type: wikipedia

text:
Kreikkalaisella mytologialla tarkoitetaan antiikin Kreikan aikaista tarustoa, joka alun perin syntyi ja levisi suullisesti ja runomuotoisesti. Kreikkalaisessa mytologiassa esiintyy paljon jumalia, sankareita ja taruolentoja. Varsinkin jumalaistarut tulivat osaksi antiikin kreikkalaista uskontoa. Mytologia kytkeytyi myös kreikkalaisen filosofian ja historiankirjoituksen varhaisvaiheisiin. Myytit olivat suosittuja aiheita kreikkalaisessa taiteessa, näytelmissä ja kirjallisuudessa, ja tätä kautta niillä on ollut kestävä vaikutus koko länsimaiseen kulttuuriin.
 Ylimmät jumalat asuivat Olympos-vuorella. Jumalista ylin oli Zeus ja yhteensä olympolaisia jumalia oli kerrallaan 12. Pääjumalten lisäksi lähes joka toiminnolla oli oma jumalansa. Varsinaisten jumalten lisäksi tunnettiin nimeltä suuri määrä erilaisia taruolentoja, kuten kyklooppeja, harpyijoita, titaaneja, seireenejä, kentaureja, nymfejä ja satyyreja. Jumalat eivät ole kreikkalaisessa mytologiassa pelkästään ihailtavia hahmoja, he kykenevät myös vihaan, kostoon ja petoksiin, eli ovat näin hyvin inhimillisiä hahmoja. Varhaisin ja täydellisin kuvaus jumalten ja titaanien alkuvaiheista löytyy Hesiodoksen teoksesta Jumalten synty 700-luvulta eaa.
 Tarinoissa esiintyy myös suuri joukko muitakin jumalia, jumalten ja ihmisten välille sijoittuvia puolijumalia ja heeroksia sekä tavallisia kuolevaisia ihmisiä. Monet kertomukset sijoittuvat ajallisesti Kreikan pronssikaudelle eli mykeneläiselle kaudelle, joka oli antiikin ajalle tultaessa muuttunut myyttiseksi ajaksi. Keskeisimmät kertomuskokonaisuudet eli tarupiirit ovat kertomus Troijan sodasta, joka tunnetaan erityisesti Homeroksen Iliaasta, erilaisine kehyskertomuksineen, mukaan lukien kertomus Odysseuksen matkoista, joka tunnetaan puolestaan Odysseiasta; sekä monet Thebaan liittyvät tarut, kuten kertomus Oidipuksesta. Nämä muodostavat kreikkalaisen taruston rungon, sillä suuri osa keskeisimmistä taruista liittyy jollain tavalla näiden kahden tarupiirin aiheisiin. Muihin keskeisiin taruihin kuuluvat muun muassa kertomukset jumalten synnystä sekä erilaisten heerosten sankariteoista (Herakles, Theseus); taru Iasonista ja argonauteista, jotka ennen Troijan sotaa lähtevät noutamaan kultaista taljaa Argo-laivalla; sekä Kreetaan ja sen minolaiseen kulttuuriin viittaavat kertomukset.
 Myyttien avulla pyrittiin muun muassa selittämään erilaisia ilmiöitä, tapahtumia ja tapoja, joilla ei näyttänyt olevan luonnollista selitystä. Monilla kreikkalaisilla myyteillä oli yhteyksiä Lähi-idän vanhojen kulttuurien myytteihin. Osalla myyteistä on mahdollisesti jonkinlainen historiallinen pohja ja niitä voidaan pitää suullisessa muodossa kerrottuna historiana ennen historiankirjoitusta, mutta monilla myyteillä ei ole yhteyttä historiallisiin tapahtumiin. Kreikkalaisen mytologian ja todellisuuden suhteen selvittäminen on jokseenkin mahdotonta, koska tosi ja taru kietoutuvat niissä usein yhteen. Troijaa pidettiin pitkään taruna, kunnes Heinrich Schliemann löysi kaupungin rauniot 1870. Aleksanteri Suuren sanottiin olleen Zeuksen poika. Olympos-vuorelle kiivettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1913. Edes kirjailija Homeroksen olemassaolosta tai roolista hänen nimellään kulkevien teosten synnyssä ei olla yksimielisiä.
