text:
9As1/2009
 9 As 1/2009-141
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátì slo3⁄4eném z pøedsedy JUDr. Radana Malíka a soudkyò JUDr. Barbary Poøízkové a Mgr. Daniely Zemanové v právní vìci 3⁄4alobce: Ing. Mgr. L. M., proti 3⁄4alovanému: Univerzita Karlova v Praze, Právnická fakulta, se sídlem nám. Curieových 7, Praha 1, proti rozhodnutím 3⁄4alovaného ze dne 18. 1. 2007, è. PF/114/2007, a ze dne 5. 12. 2006, è. PF 112/8/2006, ve vìci pøezkumu státní zkou1ky, o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobce proti usnesení Mìstského soudu v Praze ze dne 11. 4. 2008, è. j. 6 Ca 181/2007-84,
 ®alobce (dále jen stì3⁄4ovatel ) se podanou kasaèní stí3⁄4ností domáhal zru1ení v záhlaví oznaèeného pravomocného usnesení Mìstského soudu v Praze (dále jen mìstský soud ), kterým byla odmítnuta jeho 3⁄4aloba proti rozhodnutí dìkana Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, v zastoupení prodìkana pro magisterský studijní program JUDr. Jiøího Høebejka, ze dne 18. 1. 2007, è. PF/114/2007.
 Tímto rozhodnutím bylo stì3⁄4ovateli, v reakci na jeho dopis datovaný dne 8. 11. 2006 (správnì zøejmì dne 8. 12. 2006, pozn. Nejvy11ího správního soudu) a oznaèený jako 3⁄4ádost o pøezkoumání rozhodnutí PF/112/8/2006 , mimo jiné sdìleno, 3⁄4e klasifikace zkou1ky není správní rozhodnutí, a proto se na ní nemohou vztahovat pøedpisy o správním øízení. Podání stì3⁄4ovatele, datované dne 19. 10. 2006 (oznaèené jako 3⁄4ádost o zmìnu kvalifikace III. SSZK z neprospìl na dobøe , 3⁄4ádost o omluvu od zkou1ejících z obèanského a trestního práva a návrh o propracování procesního postupu státních zkou1ek), proto nemohlo být posuzováno podle správního øádu (zákona è. 500/2004 Sb.) a proto také ani vý1e citovaná odpovìï dìkana Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, Prof. JUDr. Ale1e Gerlocha, CSc., è. PF/112/8/2006, ze dne 5. 12. 2006, není koncipována jako rozhodnutí, a z tohoto dùvodu nemù3⁄4e obsahovat ani pouèení o opravném prostøedku a nelze ji pøezkoumat.
 Napadeným usnesením shledal mìstský soud 3⁄4alobu jako nepøípustnou a odmítl ji podle § 46 odst. 1 písm. d) ve spojení s § 68 písm. e) a § 70 písm. a) zákona è. 150/2002 Sb., soudního øádu správního, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále té3⁄4 s. ø. s. ), s tím, 3⁄4e v daném pøípadì Právnická fakulta Univerzity Karlovy v Praze nerozhodovala jako správní orgán. Dle jeho závìru 3⁄4alobou napadené rozhodnutí dìkana Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze ze dne 18. 1. 2007, è. PF/114/2007, jim3⁄4 byla vyøízena podání stì3⁄4ovatele, kterými brojil proti postupu a klasifikaci u státní souborné zkou1ky, nepøedstavuje rozhodnutí vydané v oblasti veøejné správy, které by podléhalo pøezkumu ve správním soudnictví. Zku1ební komise není orgánem, kterému bylo svìøeno rozhodování o právech a povinnostech fyzických osob v oblasti veøejné správy. Klasifikace státní zkou1ky je posouzením odborné úrovnì odpovìdí studenta, tento úkon je èinìn v prùbìhu studia, v jeho3⁄4 rámci státní zkou1ka probíhá. Klasifikací není rozhodováno o právech a povinnostech, pouze jsou hodnoceny vìdomosti studentem pøi zkou1ce prezentované. Z tìchto dùvodù se nelze domáhat toho, aby soud zru1il klasifikaci státní souborné zkou1ky stì3⁄4ovatele stupnìm neprospìl . Stejnì tak se dle mìstského soudu nelze domáhat soudního pøezkumu v pøípadì shora uvedených rozhodnutí (pøípisù) dìkana. Odkázal pøitom na zákon è. 111/1998 Sb., o vysokých 1kolách a o zmìnì a doplnìní dal1ích zákonù (zákon o vysokých 1kolách), ve znìní pozdìj1ích pøedpisù, s tím, 3⁄4e není stanoveno, 3⁄4e student má právo 3⁄4ádat o zmìnu klasifikace udìlené pøi státní zkou1ce; takový postup neupravuje ani Studijní a zku1ební øád. Naproti tomu zákon o vysokých 1kolách taxativnì vyjmenovává pøípady, kdy je tøeba rozhodnutí o 3⁄4ádosti studenta odùvodnit a kdy jsou proti zamítavému vyøízení 3⁄4ádosti pøipu1tìny opravné prostøedky (§ 68 odst. 3 a 4).
 Dle názoru mìstského soudu se zmìny klasifikace pøi státní zkou1ce nelze domáhat, nebo» se nejedná o práva a povinnosti studenta, nýbr3⁄4 o hodnocení jeho znalostí. Fakticky samozøejmì nelze zabránit tomu, aby nespokojený student projevil nesouhlas s hodnocením svých znalostí, tj. klasifikací, a podal si stí3⁄4nost k funkcionáøi vysoké 1koly, jak to uèinil stì3⁄4ovatel. Vyøízení takové stí3⁄4nosti je pak písemným stanoviskem pøedstavitele 1koly, není v1ak úkonem, kterým by bylo rozhodováno o konkrétních právech èi povinnostech stì3⁄4ovatele. ®alobou napadeným rozhodnutím dìkana ze dne 18. 1. 2007, è. PF/114/2007, bylo stì3⁄4ovateli pouze sdìleno jeho stanovisko k obsahu podané stí3⁄4nosti, èím3⁄4 do1lo k formálnímu ukonèení stí3⁄4nostního øízení . Závìrem, ve vztahu k argumentaci stì3⁄4ovatele rozsudkem Nejvy11ího správního soudu ze dne 29. 8. 2007, è. j. 8 As 26/2006-71, mìstský soud uvedl, 3⁄4e citovaný rozsudek øe1í zcela jinou problematiku, a to otázku nepøijetí ke studiu. Vztahuje se tedy k dobì, kdy dosud nedo1lo k zahájení studia.
