí supere al valor de las materias utilizadas originarias de cualquiera de los países a que se hace referencia en el apartado 1. Si este no fuera el caso, el producto obtenido será considerado originario del país que aporte el valor más elevado a las materias originarias utilizadas en su fabricación en Bulgaria.3. Los productos originarios de uno de los países citados en el apartado 1, que no sean objeto de ninguna operación en Bulgaria, conservarán su origen cuando sean exportados a uno de estos países.4. La acumulación prevista en el presente artículo sólo podrá aplicarse cuando los materiales utilizados hayan adquirido el carácter de productos originarios por la aplicación de unas normas de origen idénticas a las previstas en el presente Protocolo.Bulgaria proporcionará a la Comunidad, a través de la Comisión de las Comunidades Europeas, los detalles de los acuerdos y sus correspondientes normas de origen que hayan celebrado con los demás países citados en el apartado 1. La Comisión de las Comunidades Europeas publicará en la Serie C del Diario Oficial de las Comunidades Europeas la fecha en que los países citados en el apartado 1 que hayan cumplido las condiciones necesarias podrán aplicar la acumulación prevista en el presente artículo.(*) El Principado de Liechtenstein posee una unión aduanera con Suiza y es Parte contratante del Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo,(**) La acumulación prevista en el presente artículo no se aplicará a los materiales originarios de Turquía que figuran en la lista del anexo V del presente Protocolo.».3) El artículo 12 se sustituirá por el texto siguiente:«Artículo 12Principio de territorialidad1. Las condiciones enunciadas en el título II relativas a la adquisición del carácter de producto originario deberán cumplirse sin interrupción en la Comunidad o en Bulgaria, a reserva de los dispuesto en la letra c) del apartado 1 del artículo 2, en los artículos 3 y 4 y en el apartado 3 del presente artículo.2. En el caso de que las mercancías originarias exportadas de la Comunidad o de Bulgaria a otro país sean devueltas, salvo lo dispuesto en los artículos 3 y 4, deberán considerarse no originarias, a menos que pueda demostrarse, a satisfacción de las autoridades aduaneras, que:a) las mercancías devueltas son las mismas que fueron exportadas; yb) no han sufrido más operaciones de las necesarias para su conservación en buenas condiciones mientras se encontraban en dicho país o mientras eran exportadas.3. La adquisición del carácter originario en las condiciones enunciadas en el título II, no se producirá por una elaboración o transformación efectuada fuera de la Comunidad o de Bulgaria sobre materias exportadas de la Comunidad o de Bulgaria y posteriormente reimportadas, con la condición de que:a) dichas materias hayan sido enteramente obtenidas en la Comunidad o en Bulgaria, o que antes de su exportación hayan sido objeto de elaboraciones o transformaciones que vayan más allá de las operaciones insuficientes contempladas en el artículo 7; yb) pueda demostrarse, a satisfacción de las autoridades aduaneras:i) que las mercancías reimportadas sean el resultado de la elaboración o transformación de las materias exportadas, yii) que el valor añadido total adquirido fuera de la Comunidad o de Bulgaria de conformidad con el presente artículo no supere el 10 % del precio franco fábrica del producto final para el que se alega el carácter originario.4. A efectos de la aplicación del apartado 3, las condiciones enunciadas en el título II relativas a la adquisición del carácter originario no se aplicarán a las elaboraciones o transformaciones efectuadas fuera de la Comunidad o de Bulgaria. Sin embargo, cuando, en la lista del anexo II, se aplique una norma que establezca el valor máximo de las