type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 1.2.2016
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 C 38/35
 Αναίρεση που άσκησε στις 15 Νοεμβρίου 2015 η Ana Pérez Gutiérrez κατά της αποφάσεως που εξέδωσε το Γενικό Δικαστήριο (τρίτο τμήμα) στις 9 Σεπτεμβρίου 2015 στην υπόθεση T-168/14, Pérez Gutierrez κατά Επιτροπής
 (Υπόθεση C-604/15 P)
 (2016/C 038/48)
 Γλώσσα διαδικασίας: η ισπανική
 Διάδικοι
 Αναιρεσείουσα: Ana Pérez Gutiérrez (εκπρόσωπος: J. Soler Puebla, abogado)
 Αντίδικος κατ’ αναίρεση: Ευρωπαϊκή Επιτροπή
 Αιτήματα
 Η αναιρεσείουσα ζητεί από το Δικαστήριο:
 Να αναιρέσει και να ακυρώσει την απόφαση του Γενικού Δικαστηρίου της 9ης Σεπτεμβρίου, να εξακολουθήσει τη διαδικασία και να εκδώσει νέα απόφαση με την οποία:
 1.
 Να αναγνωρίζεται ο παράνομος χαρακτήρας της προσβολής των δικαιωμάτων επί της τιμής, του σεβασμού της οικογενειακής ζωής και της ιδίας εικόνας, λόγω χρήσεως χωρίς άδεια της φωτογραφίας του Patrick Johannes Jacquemyn, όταν η Ευρωπαϊκή Επιτροπή πρόσθεσε τη φωτογραφία του στη συλλογή φωτογραφιών που συνοδεύουν προειδοποιήσεις σχετικές με την υγεία για τα προϊόντα καπνού στην Ευρωπαϊκή Ένωση.
 2.
 Να υποχρεωθεί η Επιτροπή να καταβάλει στην ενάγουσα το ποσό των 181 104 € ως διαφυγόν κέρδος.
 3.
 Να υποχρεωθεί η Επιτροπή να καταβάλει στην ενάγουσα το ποσό του ενός λεπτού του ευρώ (0,01 €) ανά πακέτο ή προϊόν καπνού επί του οποίου εμφανίζεται η φωτογραφία του Patrick Jacquemyn· το συνολικό ποσό θα προσδιοριστεί κατά την εκτέλεση της αποφάσεως και ανέρχεται επί του παρόντος σε είκοσι επτά εκατομμύρια πεντακόσιες ογδόντα οκτώ χιλιάδες πεντακόσια είκοσι τέσσερα ευρώ (27 588 524 €).
 4.
 Να υποχρεωθεί η Επιτροπή να καταβάλει στην ενάγουσα αποζημίωση για το κέρδος που αποκόμισε από την αθέμιτη χρήση της φωτογραφίας του Patrick Jacquemyn, το οποίο ανέρχεται στο ποσό των 13 790 000 € στην Ισπανία, τόπο κατοικίας της ενάγουσας και του Patrick Jacquemyn.
 Λόγοι αναιρέσεως και κύρια επιχειρήματα
 Ασυμφωνίες μεταξύ της προφορικής διαδικασίας και του περιεχομένου της αποφάσεως
 Η αναιρεσείουσα ουδέποτε δέχθηκε τις δηλώσεις της Ευρωπαϊκής Επιτροπής, αλλά συγκατατέθηκε μόνον στην εκπρόθεσμη προσκόμιση των εγγράφων χωρίς διαγεγραμμένα στοιχεία, γεγονός που δεν διευκρινίζεται στην απόφαση.
 Παράβαση του άρθρου 15, παράγραφος 3, της Συνθήκης για τη Λειτουργία της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 Παραβίαση της αρχής της Ένωσης περί προσβάσεως των πολιτών της Ένωσης στα έγγραφα που έχουν χρησιμοποιηθεί από οποιοδήποτε όργανο της Ένωσης για τη λήψη αποφάσεων. Η αναιρεσείουσα ζήτησε επανειλημμένως τα έγγραφα που συνδέονται με τα δικαιώματα επί της εικόνας σε σχέση με την επίμαχη φωτογραφία και ουδέποτε τα έλαβε.
 Έλλειψη και ανεπάρκεια αποδείξεων ως αποτέλεσμα της παραλείψεως του Γενικού Δικαστηρίου να διεξαγάγει έρευνα επί της υποθέσεως
 Οι αποδείξεις που ζήτησε η αναιρεσείουσα δεν προσκομίστηκαν και όσες προσκομίστηκαν δεν είχαν καμιά αποδεικτική ισχύ, καθώς σχεδόν όλα τους τα στοιχεία είχαν διαγραφεί.
 Παραβίαση της αρχής της εκατέρωθεν ακροάσεως και της ισότητας των δικονομικών όπλων
 Στα έγγραφα που προσκόμισε η Ευρωπαϊκή Επιτροπή τα στοιχεία είχαν διαγραφεί, με αποτέλεσμα να μην είναι δυνατή η αντιπαραβολή εκ μέρους της ενάγουσας· ως εκ τούτου, η αναιρεσείουσα ισχυρίζεται ότι δεν αποτελούν έγκυρα αποδεικτικά στοιχεία και δεν μπορούν να χαρακτηριστούν ως τέτοια από το Γενικό Δικαστήριο.
 Παραποίηση των πραγματικών περιστατικών (Distort of facts)
 Τα έγγραφα με τα διαγεγραμμένα στοιχεία οδήγησαν το Γενικό Δικαστήριο στο συμπέρασμα ότι τηρήθηκε η αρχή της νομιμότητας κατά την προβαλλόμενη φωτογράφιση και η αναιρεσείουσα δεν είχε τη δυνατότητα να αντικρούσει την εν λόγω παραποίηση της πραγματικότητας, διότι από τα έγγραφα έλειπαν όλα τα αποδεικτικά στοιχεία. Η διαγραφή των στοιχείων στα έγγραφα πραγματοποιήθηκε κατ’ εσφαλμένη εφαρμογή των αρχών της προστασίας των δεδομένων που απορρέουν από την οδηγία του 1995 (1).
 (1) Οδηγία 95/46/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου, της 24ης Οκτωβρίου 1995, για την προστασία των φυσικών προσώπων έναντι της επεξεργασίας δεδομένων προσωπικού χαρακτήρα και για την ελεύθερη κυκλοφορία των δεδομένων αυτών (EE L 281 της 23.11.1995, σ. 31).


type: other

text:
CORRIDA DO FOGO 2018
 Parque Dos Ventos - Boca do Rio, Salvador - BA, 41706-740, Brasil(Ver mapa)
 A tradicional CORRIDA DO FOGO chega a sua vigésima primeira edição representando a destreza, a agilidade e o pronto atendimento do serviço de excelência prestado pelo CORPO DE BOMBEIROS à população soteropolitana e baiana.
 A CORRIDA DO FOGO representa a abertura local da SEMANA DO FOGO, que marca o congraçamento e festividade dos Corpos de Bombeiros em todo Brasil.
 Neste ano, o evento acontecerá no dia 01 de julho e tem como finalidade incentivar a prática da atividade física, em especial a corrida de rua, além de fortalece os laços de amizade e apreço entre o CORPO DE BOMBEIRO MILITAR DA BAHIA e a comunidade baiana.
 CORRIDA DO FOGO 2018 – SALVADOR-BA
 Artigo 1o. A CORRIDA DO FOGO 2018 será realizada no dia 01 de julho de 2018 com duas distâncias: 5km e 10km. O evento terá largada simultânea às 07:00h.
 Parágrafo Primeiro: 5km – Largada do Parque Dos Ventos (antigo Aeroclube), sentido Itapuã, indo até o retorno das quadras de tênis da Boca do Rio, voltando sentido Barra, até o Bom Preço de Armação e retornando ao local de partida.
 Parágrafo Segundo: 10km – Largada do Parque Dos Ventos (antigo Aeroclube), sentido Itapuã, indo até o retorno de Patamares, voltando sentido Barra até o Bom Preço de Armação e retornando, no sentido Itapuã, ao local de partida
 Artigo 3o. A corrida terá duração máxima de uma horas e trinta minutos (01h30min).
 Artigo 4o. A corrida será disputada nas categorias PÚBLICO GERAL e BOMBEIROS MILITARES.
 Artigo 5o. Poderão participar da corrida o(a)competidor(a),aqui denominado(a) atleta, que se inscrever na corrida, realizar o pagamento do valor correspondente à inscrição no prazo determinado e expressar concordância com as normas deste Regulamento.
 Artigo 6o. As inscrições serão realizadas unicamente pela Internet através de um link no site www.cbm.ba.gov.br e terão os seguintes lotes:
 Parágrafo Primeiro: Para efeito de inscrição e ter direito ao desconto do PÚBLICO MILITAR, o atleta deverá pertencer a alguma das seguintes forças militares: Polícia Militar, Polícia Civil, Bombeiro Militar, Guarda Municipal, Exército, Marinha ou Aeronáutica.
 Parágrafo Segundo: Os atletas do PÚBLICO MILITAR deverão apresentar a CARTEIRA FUNCIONAL no ato da retirada com kit de participação.
 Parágrafo Terceiro: Em caso de encerramento das vagas antes do prazo determinado, a empresa organizadora não se obriga a disponibilizar mais vagas.
 Artigo 9. Não haverá restituição de valores pagos no sistema on-line. A empresa organizadora disponibilizará a troca de titularidade até UMA SEMANA da data do evento.
 Artigo 10. A retirada dos kits de participação do evento acontecerá nos dias 29 e 30 de junho das 9h às 20h em local a definir, e que será informado através de canais oficias de comunicação do evento.
 Artigo 11. O Kit somente poderá ser retirado pelo(a) atleta inscrito mediante apresentação do documento de confirmação de inscrição, o respectivo recibo de pagamento e RG.
 Artigo 12. O KIT PARTICIPAÇÃO de corrida será composto por um número de peito e chip de cronometragem descartáveis, alfinetes, camiseta tecnology dryfit, sacola e medalha de participação (pós-prova).
 Artigo 13. Premiação com troféu para os TRÊS PRIMEIROS do PÚBLICO GERAL em ambas as provas (5 e 10km).
 Parágrafo Primeiro: Para efeito de premiação, estarão inclusos na categoria Geral, todos os atletas inscritos como pertencentes a FORÇAS MILITARES, exceto os BOMBEIROS MILITARES. Pois terão sua categoria específica.
 Artigo 14. Premiação com troféu para os TRÊS PRIMEIROS dos BOMBEIROS MILITARES em ambas as provas (5 e 10km) seguindo:
 Parágrafo Primeiro: Receberão troféu três primeiros colocados, de cada faixa etária, dos BOMBEIROS MILITARES.
 Parágrafo Segundo: Faixas Etárias Masculina: 18 a 29 anos, 30 a 39 anos, 40 a 49 anos e acima de 50 anos. Faixas Etárias Feminina: 18 a 29 anos, 30 a 39 anos, acima de 40 anos.
 Parágrafo Terceiro: Oficiais e Praças competirão na mesma categoria.
 Artigo 15. O sistema de cronometragem a ser utilizado será o transponder descartável (chip).
 Artigo 16. O tempo de todos os corredores que participarem da corrida será cronometrado e informado posteriormente no site www.chipbrasil.com.bre no aplicativo da CHIP BRASIL, desde que observadas às normas previstas neste regulamento.
 Parágrafo Único: O uso do chip é obrigatório, para fins de classificação e cronometragem do tempo, durante todo o percurso da corrida. O mesmo deverá ser fixado no cadarço do tênis, do pé esquerdo, na posição vertical.
 Parágrafo Segundo: A correta utilização do chip é inteira responsabilidade do atleta.
 Artigo 17. Os atletas deverão dirigir-se ao local de largada com pelo menos meia hora de antecedência, 06h30min, quando serão dadas as instruções finais.
 Artigo 18. É obrigação dos atletas ter conhecimento prévio do percurso da corrida. O percurso será disponibilizado no site oficial da corrida.
 Artigo 19. O(a) atleta deve retirar-se imediatamente da corrida se assim for determinado por um membro da equipe médica oficial indicada pela Comissão Organizadora.
 Artigo 20. A corrida será realizada segundo as Regras da CBAt, da Federação e as contidas neste regulamento.
 Artigo 22. Os(as) atletas que fizerem jus à premiação (troféu) deverão comparecer ao podium, assim que a cerimônia de premiação for iniciada e a categoria dele for chamada. O(a) atleta que não comparecer ao podium durante a cerimônia de premiação perderá o direito aos prêmios.