 V kasaèní stí3⁄4nosti a v jejím následném doplnìní stì3⁄4ovatel uvedl, 3⁄4e právnická fakulta jako souèást Univerzity Karlovy v Praze (dále také právnická fakulta ) vykonává v rámci své pùsobnosti urèité pravomoci orgánu veøejné správy v oblasti vzdìlávání svìøené jí zákonem o vysokých 1kolách. Dle § 1 písm. b) zákona o vysokých 1kolách umo3⁄4òuje v souladu s demokratickými principy získání odpovídající profesní kvalifikace, pøièem3⁄4 mezi demokratické principy dle stì3⁄4ovatele jistì patøí i fundamentální zásady správního øízení a podmínky pro slo3⁄4ení závìreèné státní souborné zkou1ky musí být proto pøedem urèeny a musí vycházet z principu rovnosti pøíle3⁄4itostí. Stejnì tak rozhodnutí zku1ební komise pøi závìreèní státní zkou1ce známkou neprospìl nemù3⁄4e být v demokratickém státì otázkou libovùle, nýbr3⁄4 vìcí vy3⁄4adující objektivizovatelná hlediska. To v pøípadì stì3⁄4ovatele nebylo dodr3⁄4eno, nebo» samotná právnická fakulta v rámci 3⁄4alobou napadeného rozhodnutí dìkana a jemu pøedcházejících písemností pøiznala ne zcela vlídné a laskavé prostøedí v prùbìhu zkou1ky stì3⁄4ovatele s tím, 3⁄4e jednotliví èlenové zku1ebních komisí mohou mít specifický styl projevu, vèetnì zpùsobu zkou1ení, a 3⁄4e stì3⁄4ovatelova zkou1ka z obèanského práva trvala cca 28 minut namísto obvyklých 10 a3⁄4 15 minut. Z toho stì3⁄4ovatel dovozuje, 3⁄4e právnická fakulta pøiznala poru1ení principu rovnosti stì3⁄4ovatele v porovnání s jinými studenty a neodùvodnìné zacházení s ním, kdy3⁄4 mu nevytvoøila prostøedí vhodné k vykonání závìreèné státní zkou1ky, aèkoliv tak uèinit mìla a své rozhodnutí ani formálnì neodùvodnila.
 V této souvislosti stì3⁄4ovatel pøipomnìl, 3⁄4e soudní øád správní, zákon o vysokých 1kolách ani jiný zvlá1tní zákon rozhodnutí zku1ební komise o závìreèné státní souborné zkou1ce ze soudního pøezkumu nevyluèuje a tudí3⁄4 je proti jejímu rozhodnutí (pota3⁄4mo proti rozhodnutí dìkana o tom, 3⁄4e 3⁄4ádný opravný prostøedek proti ní není) v souladu s ustanovením èl. 36 odst. 2 Listiny základních práv a svobod pøípustná 3⁄4aloba ve správním soudnictví. Dále uvedl, 3⁄4e pokud mají soudy ve správním soudnictví pøezkoumávat rozhodnutí vydaná v oblasti veøejné správy, je z povahy vìci nutné, aby byla odùvodnìna. U stì3⁄4ovatele navíc byla situace taková, 3⁄4e prospìl pouze dvìma hlasy ze ètyø, tj. jeden hlas mu chybìl k tomu, aby vykonal státní zkou1ku a i z tohoto dùvodu bylo nanejvý1 namístì, aby rozhodnutí zku1ební komise bylo odùvodnìno a pokud proti nìmu není pøípustný opravný prostøedek, mìly by to pøíslu1né pøedpisy jasnì stanovovat. Vnitøní pøedpisy právnické fakulty, ani Univerzity Karlovy v Praze, dokonce ani zákon o vysokých 1kolách v1ak nic takového neuvádìjí a nevyluèují existenci opravného prostøedku proti rozhodnutí státní zku1ební komise, zvlá1tì pokud øízení pøed touto komisí probíhalo nestandardnì tak, jako v pøípadì stì3⁄4ovatele.
 Jádrem sporu je v daném pøípadì rozhodnutí zku1ební komise ze dne 16. 10. 2006, které nebylo nijak odùvodnìno, a v této souvislosti stì3⁄4ovatel poukázal na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 29. 8. 2007, è. j. 8 As 26/2006-71, kterým bylo pøezkoumáno rozhodnutí vydané takté3⁄4 v rámci výchovnì vzdìlávacího procesu a vzdìlávací subjekt pouze formálnì (ale alespoò nìjakým zpùsobem) zdùvodnil nepøijetí 3⁄4alobkynì ke studiu. V jeho pøípadì se sice nejedná o zkou1ku nutnou k pøijetí ke studiu, ale o závìreènou zkou1ku, která má v1ak dle stì3⁄4ovatele stejnì zásadní (ne-li zásadnìj1í) význam pro jeho dal1í 3⁄4ivot.
 V tomto ohledu stì3⁄4ovatel dále poukázal také na ustanovení § 105 zákona o vysokých 1kolách, podle nìho3⁄4 platí, 3⁄4e nestanoví-li tento zákon jinak, postupuje se v øízení ve vìcech upravených tímto zákonem podle obecných pøedpisù o správním øízení. Rozhodnutí zku1ební komise ze dne 16. 10. 2006 je tak rozhodnutím nepøezkoumatelným, nebo» v nìm zcela chybí dùvody, o nì3⁄4 se dané (negativní) rozhodnutí opírá. V souvislosti s tím stì3⁄4ovatel rovnì3⁄4 upozornil, 3⁄4e Právnická fakulta Univerzity Karlovy v Praze teprve dne 7. 2. 2007, opatøením dìkana è. 1/2007, o organizaci státní zkou1ky v magisterském studijním programu právo a právní vìda , v èl. 13 uvádí, 3⁄4e: V pøípadì klasifikace neprospìl/a komise struènì tuto kvalifikaci odùvodní. Do protokolu mù3⁄4e komise zaznamenat i jiné skuteènosti z prùbìhu zkou1ky, které pova3⁄4uje za dùle3⁄4ité.
 K absenci odùvodnìní rozhodnutí zku1ební komise stì3⁄4ovatel dále doplnil, 3⁄4e pøedsedu zku1ební komise výslovnì o øádné odùvodnìní pøedmìtného rozhodnutí 3⁄4ádal a rovnì3⁄4 po3⁄4adoval, aby jeho námitka vztahující se k prùbìhu zkou1ky a následnì i ke koneènému rozhodnutí byla uvedena do protokolu. To se ov1em nestalo a pøedseda zku1ební komise stì3⁄4ovatele pouze odkázal s celou zále3⁄4itostí na dìkana právnické fakulty s tím, aby si k nìmu podal 3⁄4ádost. To také stì3⁄4ovatel uèinil s tím, 3⁄4e toto i své následné podání jednoznaènì formuloval jako 3⁄4ádosti (dle Studijního a zku1ebního øádu právnické fakulty, èásti IV. Rozhodování ve vìcech studia, èl. 26 odst. 1 a odst. 4) a nikoli jako stí3⁄4nosti, jak se sna3⁄4í tvrdit 3⁄4alovaný pota3⁄4mo mìstský soud. Z tohoto dùvodu byl stì3⁄4ovatel nucen podat 3⁄4alobu nikoliv ihned pøímo proti rozhodnutí zku1ební komise ze dne 16. 10. 2006, ale a3⁄4 proti následnému rozhodnutí dìkana, kterým byla zamítnuta jeho 3⁄4ádost.