 Mytologian lähteet
 Kirjalliset lähteet
 Suullisena perimätietona eläneet kreikkalaiset tarut ovat säilyneet antiikin kirjallisuudessa. Kreikkalaista mytologiaa on pystytty selvittämään useiden alkuperäislähteiden avulla. Näihin kuuluvat ennen kaikkea:
 Arkaaisen ja klassisen kauden runous, joka on koottu pääosin kulttimenoista tai ylimystön pidoista, merkittävimpinä:
 Homeroksen Ilias, Odysseia ja Homeeriset hymnit.
 Hesiodoksen Jumalten synty (Theogonia).
 Aiskhyloksen, Sofokleen, Euripideen ja Aristofaneen näytelmät.
 Pindaroksen ja Bakkhylideen kuorohymnit.
 Herodotoksen ja Diodoros Sisilialaisen kaltaisten historioitsijoiden ja Pausaniaan ja Strabonin kaltaisten, eri puolilla kreikkalaista maailmaa kulkeneiden ja tarinoita muistiin merkinneiden maantieteilijöiden, kirjoitukset.
 Aikalaisten myyttientutkijoiden, jotka koostivat myyteistä proosatekstejä tarkoituksena sovittaa yhteen keskenään ristiriitaisia kertomuksia, työt.
 Hellenistisen ja roomalaisen ajan runous. Vaikkakin tämän ajan runous on jo enemmän kirjallista kuin uskonnollista, se sisältää tärkeitä yksityiskohtia, jotka muuten olisivat kadonneet. Tähän sisältyvät muun muassa:
 Hellenistiset runoilijat Apollonios Rhodoslainen ja Kallimakhos.
 Roomalaiset runoilijat Hyginus, Ovidius, Statius, Valerius Flaccus ja Vergilius.
 Myöhäisantiikin kreikkalaisrunoilijat Nonnos ja Quintus Smyrnaeus.
 Apuleiuksen, Petroniuksen, Lollianuksen ja Heliodoroksen romaanit.
 Eeppinen runous
 Kreikkalainen kirjallisuus sai alkunsa 700-luvulla eaa. eeppisestä runoudesta, jonka tunnetuimmat teokset ovat Homeroksen nimiin laitetut eepokset Ilias ja Odysseia. Jumalmyyteillä oli eeppisessä runoudessa aina keskeinen sija, sillä ne toimivat eeposten ydinaineistona, mutta silti eepoksissa ei ollut kyse ensi sijassa myyttirunoudesta eikä uskonnollisesta runoudesta. Homeroksesta itsestään ei tiedetä paljoakaan, ja tutkijat ovat erimielisiä tämän roolista eeposten synnyssä. Homeroksen teoksista tuli joka tapauksessa ajan kuluessa merkittävimpiä kreikkalaisen taruston yhdenmukaistajia.
 Homeroksen teosten lisäksi tunnettiin suuri joukko muita teoksia, jotka muodostivat niin kutsutun eeppisen kykloksen. Se jakaantuu kahteen tarupiiriin. Näistä ensimmäinen, niin kutsuttu Troijan kyklos, keskittyy Troijan sotaan liittyviin tapahtumiin. Sen runkona ovat juuri Homeroksen eepokset; muut eepokset kertovat joko sotaa edeltäneistä tai seuranneista tapahtumista. Toinen, niin kutsuttu Theban kyklos, keskittyy Theban kaupunkiin liittyviin tapahtumiin. Nämä kaksi tarupiiriä muodostavat kreikkalaisten tarujen rungon, sillä suuri osa keskeisimmistä taruista liittyy jollain tavalla näiden kahden tarupiirin aiheisiin.