 Capítulo VI -CONDIÇÕES FÍSICAS DOS atletas E SERVIÇOS DE APOIO
 Artigo 23. Todos(as) os(as) atletas deverão estar em dia com rigorosa avaliação médica para realização da corrida, sendo conhecedores de seu estado de saúde e de sua aptidão física para participar da corrida. A empresa organizadora não se responsabilizará pela saúde física dos atletas.
 Artigo 24. O atleta é responsável pela decisão de participar da corrida, avaliando sua condição física, desempenho e julgando por si só se deve ou não continuar ao longo da competição.
 Artigo 25. A empresa organizadora não tem responsabilidade sobre o atendimento médico dos atletas, despesas médicas em casos de internação ou lesões geradas pela participação na corrida. Porém, em cumprimento as normas da CBAt, será disponibilizado um serviço de ambulância UTI para atendimento emergencial aos atletas e para a remoção destes aos hospitais da rede pública de saúde. Além de contratação do SEGURO ATLETA para todos os atletas devidamente inscritos no evento.
 Artigo 26. Serão colocados à disposição dos atletas, banheiros químicos femininos e masculinos e guarda-volumes no local da largada e chegada da corrida.
 Artigo 27. Ao longo do percurso da corrida haverá postos de hidratação a cada 2,5km
 Capítulo VII – DIREITOS de imagem E DIREITOS AUTORAIS
 Artigo 28. O(a) atleta que se inscreve e consequentemente participa da corrida está incondicionalmente aceitando e concordando em ter sua imagem e voz divulgada através de fotos, filmes, rádio, jornais, revistas, internet, vídeos e televisão, ou qualquer outro meio de comunicação, para usos informativos, promocionais ou publicitários relativos à corrida, sem acarretar nenhum ônus a empresa organizadora, patrocinadores e apoiadores, renunciando o recebimento de qualquer renda que vier a ser auferida com tais direitos em qualquer tempo/data.
 Capítulo VIII – SUSPENSÃO, ADIAMENTO E CANCELAMENTO DO EVENTO ESPORTIVO
 Artigo 29. A corrida poderá ser adiada ou cancelada a critério da empresa organizadora, sendo comunicando aos inscritos está decisão pelo site oficial da corrida.
 Artigo 30. A segurança da corrida receberá apoio dos órgãos competentes e haverá sinalização para a orientação dos atletas.
 Artigo 31. Os protestos ou reclamações relativos ao resultado final da competição referente aos primeiros colocados ou condução da prova deverão ser feitos, por escrito, até trinta minutos após a divulgação oficial à Organização do Evento.
 Artigo 32. As dúvidas ou informações técnicas deverão ser enviadas por e-mail contato@jardelmoura.com.br para que seja registrada e respondida a contento.
 Artigo 33. A empresa organizadora poderá, a seu critério ou conforme as necessidades da corrida, alterar ou revogar este regulamento, total ou parcialmente, informando as mudanças pelo site oficial da corrida.
 Artigo 34. As dúvidas ou omissões deste Regulamento serão dirimidas pela empresa e/ou Comissão organizadora da corrida de forma soberana, não cabendo recurso destas decisões.
 Entrega de Kit da Corrida do Fogo
 Local: Shopping da Bahia - 3 Piso, Próximo ao Outback
 Dia 29/06 - 9h às 22h
 Dia 30/06 - 9h às 18h
 Não haverá entrega de kits no local do evento
 34a CORRIDADAAGUIA
 BA | 01/07/2018 07:00
 Parque Dos Ventos - Boca do Rio, Salvador - BA, 41706-740, Brasil


text:
5108. Odločba o razveljavitvi zakona o dopolnitvah zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih in o razveljavitvi 18. člena zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih, stran 11565.
 1. Zakon o dopolnitvah zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih (Uradni list RS, št. 32/00) se razveljavi.
 2. 18. člen zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih (Uradni list SRS, št. 18/74 in 34/88) se razveljavi.
 1. Pobudnica izpodbija zakon o dopolnitvah zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih (v nadaljevanju: ZPSPP-B), ker naj bi bil v nasprotju z 2. členom, z drugim odstavkom 14. člena, s 33., 67., 74. in s 155. členom ustave. Navaja, da je dne 28. 1. 1993 sklenila najemno pogodbo in dne 15. 7. 1997 aneks k tej najemni pogodbi z najemnikom “Naš market, Peter Kolander, s.p., Trbovlje”. V konkretnem primeru naj bi šlo za “klasično” najemno razmerje, ki z denacionalizacijo nima nobene zveze.
 2. Pobudnica določbi 1. člena ZPSPP-B v delu, ki se nanaša na novi 35.a člen zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih (v nadaljevanju: ZPSPP), očita kršitev načela enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena ustave), retroaktivnost (155. člen ustave) in kršitev načel pravne države (2. člen ustave). Ta člen namreč določa, da se določbe novih členov od 35.b do 35.f uporabljajo za najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993. Zakonodajalec naj bi povzročil neenakost med pravnimi subjekti, ki naj ne bi imela ekonomske, ne kakršnekoli druge utemeljitve. Lastnina naj bi začela “delovati” že “davno prej”, za vse pa najkasneje s sprejemom ustave in ne šele po 31. 12. 1993. S tem, ko je določil, da se za najemna razmerja, nastala pred 31. 12. 1993, uporabljajo nove določbe, naj bi zakonodajalec za nazaj brez podlage v javni koristi posegel v pogodbena razmerja, nastala na podlagi veljavne zakonske ureditve. V konkretnem primeru naj bi zakonodajalec retroaktivno posegel v pridobljene pravice pobudnika kot pogodbenika najemne pogodbe, s tem pa naj bi brez utemeljenega javnega interesa posegel v civilnopravno razmerje (155. člen ustave). V konkretnem primeru naj bi bila sklenjena klasična civilnopravna pogodba, ki temelji na pogodbeni svobodi urejanja obligacijskih razmerij (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. – v nadaljevanju: ZOR; 10. člen). Sedaj pa naj ne bi veljala niti dogovorjena najemnina niti prosta pravica do odpovedi najemne pogodbe. Ker naj bi imela uveljavitev zakona v vseh svojih določbah povratno veljavo, naj bi bila ogrožena načela pravne države (2. člen ustave).
 4. Določba 1. člena ZPSPP-B naj bi v delu, ki se nanaša na 35.č člen, s tem, ko najemodajalcu onemogoča odpovedati najemno razmerje zoper voljo najemnika, ki je fizična oseba in ima poslovne prostore v najemu kot poglavitni vir preživljanja sebe in svoje družine, “nedopustno ogrozila pravico do zasebne lastnine (33. člen ustave), lastnino samo oziroma način njenega pridobivanja in uživanja (67. člen ustave), kakor tudi svobodno gospodarsko pobudo (74. člen ustave)”. Določba 35.č člena naj bi brez utemeljenih razlogov grobo, nedopustno in retroaktivno (155. člen ustave) posegala v lastninska oziroma najemna razmerja imetnikov lastninskih pravic. Po tej določbi naj bi pobudnik kot najemodajalec prenehal biti lastnik v ekonomskem smislu. Ostal naj bi le še lastnik v pravnem oziroma formalnem smislu, najemnik pa naj bi postal ex lege lastnik najete stvari v ekonomskem smislu.
 5. Za nazaj naj bi v pogodbena razmerja posegal 1. člen ZPSPP-B tudi v delu, ki se nanaša na nove določbe 35.d člena in drugega odstavka 35.e člena. Zato naj bi bil tudi ta del 1. člena ZPSPP-B v nasprotju s 155. členom ustave. Določba drugega odstavka 35.e člena naj bi bila zaradi določitve 6,68% vrednosti poslovnega prostora kot najvišje letne najemnine v nasprotju tudi s 67. in 74. členom ustave. Pobudnica meni, da najemnina za poslovni prostor predstavlja ceno uporabe najete stvari, ki se oblikuje tržno. Država naj na tem področju pogodbenih razmerij ne bi mogla predpisovati cen. Z določitvijo najvišje najemnine naj bi zakonodajalec posegel v že dogovorjeno pogodbeno razmerje, prav tako pa tudi v tržna razmerja.
 6. Člen 2 ZPSPP-B naj bi bil v nasprotju s prvim odstavkom 155. člena ustave, ker povratno učinkuje na že začete pravdne postopke. Na podlagi te določbe naj bi se sodni postopki, ki so bili ob uveljavitvi tega zakona že začeti, pa še niso pravnomočno končani, nadaljevali po določbah tega zakona. Ta zakon naj bi vseboval materialnopravne določbe, ki določajo vsebino pravic in obveznosti, ne pa procesnih določb. Zato pobudnica tej določbi očita tudi nejasnost glede vprašanja, kako naj bi se lahko že začeti postopki “nadaljevali” po tem zakonu.
 8. Tako Državni zbor navaja, da so predlagatelji zakona (skupina poslancev Državnega zbora) izhajali iz ugotovitve, da je ZPSPP že zastarel in vsebuje rešitve, ki ne ustrezajo več nastalemu družbenoekonomskemu stanju v Sloveniji. Zaradi vračanja podržavljenega premoženja v naravi naj bi bilo treba sprejeti spremembe, ki definirajo vlaganja najemnikov, in uskladiti določbe o prenehanju najemnega razmerja v skladu s 24. členom zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 in nasl. – v nadaljevanju: ZDen). Pred sprejemom ZDen naj bi imelo kar 97% najemnikov najemne pogodbe sklenjene za nedoločen čas, kar naj bi v praksi pomenilo, da so bili najemniki vse dotlej, dokler se niso kot obrtniki upokojili; najem pa naj bi brez težav nadaljevali celo potomci obrtnika. Novi lastniki naj bi se ne želeli dogovarjati o spremembi najemnih pogodb tako, da bi bil odpovedni rok vsaj 5 do 10 let. Najemnina naj bi bila sorazmerno visoka, poleg tega naj bi bila zaradi starosti hiš potrebna tudi lastna vlaganja najemnikov. Novi lastniki naj bi že tako visoke najemnine še poviševali, vlaganj najemnika pa naj bi denacionalizacijski upravičenci ne upoštevali. Če najemnik ni pristal na nove najemne pogodbe, naj ne bi sledilo dogovarjanje v nepravdnem postopku, temveč le tožba na izpraznitev poslovnega prostora, kar naj bi omogočal 24. člen ZPSPP. Ta določba naj bi imela svoj smisel v drugačnih družbenih in političnih razmerah, saj naj bi praktično ne bilo primera, ko bi se ga najemodajalec posluževal. Služila naj bi le kot grožnja za spoštovanje v pogodbi dogovorjenih obveznosti. V novih razmerah pa naj bi takšna določba pomenila le neprestano grožnjo najemniku z odpovedjo najemnega razmerja v roku, ki naj bi bil le minimalno daljši od enega leta. Zato naj bi ureditev po ZPSPP-B uredila razmerja med novimi lastniki in starimi najemniki. Predlog za obravnavo in sprejem zakona po hitrem postopku so predlagatelji utemeljevali z dejstvom, da prihaja do številnih sporov med denacionalizacijskimi upravičenci in najemniki poslovnih prostorov, ki jih je treba zaradi neugodnega eksistenčnega položaja 15.000 prizadetih najemnikov in pri njih zaposlenih delavcev nujno razrešiti. Ogroženih naj bi bilo približno 5000 nosilcev dejavnosti, ki so v 96% primerov tudi vlagatelji velikih materialnih sredstev v prenovo in izboljšavo poslovnih prostorov.
 9. V pripravi zakona za drugo obravnavo naj bi upoštevali odločitve in ocene ustavnega sodišča, sprejete v odločbi št. U-I-326/98 z dne 14. 10. 1998 (Uradni list RS, št. 76/98 in OdlUS VII, 190), s katero je presojalo zakon o spremembah in dopolnitvah ZDen (Uradni list RS, št. 65/98 – v nadaljevanju: ZDen-B). Poleg tega naj bi upoštevali tudi zahtevo po enotnem urejanju vseh najemnih razmerij ne glede na lastništvo, vendar le z omejitvijo na tista najemna razmerja, ki so bila sklenjena še v obdobju prejšnjih družbenoekonomskih razmerij, in sicer do 31. 12. 1993. Zakonodajalec naj bi se bil za to časovno mejo odločil, ker je to datum, do katerega bi morali biti vsi prej veljavni zakoni usklajeni z ustavo. Za najemna razmerja, sklenjena po tem datumu, naj bi bilo namreč treba upoštevati pogoje delovanja tržnih zakonitosti in zasebne lastnine. Tudi najemniki naj bi se tako po tem datumu morali zavedati, pod kakšnimi pogoji izvajajo materialna vlaganja v poslovne prostore.