 Na základì shora uvedeného má tedy stì3⁄4ovatel za to, 3⁄4e 3⁄4alovaný nepochopil význam svého rozhodování, tedy 3⁄4e rozhoduje o individuálních právech a povinnostech fyzických osob a 3⁄4e jeho rozhodování musí být transparentní, odùvodnìné a podléhající kontrole. Øízení o prùbìhu a vyhodnocení závìreèné státní zkou1ky, po které mù3⁄4e 3⁄4alovaný (v pøípadì úspì1ného slo3⁄4ení) udìlit akademický titul Mgr., je dle stì3⁄4ovatele typickým druhem správního øízení, které se øídí zvlá1tními právními pøedpisy, konkrétnì zákonem o vysokých 1kolách a vnitøními pøedpisy univerzity a fakulty nebo dle obecných správních pøedpisù. Na obsah takového øízení je pak nutné klást urèité nároky, a to pøinejmen1ím takové, 3⁄4e by se zkou1ející student mìl jasnì a srozumitelnì dozvìdìt, z jakých konkrétních dùvodù závìreènou státní zkou1ku neslo3⁄4il. Tím více to dopadá na rozhodnutí dìkana Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, které je výsledkem skuteènosti, 3⁄4e stì3⁄4ovatel s rozhodnutím zku1ební komise nesouhlasil a byl pouèen pøedsedou této komise o tomto opravném prostøedku (podat 3⁄4ádost o zmìnu klasifikace dìkanovi Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze). V opaèném pøípadì by tento opravný prostøedek postrádal smysl.
 V tomto smìru stì3⁄4ovatel poukázal na judikaturu Ústavního soudu vydanou je1tì ve vztahu ke staré úpravì správního soudnictví v èásti páté o. s. ø. (zákona è. 99/1963 Sb., v jeho znìní úèinném do 31. 12. 2002)-viz nález ze dne 13. 12. 2000, sp. zn. I. ÚS 620/2000, a nález ze dne 26. 3. 2002, sp. zn. I. ÚS 282/01. Souèasnì poukázal takté3⁄4 na judikaturu Nejvy11ího správního soudu týkající se otázek soudního pøezkumu rozhodnutí, která jsou zalo3⁄4ena na správním uvá3⁄4ení, a sice zejména rozsudek ze dne 30. 1. 2004, è. j. 3 As 24/2004-79, a usnesení ze dne 23. 3. 2005, è. j. 6 A 25/2002-42; v neposlední øadì stì3⁄4ovatel odkázal takté3⁄4 na rozsudky Nejvy11ího správního soudu pod sp. zn. 3 As 73/2006, 2 As 37/2006 a 3 As 10/2003.
 Závìrem stì3⁄4ovatel po3⁄4ádal Nejvy11í správní soud, aby naøídil k projednání kasaèní stí3⁄4nosti jednání, nebo» pova3⁄4uje za nezbytné zdej1ímu soud objasnit pøípadné nejasnosti, a to i vzhledem k tomu, 3⁄4e 3⁄4alovaný po celou dobu jednal znaènì neurèitì, nesprávnì, zmateènì a opo3⁄4dìnì. Na základì v1ech vý1e uvedených skuteèností pak navrhl, aby Nejvy11í správní soud rozhodnutí mìstského soudu è. j. 6 Ca 181/2007-84, ze dne 11. 4. 2008, zru1il (tj. uznal kasaèní stí3⁄4nost dùvodnou) a vìc mu vrátil k dal1ímu øízení s tím, 3⁄4e mìstský soud zavá3⁄4e k projednání vìci samé.
 ®alovaný prostøednictvím dìkana právnické fakulty, Prof. JUDr. Ale1e Gerlocha, CSc., ve vyjádøení ke kasaèní stí3⁄4nosti uvedl, 3⁄4e zcela souhlasí s napadeným usnesením mìstského soudu a trvá na ji3⁄4 døíve vysloveném právním názoru, 3⁄4e klasifikace u státní zkou1ky není rozhodnutím vydaným v oblasti veøejné správy. Právo na vzdìlání je subjektivním právem fyzické osoby, rozhodnì v1ak nelze koncipovat právo na úspì1né vykonání státní zkou1ky. ®alovaný trvá na tom, 3⁄4e stì3⁄4ovatel nemù3⁄4e objektivnì posoudit svùj výkon u státní zkou1ky a toto posouzení je plnì v kompetenci øádnì ustavené komise.
 Dále 3⁄4alovaný uvedl, 3⁄4e stì3⁄4ovatel ve druhém termínu pøi státní závìreèní zkou1ce uspìl, èím3⁄4 byla pøedchozí klasifikace neprospìl zkonzumována. Podanou 3⁄4alobu i kasaèní stí3⁄4nost pova3⁄4uje za úèelovou, kdy3⁄4 ji stì3⁄4ovatel opírá o neexistenci odùvodnìní rozhodnutí o klasifikaci neprospìl u státní zkou1ky dne 16. 10. 2006, nebo» ani stì3⁄4ovatel se nikdy nedomáhal odùvodnìní klasifikace pro nìj pøíznivé, která se rovnì3⁄4 oficiálnì neodùvodòuje. Stanoví-li opatøení dìkana è. 1/2007 (ode dne úèinnosti 19. 2. 2007) povinnost odùvodòovat do protokolu klasifikaci neprospìl/a , není mo3⁄4né z toho dovozovat, 3⁄4e pøede1lá úprava a praxe byly pochybením.
 Závìrem 3⁄4alovaný poukázal na to, 3⁄4e zákon o vysokých 1kolách zakládá odli1ný právní re3⁄4im pro pøijímání ke studiu (§ 48 a3⁄4 § 50) a pro státní zkou1ky (§ 53) a tudí3⁄4 není mo3⁄4né oba re3⁄4imy sluèovat, resp. argumentovat analogií legis; z tohoto dùvodu není ani na místì odkaz na judikát Nejvy11ího správního soudu pod è. j. 8 As 26/2006-71, který se klasifikace pøi zkou1kách netýká.
 Z tìchto dùvodù 3⁄4alovaný navrhuje podanou kasaèní stí3⁄4nost odmítnout a tím potvrdit usnesení mìstského soudu ze dne 11. 4. 2008, è. j. 6 Ca 181/2007-84.