 Eeppinen runous kukoisti Vähässä-Aasiassa. Manner-Kreikassa tavataan eepoksen didaktinen haara, jota edustavat Hesiodoksen teokset. Jumalten synnyssä (Theogonia) Hesiodos pyrki selvittämään maailman ja jumalten synnyn, muodostamaan jumalista järjestelmän sekä selvittämään näiden keskinäiset suhteet. Samaan aiheeseen liittyi Naisten luettelo, joka luettelee ne naiset, joiden kanssa jumalat ovat saaneet jälkeläisiä, puolijumalia ja sankareita.
 Eeposten lisäksi toinen ryhmä runoja ovat homeeriset hymnit, jotka myös on laitettu Homeroksen nimiin. Ne syntyivät jälkihomeerisena aikana, jolloin runous siirtyi kuninkaallisista saleista uskonnollisiin juhliin ja suuremman yleisön eteen. Juhlien aluksi laulettiin hymnejä sille jumalalle, jolle juhla oli omistettu. Tämän jälkeen seurasi runonlaulajien laulamia eeppisten runojen esityksiä. Tämän vuoksi hymnit kertoivat kyseisen jumalan tai jumalattaren omasta historiasta. Hymnejä on säilynyt 34 kappaletta. Vanhin niistä on hymni Deloksen Apollonille.
 Lyyrinen runous
 600-luvun eaa. alkupuolella syntyi lyyrinen runous. Myös siinä on havaittavissa paljon jumalaistaruista saatuja vaikutteita. Tämä pätee erityisesti kuorolyriikkaan, jossa jumalaistarustosta peräisin olevat kertomukset usein muodostavat runojen ytimen. Myös kuorolaulut kehittyivät uskonnollisten juhlien yhteydessä. Kuorolyriikan edelläkävijä oli Stesikhoros, joka hylkäsi eeppisen runouden runomitan ja otti käyttöön lyyriseen runomittaan sepitetyt jumalrunot. Hän myös muokkasi kertomuksia uusiksi rohkeasti. Merkittäviin Stesikhoroksen runoihin kuuluu myös mm. runoelma Ilionin eli Troijan hävityksestä, joka kertoi Aineiaan retkistä ja vaikutti näin merkittävästi myöhempään roomalaiseen runouteen. Kuuluisin kuorolyyrikoista oli Pindaros, joka sovitti jumalaistaruja sopimaan yhteen oman ja oman aikansa moraalikäsitysten kanssa. Hänet tunnetaan ennen kaikkea epinikion-runoistaan, jotka on omistettu kisoissa voittaneille. Niissä otetaan yleensä aihe jostakin joko voittajan tai kisojen kotipaikkaan liittyvästä jumaltarusta.
 Tragedia ja komedia
 Vielä lyriikkaakin suurempi merkitys jumalaistarujen kehitykselle on ollut kreikkalaisella tragedialla. Tragediakirjailijat muovasivat usein tarut siihen lopulliseen muotoon, jossa ne tultiin myöhemmin tuntemaan. Tragedioiden aiheet tulivat yleensä eeppisestä kykloksesta. Lisäksi niihin vaikuttivat myös lyyrinen runous, kansansadut sekä luonnollisesti tragediarunoilijoiden oma mielikuvitus.
 Suurimmat tragediarunoilijat olivat Aiskhylos, Sofokles ja Euripides. Jokainen näistä käsitteli myyttejä oman luonteensa ja maailmankatsomuksensa mukaisesti. Aiskhyloksen runoudessa näkyy hänen uskonsa siihen, että jumalat ovat oikeamielisiä ja puuttuvat ohjaavasti maailman tapahtumiin, mikä näkyy muun muassa kohtalon muodostamissa järkkymättömissä rangaistuksen ja kirouksen ketjuissa läpi sukupolvien. Myös Sofokleen tragediat ilmaisevat hänen uskonnollisuuttaan, mutta Aiskhylokseen verrattuna hän oli keveämpi ja käsitteli aiheita ilmaisten lähinnä luottamusta siihen, että kaikesta huolimatta jumalat lopulta ohjaavat maailmaan parempaa kohti. Sen sijaan Euripideen suhtautuminen jumaliin ja vanhoihin taruihin on lähes päinvastainen. Ajan kasvaneiden vaatimusten seurauksena hänen oli myös pakko hyödyntää uusia, vielä käsittelemättömiä aiheita ja vähemmän tunnettuja myyttejä. Lisäksi hän kuvasi vanhastaan tuttujen tarinoiden sankarit inhimillisinä kaikkine heikkouksineen ja toi nämä muutoinkin ”nykyaikaan”. Jumaliin Euripides suhtautui kriittisesti ja skeptisesti ja arvosteli näitä usein henkilöhahmojensa suulla.