 10. Določbe o najvišjih najemninah naj bi bile sprejete kot nujne in naj bi se zgledovale po nespornih določbah ZDen-B. Člen 18 ZPSPP naj bi omogočal izjemno možnost morebitne intervencije v najemna razmerja, sklenjena kasneje (tj. po 31. 12. 1993), ob porušenih tržnih razmerah. Šlo naj bi namreč za podobno ureditev, kot je ureditev, ki omogoča prepoved “oderuške” najemnine za stanovanje. Zaradi zagotovitve varstva nezaščitenih in prizadetih najemnikov naj bi bila nujna tudi določba, po kateri se sodni postopki, ki še niso pravnomočno končani, nadaljujejo po določbah ZPSPP-B.
 11. V zvezi z očitki pobudnikov, da so izpodbijane zakonske določbe protiustavne, Državni zbor meni, da so sprejete rešitve skladne z ustavno ureditvijo. Iz prej navedenih razlogov naj bi nedvomno šlo za upoštevanje gospodarske in socialne funkcije lastnine (67. člen ustave). Pri tem naj bi ne bili “v ospredju morebitni parcialni, zasebni interesi, temveč javni interes za vzdrževanje in spodbujanje pomembne gospodarske oziroma poslovne dejavnosti, družbeno pomembne v ekonomskem in socialnem smislu”. Javni interes pa naj bi terjal urejeno zaščito interesov in pravnega varstva tako najemnikov kot najemodajalcev v danih, spreminjajočih se družbenoekonomskih razmerah. Na strani najemnikov pa naj bi bilo treba upoštevati tudi pravico do svobodne gospodarske pobude iz 74. člena ustave.
 12. Tudi vlada se v svojem mnenju sklicuje na stališče ustavnega sodišča iz odločbe št. U-I-326/98, po katerem naj najemojemalci poslovnih prostorov ne bi uživali zadostnega pravnega varstva. Meni, da je tudi v pogojih tržnega gospodarstva na tem področju potrebna zakonska regulativa, tako v javnem interesu kot tudi zaradi pravnega varstva najemnikov in najemodajalcev. Navaja, da se je v zakonodajni postopek vključevala s svojimi amandmaji s ciljem, da se v zakonu zagotovi primerno uravnoteženost med načeli svobode razpolaganja z lastnino in varstvom gospodarske pobude. Ne glede na to, da ZPSPP-B ne odraža v celoti vladnih stališč in amandmajev, Vlada meni, da ni v nasprotju z ustavo. Glede 18. člena ZPSPP vlada meni, da zakon lokalnim skupnostim ne more predpisovati obveznosti v načinu njihovega delovanja, da pa bi se lahko, podobno kot je to urejeno s stanovanjskim zakonom (Uradni list RS, št. 18/91 in nasl. – v nadaljevanju: SZ), predpisalo ukrepanje lokalne skupnosti v primeru oderuških najemnin za poslovne prostore.
 14. Ustavno sodišče je pobudo za oceno ustavnosti ZPSPP-B sprejelo s sklepom št. U-I-108/01 z dne 28. 6. 2001. Na podlagi 30. člena zakona o ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 – v nadaljevanju: ZUstS) je ustavno sodišče začelo tudi postopek za oceno ustavnosti 18. člena ZPSPP. Glede na to, da se tudi ta določba, tako kot izpodbijane določbe 1. člena ZPSPP-B, v delu, s katerim je uveljavil nova člena 35.d in 35.e nanaša na določanje najvišje najemnine za poslovne prostore, je ustavno sodišče ocenilo, da je treba presoditi, ali je oblastno določanje višine najemnine za poslovne prostore samo po sebi v skladu z ustavo.
 15. Kadar gre za (na)kup rabe stvari, govorimo o najemu stvari. Prvi odstavek 587. člena obligacijskega zakonika1 (Uradni list RS, št. 83/01 – v nadaljevanju: OZ) najemno pogodbo definira kot pogodbo, s katero se najemodajalec zavezuje, da bo najemniku izročil določeno stvar v rabo, ta pa se zavezuje, da bo za to plačeval določeno najemnino. Najemno razmerje glede poslovnih prostorov je torej obligacijskopravno razmerje, ki nastane s sklenitvijo pogodbe o najemu poslovne stavbe oziroma poslovnega prostora. V obligacijskem pogodbenem pravu velja načelo svobodnega urejanja obligacijskih razmerij (3. člen OZ, prej 10. člen ZOR), ki je omejeno le z ustavo, prisilnimi predpisi in moralnimi načeli.
 16. Najem poslovnih prostorov je urejen z ZPSPP, ki v 12. členu določa, da nastane najem poslovnega prostora s sklenitvijo pisne pogodbe med najemodajalcem in najemnikom. Ta zakon vsebuje tudi določbe, ki se nanašajo na pravice in obveznosti iz najemnega razmerja (členi 14 do 22) ter določbe o njegovem prenehanju (členi 23 do 31). Za najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993, pa se glede vprašanj povrnitve vrednosti vlaganj, možnosti odpovedi najemnega razmerja in višine najemnine po določbi 35.a člena ZPSPP-B uporabljajo določbe od 35.b do 35.f člena, ki jih je uveljavil izpodbijani ZPSPP-B. ZPSPP-B ima le tri člene. S prvim členom so določeni novi členi 35.a do 35.f ZPSPP. Med njimi ni sporen le 35.f člen, ki določa, da o sporu o pravicah in obveznostih, določenih v členih 35.b do 35.e, odloča pristojno sodišče. 2. člen ZPSPP-B določa, da se sodni postopki, ki so bili ob uveljavitvi tega zakona že začeti, pa še niso pravnomočno končani, nadaljujejo po določbah tega zakona. 3. člen pa določa uveljavitev ZPSPP-B.
 18. Tako za najemna razmerja, sklenjena po 31. 12. 1993, velja ureditev, uveljavljena leta 1974, za najemna razmerja, sklenjena pred tem datumom, pa tudi ureditev, ki je bila uveljavljena leta 2000 z ZPSPP-B. Kljub temu, da bi morali biti vsi prej veljavni zakoni usklajeni z novo ustavo do 31. 12. 1993, ni mogoče šteti, da so bila najemna razmerja, sklenjena po uveljavitvi ustave (tj. 23. 12. 1991) in do 31. 12. 1993, sklenjena v obdobju prejšnjih družbenoekonomskih razmerij. Ta najemna razmerja so bila sklenjena po spremembi ustavne ureditve na podlagi enake zakonske ureditve kot vsa najemna razmerja, ki so bila sklenjena po 31. 12. 1993. Določbe ZPSPP-B se tako ne nanašajo na najemna razmerja, ki so se sklepala in se sklepajo po njegovi uveljavitvi. Kljub navedbi predlagateljev zakona (ki jo povzemata tako Državni zbor kot vlada), da je ZPSPP že zastarel in da vsebuje rešitve, ki ne ustrezajo več nastalemu družbenoekonomskemu stanju v Sloveniji, namen dopolnitve ZPSPP ni bila uskladitev ureditve najema z ustavo. Tak razlog bi namreč terjal uskladitev zakonske ureditve z ustavo za vsa najemna razmerja, zlasti za tista, ki so nastala po uveljavitvi ustave. Nedopustno bi bilo namreč, če bi zakonodajalec zakonsko ureditev uskladil z ustavo tako, da bi za najemna razmerja, sklenjena po poteku roka, do katerega bi to moral storiti, veljala prejšnja neustavna ureditev.
 19. Iz zakonodajnega gradiva in odgovora Državnega zbora je razvidno, da je bil namen zakonodajalca urediti položaj najemnikov – fizičnih oseb, ki naj bi se ob nespremenjeni zakonodaji spremenil zaradi spremembe družbenoekonomskega sistema. Potreba za uveljavitev sedaj izpodbijane ureditve naj bi izhajala iz stališča, ki ga je ustavno sodišče sprejelo ob obravnavi določb ZDen-B (odločba št. U-I-326/98). Ustavno sodišče je namreč ob presoji 5. člena ZDen-B ugotovilo, da najemojemalci poslovnih prostorov ne uživajo zadostnega pravnega varstva, ki bi jim zagotavljalo ustavno pravico iz 74. člena ustave (gospodarska pobuda). To stališče pa je ustavno sodišče sprejelo ob ugotovitvi, da ZDen ni uredil razmerij, ki nastanejo med denacionalizacijskimi upravičenci (lastniki) in najemojemalci poslovnih prostorov. Denacionalizacijski upravičenci so namreč kot “novi” lastniki v najem dane nepremičnine v obstoječe najemno razmerje morali vstopiti po sili zakona. 24. člen ZDen z dopolnitvijo, ki jo je uveljavil 5. člen ZDen-B, varuje najemna, zakupna in tem podobna razmerja tudi po vrnitvi podržavljene nepremičnine. Ugotovitev, da najemniki poslovnih prostorov ne uživajo zadostnega pravnega varstva tudi v primerih, ko je najemno razmerje sklenjeno glede nepremičnin, ki niso predmet denacionalizacije, bi terjala zakonsko ureditev, ki bi se nanašala na vsa najemna razmerja, ne le na tista, sklenjena pred 31. 12. 1993. To pa iz citirane odločbe ustavnega sodišča ne izhaja. Na navedeno stališče ustavnega sodišča se torej izven okvira najemnih razmerij glede nepremičnin, ki so predmet denacionalizacije, ni mogoče sklicevati. Zato ustavna nespornost ureditve najemnih razmerij glede denacionaliziranih nepremičnin sama po sebi še ne pomeni, da je tudi v vseh drugih primerih omejitev odpovedi najemnega razmerja, dokler najemodajalec najemniku ne povrne vlaganj, ter omejitev višine najemnine v skladu z ustavo.
 22. Povračilo vlaganj, ki presegajo omenjena popravila in stroške vzdrževanja, je mogoče zahtevati na podlagi pogodbe, če je bilo pogodbeno razmerje urejeno tudi glede vlaganj. 22. člen ZPSPP namreč določa, da mora najemnik po prenehanju najemnega razmerja najemodajalcu izročiti poslovni prostor v takem stanju, v kakršnem ga je prevzel, če v pogodbi ni dogovorjeno drugače. Če se najemnik in najemodajalec o povračilu vlaganj v nepremičnino nista dogovorila s pogodbo, pridejo v poštev pravna pravila o neupravičeni obogatitvi oziroma poslovodstvu brez naročila. Premoženjskopravni interes vlagatelja, ki je z vlaganjem svojih sredstev povečal vrednost nepremičnine, je torej lahko zavarovan na obligacijskopravnem področju, ki ga ureja OZ (prej pa ZOR). Zaradi časovne odmaknjenosti vlaganj bi se lahko zastavilo vprašanje zastaranja, vendar je že sodna praksa sprejela stališče, da je predpostavka za zahtevek iz naslova neupravičene obogatitve prehod koristi. Po takem stališču torej zastaralni roki tečejo od dneva, ko najemnik izgubi posest, torej takrat, ko izroči poslovni prostor najemodajalcu. Na tak način spornost obligacijskopravnih zahtevkov ne povzroči posega v lastninska upravičenja.
 24. Tako glede možnosti uveljavljanja povračila vlaganj ni jasno razmerje niti med določbami 35.b člena in določbami ZDen niti med določbami 35.b člena in splošnimi obligacijskopravnimi predpisi. Poleg tega tudi ni jasen njihov pomen v tistih primerih, ko sta se najemnik in najemodajalec o vlaganjih in njihovem povračilu pogodbeno dogovorila že pred uveljavitvijo ZPSPP-B.
 25. Če je mogoče določbo 35.b člena razumeti tako, da je podlaga tudi za uveljavljanje zahtevkov za povračilo vlaganj v denacionalizirane nepremičnine (torej poleg zahtevkov po ZDen ali namesto njih), se zastavlja še vprašanje, ali najemnik povračilo vlaganj res lahko v vseh primerih zahteva od najemodajalca. Glede na časovno odmaknjenost podržavljenja so možni primeri, ko je najemnik v najem dobil nepremičnino, ki je bila v času oddaje njemu v najem v bistveno slabšem stanju kot takrat, ko je bila podržavljena. S svojimi vlaganji je tako najemnik nepremičnino zgolj obnovil do stanja, v katerem je bila le-ta podržavljena. Najemodajalec, tj. denacionalizacijski upravičenec v teh primerih z vračilom ni okoriščen. Določba, ki določa plačilo prikrajšanja osebi, ki ni okoriščena, pa pomeni poseg v pravico do zasebne lastnine, ki jo zagotavlja 33. člen ustave. V takih primerih bi torej moral imeti najemnik možnost uveljavljati povračilo vlaganj od tistega, ki je bil okoriščen (npr. denacionalizacijskega zavezanca2). Ker 35.b člen izrecno določa, da lahko najemnik povračilo vlaganj zahteva od najemodajalca in ker je po izrecni določbi 35.a člena treba za najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993, uporabljati določbe ZPSPP-B, se zastavlja tudi vprašanje, ali bi najemnik z zahtevkom za vračilo vlaganj do dejansko okoriščenega sploh lahko uspel.