 Z obsahu pøedlo3⁄4eného soudního spisu vyplývají následující podstatné skuteènosti. Stì3⁄4ovatel neuspìl u státní souborné zkou1ky na Právnické fakultì Univerzity Karlovy v Praze, která se konala dne 16. 10. 2006 pøed zku1ební komisí slo3⁄4ené z pøedsedy Doc. JUDr. V. M. (správní právo-hodnocení 3), Doc. JUDr. J. M. (obèanské právo-hodnocení 4), Prof. JUDr. O. N., CSc. (trestní právo-hodnocení 4) a JUDr. M. Z., CSc. (obchodní právo-hodnocení 3). Následnì se podáním ze dne 19. 10. 2006, oznaèeným jako 3⁄4ádost o zmìnu klasifikace III. SSZK z neprospìl na dobøe , 3⁄4ádost o omluvu od zkou1ejících z obèanského a trestního práva a návrh o propracování procesního postupu státních zkou1ek, obrátil na dìkana uvedené fakulty, Prof. JUDr. Ale1e Gerlocha, CSc., s tím, 3⁄4e brojil pøedev1ím proti výsledku zkou1ky v oboru obèanského a trestního práva a v dùsledku jejího nestandardního prùbìhu 3⁄4ádal o zmìnu své klasifikace. Z obsahu pøípisu ze dne 5. 12. 2006, è. PF/112/8/2006, dìkana Právnické fakulty Univerzity Karlovy je patrné, 3⁄4e komise, pøed kterou stì3⁄4ovatel dne 16. 10. 2006 od 13. hod. skládal III. èást státní zkou1ky, byla øádnì ustanovena, v1ichni její èlenové mìli oprávnìní státní zkou1ky zkou1et, stì3⁄4ovatel byl do dané komise øádnì vylosován a sám si vylosoval v jednotlivých oborech legitimní, pøedem zveøejnìné otázky. Dále je zde popsán prùbìh zkou1ky, jako3⁄4 i uvedení dùvodù, dle kterých není stì3⁄4ovatelem po3⁄4adovaná zmìna klasifikace od stolu mo3⁄4ná. Pokud jde o samotný protokol o prùbìhu státní zkou1ky, zalo3⁄4ený na listu è. 60, jsou v nìm zaznamenány otázky, které si stì3⁄4ovatel vylosoval, jako3⁄4 i ohodnocení jednotlivých zkou1ejících. Dìkan pøipustil, 3⁄4e jednotliví èlenové zku1ebních komisí mohou mít specifický styl projevu vèetnì zpùsobu zkou1ení, který ne v3⁄4dy musí v1em vyhovovat, av1ak neshledal 3⁄4ádný dùvod, proè by dva èlenové dané komise právì v daný den a právì stì3⁄4ovatele chtìli jakkoliv po1kodit èi poní3⁄4it. To, 3⁄4e stì3⁄4ovatel chtìl uplatnit svou pøipravenou odpovìï, kde3⁄4to zkou1ející trval na jiném zamìøení odpovìdi a na reakci stì3⁄4ovatele na jeho námitky, je1tì nemusí znamenat, 3⁄4e mìl stì3⁄4ovatel pravdu a jím pøipravená odpovìï byla perfektní. Souèasnì z toho lze stì3⁄4í objektivnì dovodit, 3⁄4e do1lo ke stì3⁄4ovatelem namítanému hrubému zásahu do jeho ústavnì zaruèených základních práv a svobod a k poru1ení jeho veøejných subjektivních práv. Dále uvedl, 3⁄4e zmìna klasifikace z neprospìl na dobøe není mo3⁄4ná, nebo» hodnocení pøíslu1í pouze komisi, která studenta zkou1ela. Urèení klasifikace od stolu nepøíslu1í ani dìkanovi fakulty, který u zkou1ky nebyl pøítomen, nepøíslu1í v1ak ani studentovi samotnému, který mù3⁄4e jen stì3⁄4í objektivnì posoudit svùj výkon. Závìrem pak na stì3⁄4ovatele apeloval s tím, aby na danou vìc pohlédnul s odstupem èasu a bez emocí a zvá3⁄4il i argumenty druhé strany, proè byl klasifikován neprospìl .
 ®ádostí datovanou dne 8. 11. 2006 (správnì zøejmì 8. 12. 2006, pozn. Nejvy11ího správního soudu) se stì3⁄4ovatel domáhal pøezkoumání daného pøípisu, který oznaèil za rozhodnutí, s tím, 3⁄4e pokud ho dìkan nezmìní, 3⁄4ádal o postoupení vìci rektorovi nebo o pouèení o podání 3⁄4aloby proti napadenému rozhodnutí. K samotné vìci pak mj. uvedl, 3⁄4e není zøejmé, proè byl klasifikován stupnìm neprospìl, nebo» mu to nebylo øeèeno. Podle èl. 19 odst. 2 Studijního a zku1ebního øádu právnické fakulty se mají dùvody, kdy je student klasifikován známkou neprospìl , uvést do protokolu. V nìm v1ak kromì známek není 3⁄4ádné vysvìtlení uvedeno. Stì3⁄4ovatel proto trval nadále na tom, 3⁄4e postupem zkou1ejících do1lo k hrubému poru1ení jeho ústavnì zaruèených základních práv a svobod a k poru1ení jeho veøejných subjektivních práv.
 Pøípisem ze dne 18. 1. 2007, è. PF/114/2007, prodìkan pro magisterský studijní program, JUDr. Jiøí Høebejk, odkázal na závìry osobního rozhovoru stì3⁄4ovatele s dìkanem uskuteènìného dne 21. 12. 2006, jemu3⁄4 byl pøítomen. Souèasnì stì3⁄4ovateli sdìlil, 3⁄4e klasifikace u zkou1ky není správní rozhodnutí, proto se na ni nemohou vztahovat pøedpisy o správním øízení vèetnì jejího pøezkoumání. Stejnì tak jeho podání, datované dne 19. 10. 2006, formálnì nazvané jako 3⁄4ádost , nemohlo být posuzováno jako podání podle správního øádu. Proto ani odpovìï dìkana není koncipována jako rozhodnutí, èím3⁄4 nemù3⁄4e obsahovat ani pouèení o opravném prostøedku a nelze ji ani pøezkoumat.
 Nejvy11í správní soud nejprve posoudil formální nále3⁄4itosti kasaèní stí3⁄4nosti a konstatoval, 3⁄4e kasaèní stí3⁄4nost je podána vèas, jde o rozhodnutí, proti nìmu3⁄4 je kasaèní stí3⁄4nost pøípustná, a stì3⁄4ovatel má vysoko1kolské právnické vzdìlání, které je podle zvlá1tních zákonù vy3⁄4adováno pro výkon advokacie (§ 105 odst. 2 s. ø. s.). Poté pøezkoumal napadené usnesení mìstského soudu v rozsahu kasaèní stí3⁄4nosti a v rámci uplatnìných dùvodù (§ 109 odst. 2 a 3 s. ø. s.), ovìøil pøi tom, zda napadené usnesení netrpí vadami, k nim3⁄4 by musel pøihlédnout z úøední povinnosti (§ 109 odst. 2, 3 s. ø. s.), a dospìl k závìru, 3⁄4e kasaèní stí3⁄4nost není dùvodná.
 Z obsahu kasaèní stí3⁄4nosti je zøejmé, 3⁄4e jediným a souèasnì rozhodným dùvodem kasaèní stí3⁄4nosti je dùvod uvedený pod ustanovením § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s., tj. nezákonnost rozhodnutí o odmítnutí návrhu nebo o zastavení øízení. Ve shodì s ustálenou judikaturou Nejvy11ího správního soudu-srov. napø. rozsudek ze dne 27. 5. 2004, è. j. 3 Azs 32/2003-92 (v1echna zde cit. rozhodnutí zdej1ího soudu jsou dostupná na www.nssoud.cz)-toti3⁄4 platí, 3⁄4e v pøípadì, kdy je kasaèní stí3⁄4ností napadeno usnesení o odmítnutí návrhu nebo o zastavení øízení, lze podat kasaèní stí3⁄4nost pouze z dùvodu podle § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s.
 I v této vìci je proto tøeba jako urèující pova3⁄4ovat ustanovení § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s., pøièem3⁄4 otázkou, kterou je tøeba v rámci posouzení zákonnosti napadeného usnesení vyøe1it, je, zda se v pøípadì rozhodování (dìkana) ohlednì klasifikace u státní zkou1ky jedná o rozhodování v oblasti veøejné správy, které podléhá pøezkumu ve správním soudnictví. Pro odpovìï na tuto otázku je pøitom urèující povaha tohoto rozhodování, jako3⁄4 i postavení vysokých 1kol.