materias no originarias utilizadas para determinar el carácter originario del producto final, el valor total de las materias no originarias utilizadas en el territorio de la parte de que se trate y el valor añadido total adquirido fuera de la Comunidad o de Bulgaria de conformidad con el presente artículo no deberán superar el porcentaje indicado.5. A efectos de la aplicación de los apartados 3 y 4, se entenderá por valor "añadido total" el conjunto de los costes acumulados fuera de la Comunidad o de Bulgaria, incluido el valor de las materias incorporadas.6. Los apartados 3 y 4 no se aplicarán a los productos que no cumplan las condiciones previstas en la lista del anexo II y que no puedan considerarse que hayan sufrido una fabricación o elaboración suficientes salvo en aplicación de la tolerancia general del apartado 2 del artículo 6.7. Los apartados 3 y 4 no se aplicarán a los productos clasificados en los capítulos 50 a 63 del sistema armonizado.8. Con arreglo al presente artículo, las elaboraciones o transformaciones efectuadas fuera de la Comunidad o de Bulgaria deberán realizarse al amparo del régimen de perfeccionamiento pasivo o de un sistema similar.».4) En los artículos 13, 14, 15, 17, 21, 27, 30 y 32, la expresión «citados en el artículo 4» se sustituirá por la expresión «citados en los artículos 3 y 4».5) En el último párrafo del punto 6 del artículo 15 la fecha de «31 de diciembre de 1998» se sustituirá por la fecha «31 de diciembre de 2000».6) En el artículo 26 la expresión «C2/CP3» se sustituirá por la de «CN22/CN23».7) En la nota 5.2 del anexo I:a) entre la mención:«- filamentos artificiales» y«- fibras sintéticas discontinuas de polipropileno»se insertará la mención siguiente:«- hilo conductor eléctrico»;b) se suprimirá el quinto ejemplo «(una alfombra de bucles . . . se han utilizado tres materias textiles básicas).».8) El anexo II se modificará de la manera siguiente:a) se insertará la norma siguiente entre las normas relativas a las partidas SA 2202 y 2208:>SITIO PARA UN CUADRO>b) la norma relativa al capítulo 57 se sustituirá por el texto siguiente:>SITIO PARA UN CUADRO>c) la norma relativa a la partida del SA 7006 se sustituirá por el texto siguiente:>SITIO PARA UN CUADRO>d) la norma relativa a la partida del SA 7601 se sustituirá por el texto siguiente:>SITIO PARA UN CUADRO>9) Se añadirá el anexo siguiente:«ANEXO V>SITIO PARA UN CUADRO>Artículo 2 La presente Decisión entrará en vigor el día de su adopción. Será aplicable a partir del 1 de enero de 1999.Hecho en Bruselas, el 28 de enero de 1999.Por el Consejo de asociaciónEl PresidenteJ. FISCHER(1) DO L 358 de 31. 12. 1994, p. 3.(2) El Protocolo n° 4 fue sustituido por la Decisión n° 1/97 del Consejo de asociación (DO L 134 de 24. 5. 1997, p. 1).


text:
Talmud (heebrea keeles תלמוד 'õpetus', 'õppimine') on judaismi pärimuste kogu, mis koostati 2. sajandist kuni 5. sajandini.
 Talmud on kirjatundjate ehk rabide koostatud, toora juurde kuuluv pärimus.
 Selle koostamine jõudis lõpule 450. aastatel. Talmudis on seletused ja juhised mitmesugusteks elulisteks olukordadeks, sealhulgas jumalateenistuse ja judaistlike pühade pidamiseks. See on "esivanemate pärimuse" kogumik, millele ka Uues Testamendis viidatakse.
 Talmudi osad on "Mišna" ja "Gemara". On leitud Babüloonia talmud ja Jeruusalemma talmud.
 Viited
 Kirjandus
 "Isad". Talmudi 4. osa 9. traktaat. Heebrea keelest tõlkinud ja kommenteerinud Andres Gross ja Marju Lepajõe, järelsõna: Tapani Harviainen. Kirjastus Perioodika, Tallinn, Loomingu Raamatukogu 1990, nr 6, 48 lk
 Ben Zion Bokser, "Talmudi tarkuseraamat: juudi rahva tuhandeaastane vaimuvaramu" (The wisdom of the Talmud: a thousand years of Jewish thought). Inglise keelest tõlkinud Maia Planhof. Ersen, Tallinn 2004, 272 lk; ISBN 9985767993
 Judaism