 26. Iz načel pravne države (2. člen ustave) izhaja, da mora zakonodajalec sprejeti jasne norme in določiti njihovo vsebino. Iz navedenega je razvidno, da vsebina, ki naj bi bila določena s 35.b členom, ni jasna. Iz določb 35.b člena je jasno le, da imajo najemniki pravico do povračila vlaganj. Tega pa, glede na določbe splošnih obligacijskih predpisov, ZPSPP in ZDen, zakonodajalcu ni bilo treba določiti še enkrat.
 28. Prvi odstavek 24. člena ZPSPP določa, da najemna pogodba, ki je bila sklenjena za nedoločen čas, preneha z odpovedjo. Drugi odstavek pa določa, da na podlagi odpovedi najemno razmerje preneha s potekom roka, ki ga določa najemna pogodba (odpovedni rok), ki ne sme biti krajši od enega leta. Najemna pogodba, sklenjena za določen čas, preneha s pretekom časa, za katerega je bila sklenjena (prvi odstavek 27. člena ZPSPP). V 28. členu ZPSPP določa primere, v katerih lahko najemodajalec odstopi od najemne pogodbe ob vsakem času, ne glede na pogodbene in zakonske roke: če najemnik poslovni prostor kljub opominu uporablja v nasprotju s pogodbo ali ga uporablja brez potrebne skrbnosti, tako da se dela občutnejša škoda; če je najemnik v zamudi s plačilom najemnine dva meseca od dneva, ko ga je najemodajalec opomnil; ter če najemodajalec poslovni prostor potrebuje sam, ker poslovnega prostora, ki ga je prej sam uporabljal, iz vzroka, za katerega sam ni odgovoren, ne more več uporabljati za opravljanje svoje dejavnosti.
 30. To, da 35.c člen kot izjemo, tj. kot razlog, zaradi katerega je mogoče odpovedati najemno pogodbo pred povrnitvijo vlaganj, navaja le prvo alineo 28. člena, pomeni, da “odpoved” najema po drugih dveh alineah ni mogoča. Zastavlja se torej vprašanje, ali to pomeni ne samo, da najemnega razmerja do povrnitve vlaganj ni mogoče odpovedati po 24. členu ZPSPP, temveč tudi, da najemodajalec ne more odstopiti od najemne pogodbe niti v primeru, če najemnik ne plačuje najemnine. Take omejitve ne določa niti ZDen. V primerih iz 28. člena namreč ne gre za odpoved najemnega razmerja, temveč za odstop od najemne pogodbe. V teh primerih najemodajalec ne odpove najemnega razmerja po 24. členu z enoletnim odpovednim rokom, temveč ima zaradi t.i. krivdnih razlogov pravico odstopiti od pogodbe in zahtevati izpraznitev poslovnih prostorov ob vsakem času, ne glede na pogodbene ali zakonske določbe o trajanju najema. Za odstop od pogodbe najemodajalcu ni treba vlagati posebne odpovedne tožbe, pač pa zahtevo oziroma tožbo za izpraznitev poslovnega prostora. Tako ni jasno, kako lahko najemnik v pravdi zaradi izpraznitve poslovnega prostora uveljavlja, da mu najemodajalec ne more odpovedati najemnega razmerja, ker mu še ni povrnil vlaganj, če povečanje vrednosti poslovnega prostora še ni ugotovljeno. Po drugi strani pa bi imel najemnik poslovni prostor brez pravnega naslova že vse od odstopa od pogodbe, če bi sodišče kasneje ugotovilo, da najemodajalec najemniku iz naslova vlaganj ni nič dolžan.
 31. Nobenega razumnega razloga ni za to, da bi zakonodajalec najemodajalcu omejil pravico razpolaganja z nepremičnino v primerih, v katerih najemodajalec najemniku iz naslova vlaganj ni nič dolžan. Določba 35.c člena pa do pravnomočne odločitve o zavrnitvi zahtevka za povračilo vlaganj omogoča prav to. Najemniki, ki menijo, da so upravičeni do povračila vlaganj, imajo namreč v teh primerih poslovni prostor brez pravnega naslova vse od poteka odpovednega roka oziroma od najemodajalčevega odstopa od pogodbe, če gre za razloge iz 28. člena ZPSPP. V teh primerih je torej lahko pravni položaj najemnikov še slabši, saj morajo trpeti vse morebitne posledice, ki izhajajo iz okoliščine, da so imeli poslovni prostor brez pravnega naslova. Splošna ugotovitev, da se najemodajalci upirajo povrnitvi vrednosti vlaganj v poslovne prostore, namreč sama po sebi ne pomeni, da se najemodajalci v posameznih konkretnih primerih takemu plačilu upirajo neutemeljeno, zaradi česar ne bi mogli odpovedati najemne pogodbe ali od nje odstopiti zaradi neplačevanja najemnine. Zakon pa ni predvidel nobenih kriterijev, na podlagi katerih bi bilo mogoče vsaj z veliko stopnjo verjetnosti ugotoviti, da se je vrednost poslovnega prostora zaradi vlaganj najemnika povečala. Kot že rečeno, je ta okoliščina lahko znana le glede denacionaliziranih nepremičnin in v primerih, ko o tem ni spora med najemodajalcem in najemnikom.
 34. Z novim 35.č členom je ZPSPP-B določil, da je najemno razmerje, sklenjeno pred 31. 12. 1993 za nedoločen čas, mogoče odpovedati zoper voljo najemnika, ki je fizična oseba in ima poslovne prostore v najemu kot poglavitni vir preživljanja sebe in svoje družine, le v primerih iz prve alinee 28. člena zakona, ali če se najemniku ponudijo v najem drugi ustrezni poslovni prostori. Druge ustrezne poslovne prostore pa drugi odstavek te določbe definira kot prostore, ki glede velikosti, kvalitete, lokacije in cene ustrezajo poslovnim prostorom, ki se odpovedujejo.
 35. Navedena določba dejansko pomeni, da najemniku, ki je fizična oseba, poslovnega prostora, ki ga uporablja za poslovno dejavnost, s katero preživlja sebe in svojo družino, ni mogoče odpovedati ne z enoletnim odpovednim rokom iz 24. člena ZPSPP, ne s kakim drugim odpovednim rokom. Še več – najemodajalec ne more od najemne pogodbe odstopiti niti v primeru, ko najemnik ne plačuje najemnine, kar je sicer lahko razlog za odstop od pogodbe po drugi alinei 28. člena ZPSPP. V takem primeru ima najemodajalec le pravna sredstva za izterjavo zapadlih neplačanih najemnin.
 36. Že uvodoma je bilo pojasnjeno, da je najemno razmerje obligacijskopravno razmerje, za katero velja pogodbena svoboda. 2. člen OZ3 določa: “Udeleženci lahko uredijo svoje obligacijsko razmerje drugače, kot je določeno v tem zakoniku, če iz posamezne določbe tega zakonika ali iz njenega smisla ne izhaja kaj drugega.” Vendar pa se je v ustavnosodni teoriji in judikaturi razvilo pojmovanje, po katerem so dane meje, do katerih lahko zakon omejuje neko pravico. Gre za tehtanje dobrin – teh, ki so prizadete, in tistih, ki naj bi bile z zakonom varovane in so narekovale določeno stopnjo omejevanja.
 37. Določba 35.č člena se nanaša na najemna razmerja, katerih predmet je nepremičnina, ki je v lasti najemodajalca. Lastnina je pravni institut. Kaj je predmet lastnine in katera so varovana lastninska upravičenja, določa pravni red ob upoštevanju gospodarskih in družbenih razmerij nasploh. Vsebina lastnine kot pravnega instituta je torej odvisna od funkcij, ki ji jih daje pravni red ob spoštovanju namena ustavnega jamstva lastnine, tj. zagotovitev in uresničitev posameznikove svobode. Ustave demokratičnih držav varujejo lastninsko pravico kot posebno obliko materialnega varstva človekove svobode, ki naj z drugimi ustavnimi pravicami zagotavlja možnost svobodnega življenja, zadovoljevanja življenjskih potreb in osebnostni razvoj v družbi. Hkrati pa se (v teh pravnih sistemih) uveljavlja spoznanje, da posameznikova svoboda na premoženjskem področju ne more biti neomejena, vezana le na posameznika – lastnika, temveč se morajo pri izvrševanju te pravice upoštevati tudi interesi drugih članov skupnosti. Navedena spoznanja so upoštevana tudi v ustavi. Pravica do zasebne lastnine je načelno zagotovljena v 33. členu ustave. V 67. členu ustave pa je določeno, da zakon določa način pridobivanja in uživanja lastnine tako, da je zagotovljena njena gospodarska, socialna in ekološka funkcija. Ta člen vsebuje tudi pooblastilo zakonodajalcu, da določi vsebino lastninske pravice v okviru teh njenih funkcij. Zato sta določbi 33. in 67. člena ustave neločljivo povezani, kar je zakonodajalec pri konkretizaciji vsebine lastninske pravice dolžan upoštevati. To, da posameznik pri izvrševanju svojih lastninskih upravičenj ni neomejen, temveč mora upoštevati interese drugih članov skupnosti in skupnosti kot take, sodi že v koncept lastninske pravice po rimskem pravu. V teh primerih gre torej za predpisovanje načina uresničevanja lastninske pravice v smislu drugega odstavka 15. člena ustave. Tako stališče je ustavno sodišče že sprejelo – npr. v odločbi št. U-I-60/98 z dne 16. 7. 1998 (Uradni list RS, št. 56/98 in Odl. US VII, 150).
 40. Vprašanje, ali daljši kot enoletni odpovedni rok (že) posega v pravico do zasebne lastnine najemodajalca, je torej kvantitativno: od katere dolžine predpisanega odpovednega roka dalje gre za poseg v lastninsko pravico najemodajalca. Ukrep, s katerim je najemniku najemno razmerje trajno zagotovljeno (saj je odvisno le od njegove volje), pa nedvomno presega pooblastila, ki jih ima zakonodajalec na podlagi 67. člena ustave. Zato tudi ureditev, po kateri najemodajalec najemne pogodbe proti volji najemnika ne more odpovedati z nobenim odpovednim rokom, ne more pomeniti “zgolj” določitve načina uživanja lastnine v okviru njene gospodarske in socialne funkcije, temveč pomeni poseg v lastninsko pravico najemodajalca. 74. člena ustave, na katerega se v odgovoru na pobudo sklicuje Državni zbor, ter 49. in 66. člena ustave, na katera v svojem mnenju opozarja društvo najemnikov poslovnih prostorov Slovenije, namreč ni mogoče razumeti tako, da bi svoboda gospodarske pobude najemnikov ter svoboda in varstvo dela najemnikov jamčila trajnost najemnega razmerja. Z 49. členom ustave zagotovljene svoboda dela, prosta izbira zaposlitve, dostopnost vsakega delovnega mesta pod enakimi pogoji in prepoved prisilnega dela namreč ne zagotavljajo trajnosti zaposlitve in še manj stalnosti zaposlitve na določenem delovnem mestu (gl. zlasti 65. točko obrazložitve odločbe št. U-I-271/95 z dne 15. 5. 1996, Uradni list RS, št. 27/96 in Odl. US V, 82), ne zagotavljajo, da bo obseg dejavnosti omogočal zaposlovanje na novo oziroma da bo, če se že ne bo povečeval, ostal nespremenjen. Kaj takega tudi ne jamči pravica do svobodne gospodarske pobude iz 74. člena ustave. Člen 35.č, ki je pogodbeno najemno razmerje spremenil v zakonsko najemno razmerje, katerega trajanje je odvisno le od volje najemnika, torej pomeni poseg v ustavno varovano pravico do zasebne lastnine (33. člen ustave) najemodajalca.