 Vysoké 1koly jsou-jako nejvy11í èlánek vzdìlávací soustavy-vrcholnými centry vzdìlanosti, nezávislého poznání a tvùrèí èinnosti a mají klíèovou úlohu ve vìdeckém, kulturním, sociálním a ekonomickém rozvoji spoleènosti s tím, 3⁄4e mj. umo3⁄4òují v souladu s demokratickými principy pøístup k vysoko1kolskému vzdìlání, získání odpovídající profesní kvalifikace a pøípravu pro výzkumnou práci a dal1í nároèné odborné èinnosti [§ 1 písm. b) zákona o vysokých 1kolách].
 Pøístup k vysoko1kolskému vzdìlání a získání odpovídající profesní kvalifikace pramení z práva na vzdìlání zakotveného v èl. 33 Listiny základních práv a svobod, které je tøeba vnímat pøedev1ím tak, 3⁄4e nikomu nesmí být a priori odmítána mo3⁄4nost vzdìlávání. Vzdìlání je velmi dùle3⁄4itým faktorem v 3⁄4ivotì jednotlivce a vùbec celé spoleènosti, její3⁄4 dal1í vývoj je významnì ovlivòován právì úrovní dosa3⁄4eného vzdìlání (a s tím souvisejícího vìdeckého pokroku, duchovního a kulturního bohatství, ekonomického rozvoje, zvy1ování konkurenceschopnosti atd.). Právo na vzdìlání tak patøí mezi základní priority státu, které jsou pova3⁄4ovány za zásadní, neopominutelné a závazné pro 1koly a 1kolská zaøízení v1ech zøizovatelù; a je veøejnou slu3⁄4bou (srov. Klíma, K. a kol., Komentáø k Ústavì a Listinì. Plzeò: Vydavatelství a nakladatelství Ale1 Èenìk, 2005, s. 876).
 Z tohoto pohledu je tedy nutno nazírat i na právo na vzdìlání na vysoké 1kole, a to pøi zachování rovnosti 1ancí na dosa3⁄4ení této úrovnì vzdìlání, je3⁄4 je ov1em podmínìna schopnostmi obèana a mo3⁄4nostmi spoleènosti (èl. 33 odst. 2 Listiny základních práv a svobod). Právo na vysoko1kolské vzdìlání toti3⁄4 nelze chápat jako základní právo v tom smyslu, 3⁄4e by ka3⁄4dý byl oprávnìn studovat na vysoké 1kole, jakou si sám zvolí, a 3⁄4e by stát byl povinen zaruèit komukoliv takové vzdìlání, jaké si pøeje (srov. nález Ústavního soudu ze dne 3. 4. 1996, sp. zn. Pl. ÚS 32/95, publikovaný pod è. 112/1996 Sb., jako3⁄4 i pod è. 26 Sb. n. u. US, sv. 5, s. 215, v1echna zde cit. rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná té3⁄4 z http://nalus.usoud.cz).
 Právo na vysoko1kolské vzdìlání je, jako3⁄4to souèást 1iroce formulovaného práva na vzdìlání zakotveného v èl. 33 Listiny základních práv a svobod, zaøazeno mezi práva hospodáøská, sociální a kulturní a jeho konkrétní obsah urèuje provádìcí zákon, a sice zákon o vysokých 1kolách. Právo na vysoko1kolské vzdìlání je tedy primárnì urèováno citovaným zákonem, v jeho3⁄4 mezích lze dané právo realizovat a dovolávat se ho (èl. 41 odst. 1 Listiny základních práv a svobod).
 Zákon o vysokých 1kolách stanoví, 3⁄4e vysoko1kolské vzdìlání se získává studiem v rámci akreditovaného studijního programu podle studijního plánu, jen3⁄4 stanoví èasovou a obsahovou posloupnost pøedmìtù, formu jejich studia (prezenèní, distanèní nebo jejich kombinaci) a zpùsob ovìøení studijních výsledkù. Studijní programy se rozli1ují na bakaláøský, magisterský a doktorský, pøièem3⁄4 studium se ukonèuje absolutoriem pøíslu1ného studijního programu, tj. dnem, kdy byla vykonána státní zkou1ka pøedepsaná na závìr studia nebo její poslední èást. Státní zkou1ka se koná pøed zku1ební komisí a má veøejný charakter, nebo» její prùbìh i vyhlá1ení výsledkù jsou veøejné. Právo zkou1et pøi státní zkou1ce mají pouze profesoøi, docenti a odborníci schválení pøíslu1nou vìdeckou radou, pøípadnì i dal1í významní odborníci v daném oboru jmenovaní Ministerstvem 1kolství, mláde3⁄4e a tìlovýchovy (dále jen ministerstvo ). Dokladem o absolvování studijního programu v pøíslu1ném studijním oboru je vysoko1kolský diplom.
 Podle zákona o vysokých 1kolách je vysoká 1kola právnickou osobou a rozli1uje se na dva typy: univerzitní nebo neuniverzitní. V souzené vìci se jedná o vysokou 1kolu univerzitního typu, která je jako veøejná vysoká 1kola zøízena zákonem o vysokých 1kolách, jen3⁄4 upravuje jak samosprávu, tak i veøejnou správu na úseku vysokého 1kolství.
 Samosprávný charakter veøejné vysoké 1koly je zvlá1tì patrný z mo3⁄4nosti vydávat vnitøní pøedpisy veøejné vysoké 1koly, z nich3⁄4 nejvýznamnìj1í je statut, jen3⁄4 obsahuje mj. i podmínky studia v rámci nìkterého ze studijních programù. Jejich tvorba a uskuteèòování, stejnì jako organizace studia a rozhodování o právech a povinnostech studentù, tedy patøí do samosprávné pùsobnosti veøejné vysoké 1koly. Tato skuteènost, která výslovnì vyplývá z ustanovení § 6 odst. 1 písm. c), d) a e) zákona o vysokých 1kolách, v1ak nic nemìní na tom, 3⁄4e studijní programy podléhají akreditaci, nebo» není-li studijní program akreditován, nelze k jeho studiu pøijímat uchazeèe, konat výuku, zkou1ky ani pøiznávat akademické tituly. O udìlení akreditace rozhoduje ministerstvo (v návaznosti na stanovisko Akreditaèní komise), které v rámci své pùsobnosti, je3⁄4 mu byla svìøena jako ústøednímu orgánu státní správy, rovnì3⁄4 registruje vý1e zmínìné vnitøní pøedpisy vysokých 1kol.
 Touto formou státní správa zabezpeèuje realizaci základních úkolù veøejné správy v oblasti vysokého 1kolství, mezi které patøí i umo3⁄4nìní pøístupu k vysoko1kolskému vzdìlání a získání odpovídající profesní kvalifikace. Ministerstvo tak v rámci své zákonem svìøené pùsobnosti urèitým zpùsobem garantuje zákonnost vysoko1kolského vzdìlávacího systému. Pøístup k vysoko1kolskému vzdìlání a získání odpovídající profesní kvalifikace vysoká 1kola tedy umo3⁄4òuje prostøednictvím akreditovaných studijních programù, v jejich3⁄4 rámci ovìøuje znalosti, je3⁄4 jsou vyústìním její pedagogické èinnosti na stranì jedné a pøípravy samotného studenta na stranì druhé. Souèástí tohoto systému je mimo jiné i státní zkou1ka, pøi které se jedná o finální ovìøení znalostí studenta získaných bìhem studia v pøíslu1ném studijním programu.