 41. Zakonodajalec lahko poseže v ustavne pravice le, če so podani pogoji iz tretjega odstavka 15. člena ustave. Po tej določbi ustave so človekove pravice lahko omejene samo s pravicami drugih in v primerih, ki jih določa ustava. Posegi v ustavne pravice so podvrženi strogi ustavni presoji po tako imenovanem testu sorazmernosti. Omejitve ustavnih pravic zaradi varstva pravic drugih (ali javnega interesa) so dopustne samo, če so za varstvo teh drugih pravic sploh primerne, če so za dosego cilja nujne (cilj ni dosegljiv na noben drug način oziroma z blažjim sredstvom ali blažjim posegom v ustavno pravico) in če je teža posega v eno ustavno pravico zaradi varstva druge tudi v sorazmerju s “težo” varovane ustavne pravice (sorazmernost v ožjem pomenu).
 42. Predlagatelji določbe 35.č člena so kot razlog za tako ureditev navajali okoliščino, da so bila najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993, sklepana v bistveno drugačnih družbenoekonomskih okoliščinah od današnjih.4 Kljub možnim odpovedim z enoletnim odpovednim rokom naj bi bila najemna razmerja dejansko varovana, pogodbe naj bi se odpovedovale le izjemoma. Ukrep, ki omejuje možnost odpovedi najemnega razmerja, je nedvomno ukrep, ki najemnikom zagotavlja trajnost najemnega razmerja. Iz zakonodajnega gradiva je razvidno, da so predlagatelji izpodbijane zakonske ureditve izhajali iz predpostavke, da so bili skoraj vsi poslovni prostori v družbeni lasti. Vendar pa so se lahko najemna razmerja sklepala tudi glede poslovnih prostorov v zasebni lasti, zlasti po razveljavitvi določb II. poglavja ZPSPP z zakonom o spremembah in dopolnitvah ZPSPP iz leta 1988. Razlogi, ki bi upravičevali zakonsko spremembo najemnih razmerij, ki so jih najemniki sklenili z lastniki poslovnih prostorov pred 31. 12. 1993, pa niso razvidni ne iz zakonodajnega gradiva ne iz odgovora Državnega zbora in mnenja vlade. Glede na to, da se ZPSPP-B nanaša na vsa najemna razmerja, ne le na tista, katerih predmet so bile nepremičnine, ki so bile v družbeni lasti, taka ureditev brez dvoma posega v civilnopravnopravna razmerja. Gre za premoženjskopravni položaj lastnika poslovnega prostora, ki je to bil že v času sklepanja najemnega razmerja z najemnikom. Varstvo premoženjskih pravic, ki obsega tudi svobodo na premoženjskem področju, je zagotovljeno s 33. členom ustave. Za poseg v premoženjske pravice lastnika nepremičnine pa okoliščina, da je bilo najemno razmerje sklenjeno pred 31. 12. 1993, ne more biti razumen razlog.
 43. Najemno razmerje, sklenjeno za nedoločen čas, tudi v prejšnji ustavni ureditvi najemnikom ni zagotavljalo trajnega najemnega razmerja. Določbe ZPSPP, vključno z določbo o enoletnem odpovednem roku, uveljavljene leta 1974, so se namreč nanašale na vsa najemna razmerja, ne glede na to ali so bile pogodbenice družbene ali civilne pravne osebe. Iz sklepa ustavnega sodišča št. U-I-96/88 z dne 2. 2. 19895 je razvidno, da taka ureditev ni bila v nasprotju z določbami ustave SRS. Iz sklepa ustavnega sodišča SRS št. U-I-40/73, U-I-51/73 z dne 31. 1. 19746 je razvidno, da se v primeru, ko je bila za poslovni prostor sklenjena najemna pogodba, ti poslovni prostori niso šteli za sredstva v družbeni lastnini, na katerih bi imele delovne organizacije, ki so jih imele v najemu, glede razpolaganja, uporabe in upravljanja določene pravice že po ustavi ali zakonu, temveč je bilo sprejeto stališče, da temelji njihova pravica rabe teh prostorov na pogodbi o najemu.
 44. Iz opisane pravne ureditve najemnih razmerij glede poslovnih prostorov je razvidno, da pravnega položaja najemnikov poslovnih prostorov ni mogoče primerjati s pravnim položajem bivših imetnikov stanovanjske pravice. Pravni položaj najemnikov poslovnih prostorov ni primerljiv niti s pravnim položajem tistih najemnikov stanovanj, ki so imeli stanovanja v najemu na podlagi najemne pogodbe, za katere sedaj velja zakonska ureditev, ki se nanaša na profitna najemniška razmerja.7 Narava pogodbenega razmerja glede poslovnih prostorov namreč ni primerljiva z naravo stanovanjskih pogodbenih razmerij. Zato tudi ni mogoče enačiti gospodarske in socialne funkcije lastnine poslovnih prostorov in stanovanj.
 46. Ustavno sodišče ne dvomi v ugotovitev zakonodajalca, da se razmere spremenjene družbene ureditve odražajo tudi pri uveljavljanju pravice najemodajalcev, da najemno razmerje odpovedo. Vendar nova družbena ureditev sama po sebi v pravni položaj glede pravice do odpovedi najemnega razmerja ni posegla. Zakonodajalec je torej najemnikom skušal zagotoviti ekonomsko varnost, ki so jo uživali v času drugačnih družbenoekonomskih razmer. Ne gre torej za usklajevanje pravne ureditve najemnih razmerij z novo ustavno ureditvijo, temveč za zagotovitev ekonomske varnosti najemnikov kljub družbenoekonomskim spremembam. Ne glede na to bi bila zagotovitev ekonomske varnosti najemnikov, ki so najemna razmerja sklepali v drugačnih družbenoekonomskih razmerah, lahko upravičen razlog za zakonodajalčevo ukrepanje. Vendar bi tak razlog upravičeval kvečjemu določitev nekoliko daljšega odpovednega roka v obdobju prilagajanja novim razmeram. Zakonodajalec pa tega ni storil ne ob uveljavitvi ZDen ne ob uveljavitvi zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij (Uradni list RS, št. 55/92 in nasl. – ZLPP). Vse do leta 2000, ko je stopil v veljavo izpodbijani ZPSPP-B, je torej tudi v primerih iz 35.č člena veljal enoletni odpovedni rok. Ne iz zakonodajnega gradiva, ne iz odgovorov na pobudo pa niso razvidni razlogi, ki bi nujnost takega ukrepa upravičevali po toliko letih. Tako predlagatelji zakona kot Državni zbor so (sicer pri utemeljevanju časovnega okvira za upoštevanje vlaganj) navajali, da bi morali najemniki vsaj po roku, do katerega bi morali biti zakoni usklajeni z ustavo (tj. do 31. 12. 1993), upoštevati pogoje delovanja tržnih zakonitosti in zasebne lastnine. Poleg tega so predlagatelji zakona sami navajali, da je najemodajalcev veliko (“lokalne skupnosti in mnogi denacionalizacijski upravičenci”).
 47. Kolikor prej navedeni razlogi še vedno upravičujejo nujnost varovanja najemnih razmerij fizičnih oseb, ki imajo poslovne prostore v najemu kot poglavitni vir preživljanja sebe in svoje družine, bi zakonodajalec lahko za določen čas podaljšal enoletni odpovedni rok, če navedenega cilja ne bi mogel doseči na drug način ali z blažjim posegom v ustavno pravico (npr. z določitvijo ustreznih dajatev za “prazne” poslovne prostore). Poleg utemeljitve nujnosti takega ukrepa pa bi moral pri določitvi daljšega odpovednega roka upoštevati tudi njegovo sorazmernost v ožjem pomenu. Iz prej navedenega pa je razvidno, da je ukrep, s katerim je najemodajalcu odvzeta pravica do odpovedi najemnega razmerja, nedvomno tudi prekomeren in zato v neskladju s 33. členom ustave.
 48. Najemnina za poslovne prostore se načelno določa prosto, torej glede na tržne razmere. Na podlagi 18. člena ZPSPP, ki je tudi predmet presoje v tej zadevi, bi lokalna skupnost lahko predpisala najvišje najemnine za poslovne stavbe in poslovne prostore. Praviloma pa so akti, ki jih sprejemajo lokalne skupnosti glede višine najemnine za poslovne prostore, akti, ki za lokalne skupnosti kot najemodajalke določajo, kakšne najemne pogodbe lahko sklepajo z najemniki. Tak akt, če ga občina sprejme (najemne pogodbe za poslovne prostore lahko občina sklepa tudi brez posebnega akta), zavezuje samo njo, in to k spoštovanju postavljenih kriterijev pri sklepanju najemnih pogodb za nepremičnine, ki jih sama oddaja v najem. Omejitve, ki si jih občina predpiše s takim aktom, pa seveda ne morejo veljati za druge najemodajalce. 18. člen ZPSPP je torej predmet presoje, kolikor se nanaša na pooblastilo občinam, da lahko višino najemnine omejijo za poslovne prostore drugih najemodajalcev.
 49. Zakon je določil, da občina lahko z odlokom predpiše najvišje najemnine za poslovne stavbe in poslovne prostore. Načelo zakonitosti delovanja občine na področju normativnega delovanja pomeni, da občinski predpisi ne smejo biti v nasprotju z zakonom. Pravnih razmerij torej občina ne sme urejati v nasprotju z zakoni oziroma ne sme preseči zakonskega pooblastila za normativno urejanje pravnih razmerij. Takšno stališče je ustavno sodišče sprejelo že v odločbi št. U-I-348/96 (Uradni list RS, št. 17/97, Odl. US VI, 25) ter poudarilo, da je treba z razlago zakona v vsakem primeru posebej ugotoviti, kako široko polje normativnega odločanja je zakonodajalec prepustil občini. Zmotno je mnenje Državnega zbora in vlade, da določbe SZ predpisujejo ukrepanje lokalne skupnosti v primeru oderuških najemnin. Najemnik stanovanja ima namreč od občinskega organa pravico zahtevati, da preveri višino najemnine. Občinski organ mora v 15 dneh o tem zavzeti stališče. Spremembo oderuške najemne pogodbe ter vračilo preveč plačane najemnine pa lahko najemnik uveljavlja v sodnem postopku (66. člen SZ).
 50. Iz 67. člena ustave izhaja, da način pridobivanja in uživanja lastnine določa zakon. Zakonodajalec torej pooblastila za določitev vsebine lastninske pravice ne more prenesti na druge normodajalce. To pomeni, da ga ne more tudi za ureditev, ki bi pomenila poseg v lastninsko pravico. Zakon torej na tem področju ne more brez določitve ustreznih vsebinskih kriterijev občine pooblastiti za izdajo splošnih aktov, ki bi določali način uživanja lastninske pravice oziroma celo poseg vanjo. Zakon mora biti vsebinska podlaga za izdajo predpisa lokalne skupnosti. Predpis lokalne skupnosti pa sme zakonsko normo dopolnjevati le do te mere, da z dopolnjevanjem ne uvaja novih omejitev ali posegov v lastninsko pravico. Te so namreč v pristojnosti zakonodajalca.
 51. Z novima 35.d in 35.e členoma so določeni kar trije načini oblikovanja cene najemnine za poslovne stavbe in poslovne prostore. Vendar se te določbe nanašajo “le” na najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993. Za najemna razmerja, ki so bila sklenjena kasneje, ZPSPP glede višine najemnine ne določa nobenih kriterijev. Po OZ velja temeljno načelo prostega urejanja obligacijskih razmerij. Ne OZ ne kakšen drug predpis torej ne vsebuje kriterijev za določanje višine najemnine za poslovne prostore, glede katerih je bilo najemno razmerje sklenjeno po 31. 12. 1993. Pooblastilo občini za predpisovanje najvišje najemnine za najemna razmerja, sklenjena po 31. 12. 1993, je torej dano brez vsebinskih kriterijev, ki bi jih moral določati zakon (glej prejšnjo točko obrazložitve). Zato je 18. člen ZPSPP v delu, ki se nanaša na najemna razmerja, sklenjena po 31. 12. 1993, nedvomno v neskladju s 33., 67. in 153. členom ustave.
 52. Presoja 18. člena ZPSPP v delu, ki se nanaša na najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993, pa je odvisna od presoje ustavnosti določb členov 35.d in 35.e, ki jih je uveljavil 1. člen ZPSPP-B. Te določbe bi namreč kot vsebinski kriteriji lahko pomenile podlago za izdajo predpisa lokalne skupnosti, ki bi se nanašal na določitev najvišje najemnine za najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993.