 S konáním ka3⁄4dé zkou1ky pøitom není spojeno pouze její ohodnocení, ale zákon s konáním zkou1ky spojuje také subjektivní veøejné právo studenta na to, aby daná zkou1ka probìhla za podmínek stanovených studijním programem nebo studijním a zku1ebním øádem [§ 62 odst. 1 písm. d)], pøièem3⁄4 tomuto právu studenta odpovídá povinnost vysoké 1koly stanovené podmínky dodr3⁄4et. V tomto kontextu lze v kontrole jejich dodr3⁄4ení spatøovat výkon státní správy. Jinými slovy veøejná vysoká 1kola, resp. její orgán rozhodující ve vìci dodr3⁄4ení podmínek stanovených studijním programem nebo studijním a zku1ebním øádem pro konání státní zkou1ky je vykonavatelem veøejné správy, která na nìho byla pøenesena právì prostøednictvím akreditace daného studijního programu a registrace vnitøních pøedpisù, vèetnì studijního a zku1ebního øádu.
 Rozhodování ve vìci dodr3⁄4ení stanovených podmínek bìhem zkou1ky se tedy nepochybnì týká rozhodování o právech a povinnostech studenta, na které se vztahuje ustanovení § 68 zákona o vysokých 1kolách; to znamená, 3⁄4e pokud student v tomto smìru podá 3⁄4ádost, musí být o této 3⁄4ádosti rozhodnuto a student o tom musí být prokazatelnì uvìdomìn (§ 68 odst. 1 a 2 uvedeného zákona). Pøíslu1ný orgán vysoké 1koly pøitom rozhoduje jako orgán veøejné správy.
 Dle Nejvy11ího správního soudu je proto nutné vnímat veøejnou vysokou 1kolu jako právnickou osobu svého druhu s charakteristickými rysy veøejnoprávní korporace, a to právì s ohledem na vý1e zmínìné smí1ené formy èinnosti pøedstavující jednak státní správu a jednak korporativní veøejnou samosprávu v oblasti výzkumu a výuky. Veøejná vysoká 1kola, resp. její orgány rozhodující o právech a povinnostech studentù vystupují nikoli nezávisle na svém charakteru veøejné korporace, ale právì z dùvodu svého charakteru veøejné korporace, tedy jako nositelé pravomocí. Adresáti jejich veøejnoprávního pùsobení jsou potom dotèení studenti, kteøí se proti takovým rozhodnutím mohou bránit, nebo» nelze akceptovat, aby se v tomto ohledu veøejná vysoká 1kola vymkla jakékoliv kontrole a svému úèelu, k jeho3⁄4 plnìní je zavázána státu, jako3⁄4to primárnímu nositeli vrchnostenské pravomoci.
 Podpùrnì lze k vý1e uvedeným závìrùm odkázat rovnì3⁄4 na rozhodnutí prvorepublikového Nejvy11ího správního soudu, který opakovanì judikoval, 3⁄4e funkce univerzity, resp. její fakulty jsou jednou funkce orgánu korporace, po druhé funkce státního úøadu (napø. Boh. A 1596/22, Boh. A 15040/22, Boh. A 8836/34). Obdobnì je mo3⁄4né pøipomenout usnesení federálního Ústavního soudu ze dne 19. 3. 1992, sp. zn. II. ÚS 18/92, dle kterého je vysoká 1kola orgánem veøejné moci v pøípadech jí zákonem svìøených, èi stì3⁄4ovatelem zmiòované usnesení Ústavního soudu ze dne 13. 12. 2000, sp. zn. I. ÚS 620/2000, vycházející z toho, 3⁄4e rektor Univerzity Karlovy, resp. dìkan Filozofické fakulty Univerzity Karlovy, ve vìci týkající se výsledkù pøijímacího øízení rozhodoval v postavení orgánu veøejné správy.
 V obecné rovinì má tedy rozhodnutí ve vìci dodr3⁄4ení podmínek (stanovených studijním programem nebo studijním a zku1ebním øádem) pro konání státní zkou1ky charakter rozhodnutí ve vìcech veøejné správy, které podléhá pøezkumu ve správním soudnictví. Mìstský soud proto pochybil, pokud v èásti svého odùvodnìní dospìl k opaènému závìru. Skuteènost, zda se jedná o problematiku týkající se pøijímacího øízení èi problematiku zákonného prùbìhu zkou1ky, pøitom není rozhodná. Rozhodné je i s ohledem na ratio decidendi vý1e citovaného rozhodnutí Ústavního soudu pod sp. zn. I. ÚS 620/2000, 3⁄4e v obou zmínìných pøípadech lze vycházet z autoritativní povahy rozhodnutí rektora, resp. dìkana. Ten zde vystupoval jako nositel pravomoci propùjèené státem vysoké 1kole jako veøejnoprávní korporaci, co3⁄4 je pro posuzovanou vìc podstatné.
 Za situace, kdy dìkan veøejné vysoké 1koly rozhoduje v postavení orgánu veøejné správy, je z povahy vìci nutné, aby své rozhodnutí odùvodnil, bez ohledu na to, zda dané rozhodnutí spadá do zákonem taxativnì vyjmenovaných pøípadù, kdy je tøeba rozhodnutí o 3⁄4ádosti studenta odùvodnit a kdy jsou proti zamítavému vyøízení 3⁄4ádosti pøipu1tìny opravné prostøedky (§ 68 odst. 3 a 4). Pokud by tomu bylo naopak, postrádal by soudní pøezkum rozhodnutí svùj smysl a napadené rozhodnutí by bylo nutné pro nepøezkoumatelnost zru1it, nebo» by v øízení pøed soudem-pøi neznalosti dùvodù èi úvah, jimi3⁄4 se dìkan pøi posuzování dané vìci øídil-nebylo co pøezkoumávat; nehledì na to, 3⁄4e nedostateèné odùvodnìní svým zpùsobem eliminuje i smysluplný výkon práva na podání 3⁄4aloby podle soudního øádu správního.
 Souèasnì je zde i ústavní rovina celého problému, nebo» právo na øádné odùvodnìní a jemu odpovídající povinnost správního orgánu je jedním ze základních principù materiálního právního státu, kterým je respektování zásady pøedvídatelnosti zákona, právní jistoty a vylouèení prostoru pro pøípadnou svévoli ze strany exekutivní moci, respektive rozhodujících správních orgánù. Zásadu zákazu libovùle Ústavní soud formuloval v nìkolika svých rozhodnutích tak, 3⁄4e jedním z principù, pøedstavujícím souèást práva na øádný proces a vyluèujícím libovùli pøi rozhodování, je nezbytná návaznost mezi skutkovými zji1tìními a úvahami pøi hodnocení dùkazù na stranì jedné a právními závìry na stranì druhé (srov. napø. nález Ústavního soudu ze dne 6. 3. 1997, sp. zn. III. ÚS 271/97, publikovaný pod è. 24 Sb. n. u. US, svazek 7, str. 153).