 53. Člen 35.d določa, da dokler najemodajalec najemniku ne povrne vlaganj, s katerimi je bila povečana vrednost poslovnega prostora, in v primerih iz 35.č člena najemnina za poslovni prostor ne more biti višja, kot je povprečna najemnina za podobno nepremičnino (ob upoštevanju stanja nepremičnine pred najemodajalčevimi vlaganji) na približno isti lokaciji. Podobno določa ZDen v četrtem odstavku 24. člena, uveljavljenem s 5. členom ZDen-B. Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-326/98 tako ureditev že presojalo in ugotovilo, da ne gre za poseg v lastninska upravičenja denacionalizacijskih upravičencev, tj. sedaj najemodajalcev, saj napotuje na višino najemnine, ki jo izoblikujejo tržni pogoji (93. točka obrazložitve citirane odločbe). Ureditev, ki napotuje na ta način določanja višine najemnine torej sama po sebi ni v neskladju z ustavo. Z določbo 35.d člena naj bi se višina najemnine določala na tak način, dokler najemodajalec najemniku iz razlogov, določenih s 35.c in 35.č členom, najemnega razmerja ne more odpovedati. Določba 35.d člena je torej neločljivo povezana z določbami, za katere je Ustavno sodišče ugotovilo, da niso v skladu z ustavo. Pomen 35.d člena pa izniči 35.e člen, ki določa tako strukturo najemnine kot njeno najvišjo vrednost v odstotku glede na vrednost poslovnega prostora.
 54. Prvi odstavek 35.e člena določa, da najemnina za poslovno stavbo oziroma prostor pokriva stroške za investicijsko in tekoče vzdrževanje ter upravljanje poslovne stavbe oziroma prostora in pripadajočih skupnih prostorov, delov in naprav ter zemljišča in stroške amortizacije ter stroške kapitala, vloženega v poslovno stavbo oziroma prostor, pripadajoče skupne prostore, dele, naprave in zemljišča. Drugi odstavek istega člena pa določa, da letna najemnina za poslovni prostor, za katerega je bilo najemno razmerje z istim najemnikom prvič sklenjeno pred 31. 12. 1993, ne sme biti večja kot 6,68% vrednosti poslovnega prostora.
 55. Glede na to, da 35.a člen določa, da se za najemna razmerja, sklenjena pred 31. 12. 1993 uporabljajo določbe tega zakona, tj. ZPSPP-B, pride višina najemnine po 35.d členu v poštev le, če bi bila tržna najemnina nižja od 6,68% vrednosti poslovnega prostora. Če so tržne najemnine nižje, zakonodajalec ne more imeti nobenega razloga za posebno določitev najvišje najemnine. Primerjava določitve strukture cene najema v prvem odstavku 35.e člena z določitvijo strukture neprofitne najemnine za stanovanja (63. člen SZ), pokaže, da gre tudi pri poslovnih prostorih za določitev enakih kriterijev, kot so določeni za oblikovanje neprofitne najemnine. Neprofitna najemnina za stanovanja je namreč najemnina, ki lahko ob upoštevanju enake strukture stroškov kot pri poslovnih prostorih letno znaša 5,58% od vrednosti stanovanja oziroma stanovanjske hiše, ki je stara več kot 60 let, in 5,08% od vrednosti stanovanja oziroma stanovanjske hiše, ki je stara do 60 let. Razlika med neprofitno stanovanjsko najemnino in najemnino za poslovni prostor je torej le 1,1% oziroma 1,6% od vrednosti nepremičnine seveda. Taka razlika pa pomeni pri starejših nepremičninah slabih 20%, pri mlajših pa 31,5% višjo najemnino za poslovni prostor, kot je neprofitna najemnina za stanovanje. Vendar, kot je bilo že navedeno (44. točka obrazložitve), pravnega položaja najemnikov poslovnih prostorov ni mogoče primerjati s pravnim položajem bivših imetnikov stanovanjske pravice. Prav tako njihovega pravnega položaja ni mogoče primerjati z drugimi upravičenci do neprofitnih stanovanj.
 58. Načelo avtonomije pogodbenih strank pri sklepanju pogodb obligacijskega prava je utemeljeno v splošni svobodi ravnanja, izhajajoči iz nedotakljivosti osebnostnih pravic, ki je zagotovljena s 35. členom ustave, in svobodni gospodarski pobudi, določeni v 74. členu ustave. Zato so posamezne zakonske omejitve svobodne pogodbene volje lahko v skladu z ustavo le, če izpolnjujejo ustavne pogoje za dopustnost omejevanja ustavnih pravic (npr. odločba ustavnega sodišča št. U-I-202/93 z dne 6. 10. 1994, Uradni list RS, št. 74/94 in Odl. US III, 99). Vendar določba 35.e člena ne omejuje le pogodbene volje strank, temveč posega tudi na premoženjsko področje na strani najemodajalcev. Eno izmed področij človekove svobode, in sicer svobodo na premoženjskem področju, pa varuje tudi 33. člen ustave. Funkcija te določbe je zavarovati nosilcu temeljnih pravic polje svobodnega ravnanja na premoženjskem področju. Ustavno varstvo lastnine je torej specialna oblika varstva splošne svobode ravnanja. Ustavni pojem lastnine je po navedenem širši od civilnopravnega pojma lastninske pravice. Omejitev višine najemnine pa posega v svobodo na premoženjskem področju vsakega najemodajalca; tako najemodajalca, ki poslovne prostore oddaja v okviru svoje poslovne dejavnosti, kot tudi vsakega drugega lastnika poslovnega prostora (pravno ali fizično osebo).
 59. Po drugi strani svobodna gospodarska pobuda najemnikov sama po sebi ni razlog, ki bi v okviru socialne in gospodarske funkcije lastnine lahko določenemu krogu oseb zagotavljala finančne ugodnosti na račun najemodajalcev. Naš pravni sistem sicer pozna ukrepe za kontrolo cen, ki jih izvajajo državni organi in lokalne skupnosti. Vendar morajo pri določanju takih ukrepov prav zaradi svobodne gospodarske pobude, ki jo zagotavlja 74. člen ustave, in pravice do zasebne lastnine, ki jo zagotavlja 33. člen ustave, upoštevati načelo svobodnega oblikovanja cen na podlagi ponudbe in povpraševanja ter drugih konkurenčnih dejavnikov. Ker ti ukrepi posegajo v ustavno varovan lastninski položaj prodajalcev, ki jim omogoča svobodo razpolaganja s svojo lastnino, 3. člen zakona o kontroli cen (Uradni list RS, št. 63/99 in nasl. – ZKC) določa, da mora biti tudi ukrep kontrole cen nujen glede na razlog ukrepa. Mora biti tudi najmilejši, tj. tak, ki je najbližji normalnim tržnim razmeram in najhitreje pripelje do odprave razlogov, ki upravičujejo ukrep. To pa so že kriteriji testa sorazmernosti, s katerim se presoja ustavna dopustnost posega v ustavne pravice (glej 41. točko obrazložitve te odločbe). Da omejitev višine najemnine za poslovne prostore ne pomeni določitev načina uživanja lastnine oziroma vsebino lastninske pravice v okviru gospodarske in socialne funkcije (67. člen ustave), pa izhaja že iz tega, da se višina najemnine za poslovne prostore, glede katerih je bilo najemno razmerje sklenjeno po 31. 12. 1993, oblikuje prosto. V obravnavanem primeru bi bila torej izpodbijana ureditev omejevanja višine najemnine v skladu z ustavo, če bi izpolnjevala pogoje iz tretjega odstavka 15. člena ustave.
 60. Obdobje spreminjanja družbenoekonomske ureditve je obdobje privatizacije družbene lastnine. Vzpostavitev novih lastniških odnosov je nedvomno vplivala na tržne razmere glede nepremičnin. Ustavno sodišče nima razloga za dvom v oceno zakonodajalca, da so bile razmere na trgu glede oddajanja poslovnih prostorov take, da so upravičevale njegovo intervencijo na področju cene najemnine. Vzpostavitev normalnih tržnih razmer, v katerih je spoštovano načelo ekvivalentnosti dajatev, zagotavlja tudi ohranitev pogodbenega razmerja. Nesorazmerje med vzajemnimi dajatvami namreč sili k razveljavitvi oziroma razvezi takšnih pogodb.8
 Št. U-I-108/01-17
 1 Enako določbo je vseboval ZOR v prvem odstavku 567. člena.
 2 Če gre za zavezanca, ki je nepremičnino pridobil na odplačen način, mu po 73. členu ZDen pripada odškodnina, ki nadomesti vrednost nepremičnine, ki jo je izročil denacionalizacijskemu upravičencu.
 3 Prej je podobno določal 20. člen ZOR.
 4 Amandma predlagateljev zakona, dan v tretji obravnavi predloga ZPSPP-B, Poročevalec DZ, št. 18/00, str. 40 in 41.
 5 IUS-INFO – elektronska podatkovna zbirka odločb.
 6 IUS-INFO – elektronska podatkovna zbirka odločb.
 7 Člen 53 SZ določa, da najemniku stanovanja ni mogoče odpovedati najemne pogodbe zato, ker ni plačal najemnine in drugih obveznosti po tem zakonu, če zaradi socialne stiske, v kateri se je znašel sam in osebe, ki poleg njega uporabljajo stanovanje, ni zmogel poravnati najemnine in drugih obveznosti.
 8 Poseben primer kršitve načela ekvivalentnosti, ki ima po OZ za posledico ničnost, je oderuška pogodba (119. člen OZ).


type: legislation

text:
 EUROPEISKA KOMMISSIONEN
 Bryssel den 13.12.2021
 COM(2021) 783 final
 2021/0412(NLE)
 Förslag till
 RÅDETS BESLUT
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i den gemensamma kommitté som inrättas genom Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan, vad gäller förlängning av handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten
 MOTIVERING
 1.Fråga som behandlas i förslaget
 Det här förslaget avser beslutet om den ståndpunkt som ska intas på unionens vägnar i den gemensamma kommitté som inrättats genom Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan (interimsavtalet om associering), i samband med det planerade antagandet av en rekommendation om förlängning av handlingsplanen mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten.
 2.Bakgrund till förslaget
 2.1.Interimsavtalet om associering
 Interimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan EU och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) på den palestinska myndighetens vägnar (avtalet) från 1997 utgör den rättsliga grunden för de bilaterala förbindelserna mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten. I avtalet föreskrivs tullfritt tillträde till Europeiska unionens marknader för palestinska industriprodukter och utfasning under fem år av tullarna på exportvaror från EU som importeras till det ockuperade palestinska territoriet
 1*. Enligt artikel 1 syftar avtalet till
 –att tillhandahålla en lämplig ram för en allomfattande dialog som gör det möjligt att utveckla nära förbindelser mellan parterna,
 –att fastställa villkoren för en gradvis liberalisering av handeln,
 –att genom dialog och samarbete främja utvecklingen av balanserade ekonomiska och sociala förbindelser mellan parterna,
 –att bidra till Västbankens och Gazaområdets sociala och ekonomiska utveckling,
 –att uppmuntra regionalt samarbete i syfte att befästa den fredliga samexistensen och den ekonomiska och sociala stabiliteten,
 –att främja samarbete på andra områden som är av ömsesidigt intresse.
 Avtalet trädde i kraft den 1 juli 1997.
 2.2.Gemensamma kommittén
 Gemensamma kommittén inrättas genom artikel 63 i interimsavtalet om associering. Den har befogenhet att fatta beslut i de fall som anges i avtalet samt i andra fall då det är nödvändigt för att de mål som fastställs i avtalet ska kunna nås. Dessa beslut ska vara bindande för parterna. Ordförandeskapet i gemensamma kommittén ska utövas i tur och ordning av EU och den palestinska myndigheten i enlighet med villkoren i arbetsordningen. Den ska sammanträda minst en gång om året och, när omständigheterna så kräver, på ordförandens initiativ.
 2.3.Akt som planeras av gemensamma kommittén
 Gemensamma kommittén ska anta en rekommendation om förlängning av handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten (den planerade akten). I enlighet med artikel 10 i gemensamma kommitténs arbetsordning kommer rekommendationen att antas genom skriftligt förfarande.
 Syftet med den planerade akten är att förlänga giltighetstiden för handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten med tre år, för att säkerställa det fortsatta samarbetet mellan de båda parterna. Den planerade akten kommer att bli bindande för parterna i enlighet med artikel 63 i interimsavtalet om associering, där det föreskrivs att gemensamma kommittén får fatta beslut och utfärda lämpliga rekommendationer.
 3.Den ståndpunkt som ska intas på unionens vägnar
 Europeiska unionens ståndpunkt i den gemensamma kommitté som inrättas genom interimsavtalet om associering vad gäller antagandet av en rekommendation om en förlängning med tre år av handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten grundar sig på texten i den rekommendation som bifogas det här beslutet.