 Navíc je tøeba pøipomenout i stì3⁄4ovatelem uvádìné úvodní ustanovení § 1 písm. b) zákona o vysokých 1kolách, které konstatuje, 3⁄4e vysoké 1koly jako nejvy11í èlánek vzdìlávací soustavy umo3⁄4òují pøístup k vysoko1kolskému vzdìlání v souladu s demokratickými principy. Mezi demokratické principy ve smyslu, v nìm3⁄4 je tento pojem zákonem o vysokých 1kolách u3⁄4it (tedy v podstatì principy rovnosti a zákazu diskriminace a neodùvodnìnì nerovného zacházení jako esenciální zásady materiálního právního státu), jistì patøí i fundamentální zásady správního øízení, dle kterých je nutno zohlednit pøi rozhodování vìci konkrétní okolnosti daného pøípadu a dbát na to, aby pøi rozhodování skutkovì shodných nebo podobných pøípadù nevznikaly nedùvodné rozdíly, pøièem3⁄4 tyto zásady nacházejí svùj výraz právì v odùvodnìní rozhodnutí (blí3⁄4e viz rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 21. 12. 2006, è. j. 2 As 37/2006-63, publikovaný pod è. 1112/2007 Sb. NSS).
 Podstatná pro posouzení pøedmìtu sporu v nyní projednávané vìci je v1ak otázka jiná, a to otázka pøezkumu rozhodnutí dìkana ve vìci klasifikace státní zkou1ky.
 Zákon o vysokých 1kolách nestanoví, 3⁄4e student má právo na úspì1né vykonání zkou1ky a z toho plynoucí právo 3⁄4ádat o zmìnu klasifikace udìlené pøi státní zkou1ce. Zjednodu1enì øeèeno student pøi konání státní zkou1ky nemá právo na výsledek , ale na øádný proces s ní související, který je primárnì urèován podmínkami danými studijním programem, resp. studijním a zku1ebním øádem [§ 62 odst. 1 písm. d) zákona o vysokých 1kolách]. Øádný proces garantuje rovnou ochranu práv a rovné zacházení se v1emi studenty za obecným zpùsobem stanovených podmínek.
 Hodnocení vìdomostí uplatnìných studentem u zkou1ky nále3⁄4í pouze zku1ební komisi, pøed ní3⁄4 ji student koná, jak ostatnì stì3⁄4ovateli ve svém rozhodnutí z 5. 12. 2006 sdìlil dìkan Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze. Jak ji3⁄4 bylo vý1e uvedeno, právo na vzdìlání v sobì (bez dal1ího) negarantuje právo na dosa3⁄4ení urèité úrovnì vzdìlání. To je, zvlá1tì u vysoko1kolského vzdìlání, jako3⁄4to nejvy11í formy vzdìlání, podmínìno øadou faktorù, vèetnì vìdomostí studenta, které jsou výslednicí jeho pøedchozí pøípravy a pedagogické èinnosti vysoké 1koly a které lze zvlá1tì pøi ústní formì zkou1ek zpìtnì jen obtí3⁄4nì hodnotit, a to tím spí1e, 3⁄4e hlediska odborná mohou pøevá3⁄4it nad právními. V tomto smìru tedy Nejvy11í správní soud souhlasí s mìstským soudem, 3⁄4e klasifikací státní zkou1ky jsou hodnoceny vìdomosti studenta, které nemohou být podrobeny soudnímu pøezkumu.
 Princip pøezkumu (státních) zkou1ek na vysoké 1kole nespoèívá a ani spoèívat nemù3⁄4e v pøezkumu vìdomostí uplatnìných studentem pøi výkonu zkou1ky a pøezkumu tomu odpovídajícího ohodnocení ze strany zkou1ejícího, nýbr3⁄4 v pøezkumu zákonnosti tìch postupù, které lze ve smyslu shora uvedeného podøadit pod výkon státní správy.
 V závislosti na zji1tìném poru1ení podmínek øádného procesu stanovených pro konání státní závìreèné zkou1ky (èi jiné zkou1ky) by bylo mo3⁄4né napø. z dùvodu neúplného èi chybného obsazení zku1ební komise, pøípadnì jiného poru1ení pravidel stanovených právními èi studijními pøedpisy, rozhodnout o anulaci pøíslu1né zkou1ky (práva studenta by byla obnovena analogicky v souladu s § 68 odst. 5 zákona o vysokých 1kolách).
 V souzené vìci v1ak stì3⁄4ovatel dovozoval dotèení svých práv od výsledku své státní zkou1ky, tj. dotèení svých zákonných veøejných práv spatøoval v klasifikaci neprospìl a 3⁄4ádal její zmìnu na prospìl , a to jak ve své 3⁄4ádosti, tak v následné 3⁄4alobì podané mìstskému soudu dne 8. 2. 2007, tj. poslední den bìhu dvoumìsíèní lhùty, zapoèaté doruèením shora uvedeného pøípisu dìkana ze dne 5. 12. 2006. V této souvislosti je nutno pøipomenout, 3⁄4e u stì3⁄4ovatele nedo1lo k pøeru1ení státní zkou1ky ve smyslu ustanovení èl. 19 odst. 2 Studijního a zku1ebního øádu, a proto dùvody, pro které byl student klasifikován známkou neprospìl , nemusely být v protokolu o prùbìhu státní zkou1ky výslovnì uvádìny. Následná 3⁄4ádost stì3⁄4ovatele a replika dìkana prostøednictvím prodìkana pro magisterský studijní program ji3⁄4 byly za situace, 3⁄4e se nejednalo o rozhodování ve smyslu § 68, z hlediska striktnì právního nadbyteèné (viz vý1e), by» replika dìkana byla samozøejmì projevem základní zásady správního øízení, podle ní3⁄4 správní orgány mají povinnost se k dotèeným osobám chovat zdvoøile a podle mo3⁄4ností jim vycházet vstøíc (§ 4 odst. 1 in fine správního øádu).
 Pokud jde o argumentaci 3⁄4alovaného, spoèívající v konzumaci klasifikace neprospìl úspì1ným vykonáním státní zkou1ky ve druhém termínu, pak tuto argumentaci kasaèní soud nesdílí. Se 3⁄4alovaným lze souhlasit v tom smyslu, 3⁄4e nedomáhal-li se stì3⁄4ovatel anulace prvního neúspì1ného pokusu u státních zkou1ek z dùvodu poru1ení stanovených podmínek, ale po3⁄4adoval zmìnu své klasifikace, aèkoliv v den podání 3⁄4aloby ji3⁄4 mìl na základì druhého úspì1ného pokusu ukonèené vysoko1kolské vzdìlání na právnické fakultì, postrádá jeho 3⁄4aloba hlub1í smysl. V obecné rovinì v1ak eventuální nezákonný postup pøi prvním konání státních zkou1ek (poru1ení øádného procesu ) nemù3⁄4e být zkonzumován úspì1ným vykonáním zkou1ky na druhý pokus. Jinými slovy poèítal-li by se neúspì1ný pokus zkou1ky, která probíhala nezákonným zpùsobem, do platných pokusù, nelze bez dal1ího vylouèit, 3⁄4e by taková zkou1ka sama o sobì nemohla zasáhnout právní sféru dotèeného studenta.