 Båda parter har upprepade gånger bekräftat de rika och livskraftiga förbindelserna mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten och sitt fulla engagemang när det gäller att fortsätta utveckla dessa förbindelser inom alla områden av ömsesidigt intresse.
 Det ligger därmed i parternas intresse att förlänga handlingsplanen.
 4.Rättslig grund
 4.1.Förfarandemässig rättslig grund
 4.1.1.Principer
 I artikel 218.9 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) föreskrivs att beslut ska antas ”om fastställande av vilka ståndpunkter som på unionens vägnar ska intas i ett organ som inrättas genom ett avtal, om detta organ ska anta akter med rättslig verkan, med undantag av sådana akter som kompletterar eller ändrar avtalets institutionella ram”.
 Begreppet ”akter med rättslig verkan” omfattar akter som har rättslig verkan med stöd av de regler i internationell rätt som tillämpas på organet i fråga. Det omfattar även instrument som inte har bindande verkan enligt internationell rätt, men som är ”ägnade att på ett avgörande sätt påverka innehållet i de bestämmelser som antas av unionslagstiftaren”
 2
 .
 4.1.2.Tillämpning i det aktuella fallet
 Gemensamma kommittén är ett organ som inrättats genom ett avtal, närmare bestämt interimsavtalet om associering.
 Den akt som ska antas av gemensamma kommittén utgör en akt med rättslig verkan.
 Den planerade akten har rättslig verkan eftersom den kommer att innebära en förlängning av den nuvarande handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten med tre år.
 Den planerade akten varken kompletterar eller ändrar avtalets institutionella ram.
 Den förfarandemässiga rättsliga grunden för det föreslagna beslutet är därför artikel 218.9 i EUF-fördraget.
 4.2.Materiell rättslig grund
 4.2.1.Principer
 Den materiella rättsliga grunden för ett beslut enligt artikel 218.9 i EUF-fördraget är främst beroende av syftet med och innehållet i den planerade akt avseende vilken en ståndpunkt intas på unionens vägnar. Om den planerade akten har två syften eller två beståndsdelar av vilka det ena syftet eller den ena beståndsdelen kan identifieras som det eller den huvudsakliga, medan det eller den andra endast är av underordnad betydelse, måste det beslut som antas enligt artikel 218.9 i EUF-fördraget ha en enda materiell rättslig grund, nämligen den som krävs med hänsyn till det huvudsakliga eller avgörande syftet eller den huvudsakliga eller avgörande beståndsdelen.
 4.2.2.Tillämpning i det aktuella fallet
 Den planerade aktens huvudsakliga syfte och innehåll avser samarbete med ett tredjeland, inom ramen för ett interimsavtal om associering som antagits på grundval av nuvarande artiklarna 207 och 209 i EUF-fördraget och den europeiska grannskapspolitiken.
 Den materiella rättsliga grunden för det föreslagna beslutet är därför artiklarna 207 och 209 i EUF-fördraget.
 4.3.Slutsats
 Den rättsliga grunden för det föreslagna beslutet bör vara artiklarna 207 och 209 jämförda med artikel 218.9 i EUF-fördraget.
 5.Offentliggörande av den planerade akten
 Eftersom gemensamma kommitténs akt innebär en ändring av handlingsplanens löptid är det lämpligt att efter antagandet av akten offentliggöra denna i Europeiska unionens officiella tidning, i enlighet med gemensamma kommitténs arbetsordning.
 2021/0412 (NLE)
 Förslag till
 RÅDETS BESLUT
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i den gemensamma kommitté som inrättas genom Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan, vad gäller förlängning av handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten
 EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
 med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 207 och 209 jämförda med artikel 218.9,
 med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, och
 av följande skäl:
 (1)Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan, ingicks av unionen genom rådets beslut av den 24 februari 1997 och trädde i kraft den 1 juli 1997.
 (2)Parterna är överens om att den nuvarande handlingsplanen fortsätter att avspegla det privilegierade partnerskapet mellan EU och den palestinska myndigheten och att stödja genomförandet av Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering.
 (3)Enligt artikel 63 i avtalet får gemensamma kommittén fatta beslut och utfärda lämpliga rekommendationer.
 (4)Gemensamma kommittén kommer att anta en rekommendation om tre års förlängning av handlingsplanen genom skriftligt förfarande.
 (5)Det är lämpligt att fastställa den ståndpunkt som ska intas på unionens vägnar i gemensamma kommittén, eftersom rekommendationen kommer att ha rättslig verkan.
 (6)Förlängningen av handlingsplanen med tre år kommer att ge parterna full möjlighet att gå vidare i sitt samarbete under kommande år, bland annat genom eventuella förhandlingar om prioriteringarna för partnerskapet.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Unionens ståndpunkt i den gemensamma kommitté som inrättats genom Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan, när det gäller förlängningen av Europeiska unionens och den palestinska myndighetens handlingsplan inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken, ska grundas på det utkast till rekommendation av gemensamma kommittén som bifogas detta beslut.
 Artikel 2
 Detta beslut riktar sig till kommissionen och den höga representanten.
 Utfärdat i Bryssel den
 På rådets vägnar
 Ordförande
 (1)
 * Denna beteckning ska inte uppfattas som ett erkännande av en palestinsk stat och påverkar inte de enskilda medlemsstaternas ståndpunkter i frågan.
 (2)
 Domstolens dom av den 7 oktober 2014, Tyskland/rådet, C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, punkterna 61–64.
 ---documentbreak---
 EUROPEISKA KOMMISSIONEN
 Bryssel den 13.12.2021
 COM(2021) 783 final
 BILAGA
 till
 Förslag till RÅDETS BESLUT
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i den gemensamma kommitté som inrättas genom Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan, vad gäller förlängning av handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten
 BILAGA
 GEMENSAMMA KOMMITTÉN EU-PLO:s REKOMMENDATION nr xxx om godkännande av förlängningen av handlingsplanen mellan Europeiska unionen och den palestinska myndigheten [XXX 2021]
 GEMENSAMMA KOMMITTÉN EU-PLO UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION
 med beaktande av Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan (interimsavtalet om associering), och
 av följande skäl:
 (1)Europa–Medelhavsinterimsavtalet om associering av handel och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Palestinska befrielseorganisationen (PLO) för den palestinska myndigheten på Västbanken och i Gaza, å andra sidan (interimsavtalet om associering) undertecknades den 24 februari 1997 och trädde i kraft den 1 juli 1997.
 (2)Enligt artikel 63 i interimsavtalet om associering får gemensamma kommittén fatta beslut och utfärda lämpliga rekommendationer.
 (3)I artikel 10 i gemensamma kommitténs arbetsordning föreskrivs en möjlighet att fatta beslut mellan möten genom ett skriftligt förfarande, om båda parterna är överens om detta.
 (4)Förlängningen med tre år av handlingsplanen kommer att ge parterna förutsättningar att driva sitt samarbete vidare under kommande år, bland annat genom eventuella förhandlingar om prioriteringarna för partnerskapet.
 HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Gemensamma kommittén rekommenderar genom ett skriftligt förfarande att handlingsplanen mellan EU och den palestinska myndigheten förlängs med tre år från och med dagen för antagandet av förlängningen.
 Artikel 2
 Denna rekommendation får verkan samma dag som den antas.
 Utfärdad i xx, [xxxxx 2021].
 För gemensamma kommittén EU–PLO
 Ordförande
 ***


text:
Strenge Regeln bei Verwandten- und Elternunterhalt
 Verpflichtung zum Verwandten- und Elternunterhalt
 Wer eine Familie besitzt, ist zur Zahlung von Unterhalt verpflichtet. Dabei unterstützen sich Ehegatten gegenseitig, die Kinder wiederum haben einen Anspruch auf Zahlung gegen die Eltern und umgekehrt. Solange es sich um intakte Familien handelt, entstehen hierdurch meist keine Probleme.
 Denn hier gilt: Auch eine Hausfrau trägt zum Unterhalt bei – ohne Geld zu verdienen – und zwar durch die Haushaltsführung und Erziehung der Kinder. Man spricht in diesem Falle von einer naturellen Unterhaltsleistung.
 Auch Verwandte oder der geschiedene Ehegatte in der Pflicht
 Das Bundesverfassungsgericht zieht strenge Grenzen beim Elternunterhalt
 Unterhalt ist unverzichtbar
 Wegfall des Unterhaltsanspruches bei vorsätzlicher schwerer Verfehlung
 Dieser Grundsatz gilt allerdings nicht für auseinandergehende Familien. Hier ist grundsätzlich jeder Ehegatte für sich selbst verantwortlich. Unterhaltsansprüche eines Ehegatten entstehen lediglich bei Vorliegen bestimmter Gründe.
 Was den Unterhaltsanspruch der Kinder anbelangt, ändert sich hingegen nichts. Denn hier gilt der eiserne Grundsatz: Der Elternteil, bei dem ein Kind wohnt, leistet seinen Unterhalt durch Leistungen in Natur (bspw. Pflegeleistungen), der andere zahlt bar.
 Vor allen anderen Verwandten ist der Ehegatte des Bedürftigen unterhaltspflichtig. Das gilt sowohl bei verheirateten wie geschiedenen Ehegatten. Die Verwandten kommen erst dann für den Unterhalt auf, wenn der Ehegatte nicht in der Lage ist, den Unterhalt aufzubringen.
 Von den Verwandten sind in diesem Fall zunächst die Kinder unterhaltspflichtig. Erst wenn auch diese nicht in der Lage sind, Unterhalt zu leisten, werden die Eltern unterhaltspflichtig.
 Nähere Verwandte gleicher Linie werden prinzipiell vor den entfernteren Verwandten zu Unterhaltszahlungen herangezogen. Gleichnahe Verwandte haften anteilig, und zwar entsprechend ihrer Einkommens- und Vermögens-verhältnisse.
 Ganz wichtig: Eltern können die Unterhaltspflicht ihrer Kinder nicht einfach dadurch ausschließen, indem sie für die Zukunft auf den Unterhalt verzichten. Dies wäre in jedem Falle unwirksam. Andererseits müssen Kinder auch stets in der Lage dazu sein, den Unterhalt an ihre Eltern zu zahlen, ohne dabei selbst den eigenen Lebensbedarf bzw. den ihrer eigenen Familien zu gefährden (§ 1603 BGB).
 Elternunterhalt hat nicht immer Vorrang im unterhaltsrechtlichen System. Denn Kinder und Ehegatten (dazu zählt auch der Geschiedene!) gehen den Eltern stets vor. Diese Regelung gilt auch für einen (ehemaligen) Partner, der ein gemeinsames, nichteheliches Kind betreut (§ 1615 I BGB). Vorrang vor dem Elternunterhalt haben zudem Minderjährige sowie volljährige Schulkinder bis zu einem Alter von 21 Jahren.
 Ob gerecht oder nicht – nach dem Bürgerlichen Gesetzbuch sind auch Verwandte in gerader Linie verpflichtet, einander Unterhalt zu gewähren. Nicht nur Eltern sind verpflichtet, ihre Kinder zu unterstützen, sondern im Umkehrschluss muss auch eine Unterstützung der Eltern durch die Kinder erfolgen, wenn diese in eine finanzielle Notlage geraten sollten.
 Handelt es sich dabei um mehrere unterhaltspflichtige Kinder, dann werden jeweils die einzelnen Vermögensverhältnisse geprüft und anschließend nach Leistungsfähigkeit aufgeteilt.
 Ein Unterhaltsanspruch liegt somit auch immer gegenüber Verwandten in gerader Linie vor – also Personen, die voneinander abstammen (zum Beispiel Großvater, Vater, Sohn). Dies gilt allerdings nur für den Fall, dass der vorher in Anspruch zu nehmende (zum Beispiel der geschiedene Ehegatte) nicht in der Lage ist, Unterhalt zu zahlen.
 Wer also nicht allein zu recht kommt, hat gegenüber Eltern und Kindern einen Anspruch auf Unterstützung. Für Schwiegereltern hingegen muss grundsätzlich niemand aufkommen.
 Dennoch wird immer wieder durch die Sozialämter versucht, selbst den Taschengeldanspruch der nicht erwerbstätigen Ehefrau anzuzapfen. Rechtlich ist das zwar möglich. In allen anderen Fällen gilt: Verfügen beide Ehegatten über ein eigenes Einkommen, dann zahlt jeder jeweils nur für seine Eltern.