 Nejvy11í správní soud i pøes vý1e uvedené (dílèí) nesprávné odùvodnìní mìstského soudu dospìl ke stejnému závìru jako mìstský soud, a to, 3⁄4e v souzené vìci mo3⁄4nost vìcného pøezkumu 3⁄4alobou napadeného rozhodnutí dìkana ve vìci klasifikace u státní zkou1ky dána nebyla. Vìdomosti uplatnìné studentem pøi výkonu zkou1ky nepodléhají pøezkumu ve správním soudnictví.
 Pokud by Nejvy11í správní soud pro pouhé dílèí nedostatky v argumentaci mìstského soudu jeho usnesení zru1il a vìc mu vrátil k dal1ímu rozhodnutí, jednalo by se o formalistický pøístup, jeho3⁄4 jediným výsledkem by bylo pøevzetí pøíslu1né èásti argumentace Nejvy11ího správního soudu mìstským soudem, ani3⁄4 by tato skuteènost mìla jakýkoliv vliv na samotný výrok rozhodnutí. Nejvy11í správní soud v této souvislosti ji3⁄4 døíve vyslovil (srov. rozsudek ze dne 19. 1. 2006, è. j. 2 Afs 100/2005-106), 3⁄4e pokud je rozhodnutí krajského, resp. mìstského soudu ve výsledku (co do výroku) vìcnì správné, lze jeho dílèí nesprávné závìry (za pøedpokladu, 3⁄4e jsou pøezkoumatelné) korigovat právním názorem vysloveným v rozsudku Nejvy11ího správního soudu, ani3⁄4 by napadené rozhodnutí bylo zru1eno (srov. napø. rozsudek ze dne 16. 2. 2005, è. j. 1 Afs 20/2004-51, publikovaný pod è. 1045/2007 Sb. NSS, a rozsudek ze dne 26. 10. 2005, è. j. 2 Afs 23/2005-93, publikovaný pod è. 781/2006 Sb. NSS.).
 Závìrem, ve vztahu k návrhu stì3⁄4ovatele na naøízení jednání, Nejvy11í správní soud odkazuje na ustanovení § 109 odst. 1 s. ø. s., dle kterého o kasaèní stí3⁄4nosti rozhoduje zpravidla bez jednání. Jednání naøizuje, jen uzná-li za vhodné nebo provádí-li dokazování, tj. provádí-li nebo opatøuje-li sám dùkazy, které stì3⁄4ovatel nemohl v pøedchozím øízení pøed krajským, resp. mìstským soudem navrhnout, ale které jsou podstatné pro rozhodnutí o kasaèní stí3⁄4nosti. Z vý1e uvedeného je pøitom zøejmé, 3⁄4e zdej1í soud v projednávané vìci dokazování neprovádìl, nebo» k øádnému objasnìní vìci to s ohledem na vyslovenou argumentaci nebylo tøeba.
 Nejvy11í správní soud tedy uzavírá, 3⁄4e pøes nìkteré dílèí rozdíly v argumentaci neshledal napadené usnesení mìstského soudu nezákonným, a proto kasaèní stí3⁄4nost jako nedùvodnou zamítl (§ 110 odst. 1 s. ø. s.).
 Výrok o náhradì nákladù øízení se opírá o ustanovení § 60 odst. 1, vìtu první, s. ø. s., dle kterého nestanoví-li tento zákon jinak, má úèastník, který mìl ve vìci plný úspìch, právo na náhradu nákladù øízení pøed soudem, které dùvodnì vynalo3⁄4il, proti úèastníkovi, který ve vìci úspìch nemìl. Stì3⁄4ovatel v soudním øízení úspìch nemìl, proto nemá právo na náhradu nákladù øízení, a 3⁄4alované Univerzitì Karlovì v Praze, Právnické fakultì, náklady øízení nad rámec její èinnosti nevznikly. Nejvy11í správní soud proto rozhodl o náhradì nákladù øízení o kasaèní stí3⁄4nosti za pou3⁄4ití § 120 s. ø. s. tak, 3⁄4e 3⁄4ádný z úèastníkù nemá právo na náhradu nákladù øízení.


type: wikipedia

text:
Jack London (San Francisco, 12. siječnja 1876. – Glen Ellen, 22. studenog 1916.), američki književnik
 Pravo ime mu je John Griffith London.
 U mladosti je bio raznosač leda, prodavač novina, mornar, tvornički radnik. Otac mu se bavio svim i svačim a najviše astrologijom. Samouk je i mnogo je putovao. Godine 1893. ukrcao se na jedan brod kao slijepi putnik i došao sve do Japana. Bio je kopač zlata u Klondikeu (1897.), govornik na socijalističkim zborovima, ratni dopisnik u Rusko-japanskom ratu. Maštao je o revoluciji i čitao Darwina, Marxa i Nietzschea. Obolio je od skorbuta i vratio se u Oakland. Pjesnik je prirode, bunta, slavi snažne i poduzetne ličnosti. Tražio je junake koji se ne mire s okolnostima u kojima žive, već svladavaju prepreke borbom i snagom volje. Pisao je romane, pripovijetke i novele. Za 40 godina života objavio je gotovo 50 knjiga: 20 zbirki pripovjedaka, 20 romana, zbirke eseja i drame.
 Djela:
 Djela mu se dijele na ona koja se bave:
 Društvenim problemima
 "Rat klasa" (1905.)
 "Revolucija" (1910.)
 "Martin Eden" (1909.)
 "Željezna peta" (1908.)
 Prirodom
 "Priče s južnih mora" (1911.)
 "Zov divljine" (1903.)
 "Morski vuk" (1904.)
 "Bijeli očnjak" (1906.)
 "Jerry s otoka"
 Nesvrstana:
 "Mjesečeva dolina"
 "Ljudi s dna"
 "Ljubav za životom"
 "Kralj alkohol"
 Vanjske poveznice
 Jack London:djela na izvorniku
 London, Jack


text:
Bitoma () ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Katovices. Ietilpst Augšsilēzijas aglomerācijā. Līdz 1945.gadam ietilpa Vācijā ar nosaukumu Beitene ().
 Viena no senākajām pilsētām Augšsilēzijā. No 1284. līdz 1459. gadam Bitoma bija kņazistes centrs. Viduslaikos sudraba un svina ieguves centrs, bet jaunākos laikos - akmeņogļu, cinka, alvas ieguve un smagā rūpniecība. Polijas armijas 7. divīzijas (7. Dywizja Piechoty) mājvieta.
 17. gadsimta sākumā Beitenē vietējā skolā mācījās vācu dzejnieks Martīns Opics (Martin Opitz, 1597 - 1639). Silēzijas operas (Opera Śląska) mājvieta.
 Cilvēki
 Bitomā dzimuši:
 Lešeks Engelkings (Leszek Engelking, 1955 - ) - dzejnieks un tulkotājs
 Pauls Freiers (Paul Freier, 1979 - ) - vācu futbolists
 Leo Šefčiks (Leo Scheffczyk, 1920 - 2005) - teologs
 Juzefs Šmits (Józef Szmidt, 1935 - ) - trīssoļlēcējs
 Apskates objekti
 Kapsēta Mater Dolorosa (Cmentarz Mater Dolorosa)
 Silēzijas opera (Opera Śląska)
 Galerija
 Ārējās saites
 Silēzijas opera
 Polijas pilsētas
 Silēzijas vojevodistes apriņķi
 Silēzijas vojevodistes pilsētas