 Viele unterhaltsberechtigte Eltern haben zum Beispiel mehrere Kinder, die wiederum bereits selbst Kinder haben. Bei manchen von ihnen leben auch die alten Eltern oder gar Großeltern noch.
 Was viele nicht wissen: All diese Personen kommen nach § 1601 BGB gleichermaßen als Unterhaltsverpflichtete in Betracht. Was bedeutet: Familienrechtlich müssen selbst die Enkel für die Pflege ihrer Großeltern aufkommen (§ 94 Abs. 1 S. 3 ff SGB XII).
 Ganz wichtig: Unterhalt kann immer nur für die Zukunft gefordert werden. Dieser Grundsatz gilt jedoch nicht für Unterhaltsrückstände, die ein Verpflichteter hätte leisten müssen. Diese müssen auch rückwirkend ausgeglichen werden.
 Grundsätzlich endet der Unterhaltsanspruch, sobald der Berechtigte nicht mehr bedürftig ist, also zum Beispiel einen Lottogewinn erzielt bzw. eine Erbschaft antritt oder sich so weit wieder erholt, dass er seine Pflege wieder aus eigenen Mitteln finanzieren kann. Anspruch auf Verwandtenunterhalt endet nach § 1615 Abs. 1 BGB spätestens zu dem Zeitpunkt, in dem der Berechtigte oder der Verpflichtete stirbt.
 Aber Achtung: Es kann passieren, dass der Unterhaltsbedürftige Rückstände aus seinem Nachlass bezahlen muss.
 Die Aussage zum Elternunterhalt ist deutlich: Die eigene Altersvorsorge muss unangetastet bleiben. Weiter gilt: Erst wenn der Bedarf aller berechtigten Personen gedeckt ist und die Kinder noch immer über ein verwertbares bzw. einzusetzendes Einkommen verfügen, dann muss dieses eingesetzt werden, um den Bedarf des unterhaltsberechtigten Elternteils zu decken.
 Erwachsene Kinder können von den Sozialämtern nicht dazu gezwungen werden, für die Heimpflege ihrer Eltern die eigene Altersvorsorge anzutasten. Dies entschied das Bundesverfassungsgericht in einem Urteil.
 Nach Ansicht der Verfassungshüter hat die Pflicht erwachsener Kinder, die eigene Familie zu versorgen und selbst eine Altersabsicherung aufzubauen, Vorrang vor der Pflicht zum Elternunterhalt. Einem Kind, das zum Elternunterhalt verpflichtet werden soll, müsse deshalb “ein seinen Lebensumständen entsprechender eigener Unterhalt verbleiben”, heißt es im Urteil (Az:1 BvR 1508/96).
 Sozialämter können nun erwachsene Kinder nicht mehr dazu verpflichten, für die Begleichung von Pflegekosten Kredite oder Zwangshypotheken aufzunehmen. Insgesamt wird der Elternunterhalt durch das Urteil zurückgedrängt.
 Vielmehr ist angesagt, dass man die Vermögen von Senioren für deren Pflege “erst mal restlos abgreift”. Bei der finanziellen Beteiligung der Nachwuchsgeneration an den Pflegekosten muss man dann “sehr großzügige“ Einkommens- und Vermögensgrenzen einbeziehen.
 Allerdings darf ein Unterhaltsverpflichteter so lange nicht auf Verwirkung hoffen, wie er sich noch in ernsthaften Verhandlungen mit den Eltern oder dem Sozialamt befindet. Allerdings sagt auch die aktuelle Rechtsprechung:
 Wer seinen Unterhaltsanspruch nicht binnen eines Jahres durchsetzt, riskiert, alle älteren Rückstände zu verlieren. Dies gilt zum Beispiel für Bedürftige, die aus rechtlichen oder tatsächlichen Gründen daran gehindert waren, ihren Unterhaltsanspruch geltend zu machen (§ 1613 Abs. 2 BGB). Ausnahme: Der so genannte Sonderbedarf.
 Darunter versteht man Ausgaben, die selbst bei sorgfältiger Planung nicht vorhersehbar waren (bspw. Kosten für eine neue Brille oder der Umzug in ein Pflegeheim). Ausnahme: Der Bedürftige wäre in der Lage gewesen, sich das erforderliche Geld rechtzeitig anzusparen!
 In den meisten Fällen führt an der Unterhaltspflicht kein Weg vorbei, ein Verzicht ist insgesamt unwirksam. Dennoch gibt es auch hier bestimmte Ausnahmen. Wer sich zum Beispiel nie um seine Kinder gekümmert hat, der kann auch später keinen Unterhalt von ihnen verlangen.
 Allerdings gelten die den Unterhalt regelnden gesetzlichen Vorschriften nur dann, wenn die Betroffenen keine eigenen Regelungen getroffen haben, beispielsweise eine so genannte Unterhaltsvereinbarung.
 Somit sind die Vorschriften über Unterhaltszahlungen stets abänderbar. Derartige Vereinbarungen bedürfen nicht einmal einer besonderen Form. Auf der anderen Seite gilt: Bevor solche unterbreitete Vereinbarungen unterschrieben werden, sollte man sich zuerst über die konkreten Auswirkungen und Konsequenzen informieren.
 Ist ein Unterhaltsanspruch vorhanden, muss geklärt werden, wie hoch der Bedarf des Berechtigten ist. Der Bedarf ist abhängig von der Art des Unterhaltsanspruchs, der besteht (z. B. Unterhaltsanspruch eines Kindes und eines geschiedenen Ehegatten).
 Bei der Bedarfsprüfung ist zu untersuchen, inwieweit der Berechtigte seinen Bedarf nicht aus eigenen Mitteln und Einkünften bestreiten kann (Bedarf des Unterhaltsberechtigten).
 Der Bedarf des Bedürftigen kann nur vom Unterhaltsverpflichteten erfüllt werden, sofern dieser in der Lage ist, auch Unterhalt zu leisten, ohne dass sein eigener angemessener Lebensbedarf beeinträchtigt wird.
 Die Leistungsfähigkeit des Unterhaltsverpflichteten wird gegebenenfalls in Abhängigkeit von der Art des Unterhaltsanspruchs bemessen, z.B. bei Unterhalt gegenüber Kindern restriktiver als gegenüber Eltern (Leistungsfähigkeit des Unterhaltsverpflichteten).
 Eine vorsätzliche schwere Verfehlung liegt vor, wenn ein Unterhaltsberechtigter seine Kinder oder nahe Angehörige schwer verletzt, geschädigt oder in erheblichem Maße belästigt hat. Hat sich ein Unterhaltsberechtigter gegenüber seinen Kindern schuldig gemacht, dann entfällt die Unterhaltspflicht gegenüber allen Kindern.
 Der Grund: Unter Geschwistern besteht eine so genannte Nähebeziehung. Verletzt ein Unterhaltsberechtigter nur ein Kind, kann auch davon ausgegangen werden, dass er damit auch gleichzeitig das andere Geschwisterkind mit verletzt hat.
 Allein die Tatsache, dass es zwischen Kindern und Eltern über Jahre keinen Kontakt gegeben hatte, reicht als Verwirkungsgrund nicht (BGH, Az. XII ZR 148/09). Vielmehr muss eine tiefe Kränkung vorliegen (zum Beispiel schwere Beleidigung: Vater sagt zu seiner Tochter: „Du bist nicht mehr meine Tochter“ und verweigert dann anschließend jeglichen Kontakt).
 Die Beweispflicht ist dabei stets beim Unterhaltsverpflichteten. Als Beweis genügt in jedem Falle die Abgabe einer eidesstattlichen Versicherung.
 Grundsätzlich gilt daher: Unterhalt kann man nur beanspruchen, so lange man bedürftig ist und über Angehörige verfügt, die unterhaltspflichtig und leistungsfähig sind. Man kann allerdings auch seinen Unterhaltsanspruch verlieren, wenn man sich in erheblichem Maße schuldhaft verhalten hat.
 In diesem Falle braucht der Verpflichtete nur einen Beitrag zum Unterhalt in der Weise zu leisten, die der Billigkeit entspricht. Diese Verpflichtung kann auch gänzlich entfallen, wenn die Inanspruchnahme des Verpflichteten grob unbillig wäre (billig bedeutet gerecht).
 Beispiele: Ein Elternteil hat seine Bedürftigkeit selbst verschuldet; die Eltern haben mangelhaft für das Alter vorgesorgt. Unterhaltsreduzierung ist jedoch auch immer eine Einzelfallentscheidung, bei der der Richter die gesamte Familienkonstellation genau untersuchen muss. Nur so lässt sich ein Bild vom Ausmaß des Verschuldens feststellen.
 Beispiel: Eltern können nicht erwarten, dass die Kinder die Versorgungslücke schließen, die sie selbst versäumt haben. Denn von jedem Erwerbsfähigen kann erwartet werden, dass er ausreichende Rücklagen für sein Alter bildet. Gleiches gilt für Personen, die kurz vor Renteneintritt ihre Lebensversicherung kündigen und die Auszahlungssumme binnen weniger Jahre verbrauchen. Auch hier wird der Richter der Person ein sittliches Verschulden nachweisen können.
 Zurück zu den Erläuterungen, wie Kinder ihre Eltern absichern können »
 Zu den Erläuterungen über die indirekte Unterhaltszahlung »
 Krankenkassen.net > Pflegereform > Pflegeunterhalt > Verwandten- und Elternunterhalt


text:
 10.9.2015
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 236/4
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) 2015/1508
 z dne 9. septembra 2015
 o določitvi standardnih uvoznih vrednosti za določitev uvozne cene za nekatere vrste sadja in zelenjave
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 (1),
 ob upoštevanju Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 543/2011 z dne 7. junija 2011 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 za sektorja sadja in zelenjave ter predelanega sadja in zelenjave (2) ter zlasti člena 136(1) Izvedbene uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Izvedbena uredba (EU) št. 543/2011 na podlagi izida večstranskih trgovinskih pogajanj urugvajskega kroga določa merila, po katerih Komisija določi standardne vrednosti za uvoz iz tretjih držav za proizvode in obdobja iz dela A Priloge XVI k tej uredbi.
 (2)
 Standardna uvozna vrednost se izračuna vsak delovni dan v skladu s členom 136(1) Izvedbene uredbe (EU) št. 543/2011 ob upoštevanju spremenljivih dnevnih podatkov. Zato bi morala ta uredba začeti veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Standardne uvozne vrednosti iz člena 136 Izvedbene uredbe (EU) št. 543/2011 so določene v Prilogi k tej uredbi.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 9. septembra 2015
 Za Komisijo
 V imenu predsednika
 Jerzy PLEWA
 Generalni direktor za kmetijstvo in razvoj podeželja
 (1) UL L 347, 20.12.2013, str. 671.
 (2) UL L 157, 15.6.2011, str. 1.
 PRILOGA
 Standardne uvozne vrednosti za določitev uvozne cene za nekatere vrste sadja in zelenjave
 (EUR/100 kg)
 Oznaka KN
 Oznaka tretje države (1)
 Standardna uvozna vrednost
 0702 00 00
 MA
 176,8
 MK
 46,1
 XS
 41,5
 ZZ
 88,1
 0707 00 05
 MK
 76,3
 TR
 116,3
 XS
 42,0
 ZZ
 78,2
 0709 93 10
 TR
 126,8
 ZZ
 126,8
 0805 50 10
 AR
 148,1
 BO
 135,7
 CL
 123,6
 UY
 149,8
 ZA
 136,6
 ZZ
 138,8
 0806 10 10
 EG
 238,2
 MK
 63,9
 TR
 126,7
 ZZ
 142,9
 0808 10 80
 AR
 120,5
 BR
 93,9
 CL
 149,1
 NZ
 145,9
 US
 168,8
 UY
 110,5
 ZA
 120,1
 ZZ
 129,8
 0808 30 90
 AR
 136,6
 CL
 175,5
 TR
 119,5
 ZA
 136,5
 ZZ
 142,0
 0809 30 10, 0809 30 90
 MK
 69,8
 TR
 150,7
 ZZ
 110,3
 0809 40 05
 BA
 52,5
 IL
 336,8
 MK
 50,4
 XS
 64,0
 ZZ
 125,9
 (1) Nomenklatura držav, določena v Uredbi Komisije (EU) št. 1106/2012 z dne 27. novembra 2012 o izvajanju Uredbe (ES) št. 471/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o statistiki Skupnosti o zunanji trgovini z državami nečlanicami v zvezi s posodabljanjem nomenklature držav in ozemelj (UL L 328, 28.11.2012, str. 7). Oznaka „ZZ“ predstavlja „druga porekla“.