 Tragedian ohella kehittyi kreikkalainen komedia. Se otti aiheensa yleensä yksityiselämästä, ja siksi sen vaikutus myyttien kehitykseen on ollut huomattavasti tragediaa vähäisempi. Kuitenkin myös siinä käsitellään joitakin jumaltaruihin liittyviä aiheita. Tunnetuin komediakirjailija Aristofanes esimerkiksi tekee näytelmissään Dionysoksesta ja Herakleesta koomisia hahmoja. Epikharmoksen komedioissa, jotka vaikuttivat suuresti Plautukseen, pilkattiin laajalti jumalaistaruston kertomuksia.
 Muu kirjallisuus
 Eeppinen runous nousi uudelleen hellenistisellä kirjallisuuden niin kutsutulla aleksandrialaisella aikakaudella. Tärkeimpiin esimerkkeihin kuuluu Apollonioksen runoelma Argonautika, joka kuvasi laajasti aiemmin käsittelemätöntä argonauttien matkaa ja noudatti aikansa makua mytologian tuntemuksellaan ja maantieteen kuvauksillaan. Aratos esitti teoksessaan Fainomena aikansa tähtitieteen hyödyntäen myös mytologisia kuvauksia ja liitti jumalaistarut tähtikuvioihin. Rhianos esitti runoelmassaan Herakleia laajan kuvauksen Herakleen elämänvaiheista.
 Roomalaiset perivät kreikkalaiset tarut osaksi omaa mytologiaansa. Erityisesti Ovidius käytti monissa runoissaan kreikkalaisesta mytologiasta saatuja aiheita, tunnetuimpana laaja runoelmansa Muodonmuutoksia. Se esittää maailman historian sen luomisesta Julius Caesariin asti ja kuvaa suuren määrän myyttejä keskittyen erilaisiin muodonmuutoksiin. Monet antiikin tarut tunnetaan juuri Ovidiuksen esittämässä muodossa tai jopa pelkästään hänen kauttaan, ja teoksella on ollut suuri vaikutus renessanssiajan taiteeseen. Vergilius esitti eepoksessaan Aeneis Aineiaan tarinan yhdistettynä Rooman historiaan. Se jäljitteli pääosin kreikkalaisen mytologian kertomuksia ja eepoksen alkupuolella erityisesti Odysseiaa ja loppupuolella Iliasta.
 Kreikkalaisesta mytologiasta on säilynyt tietoja myös proosakirjallisuudessa. Varsinkin vanhempi historiankirjoitus aloitti usein myyttisistä aiheista, sillä niitä pidettiin todellisena historiana. Muun muassa hallitsijoiden sukukertomukset palautuvat usein mytologian sankareihin ja edelleen jumalaistaruihin. Vaikutus näkyy vielä Herodotoksella, mutta ei enää Thukydideellä, joka hylkäsi myytit historiallisen tiedon perustana. Pausaniaan teos Kreikan kuvaus kuvaa paikkojen lisäksi lukuisia niihin liittyneitä myyttejä. Merkittäviä lähteitä ovat myös grammaatikot, jotka keskittyivät vanhojen runojen selittämiseen omilla huomautuksillaan. Alan merkittävimpiin teoksiin kuuluu niin kutsutun Pseudo-Apollodoroksen Bibliotheke.
 Arkeologiset lähteet
 Kreikkalaisen mytologian kehitystä on voitu valottaa myös arkeologian avulla. Tässä merkittäviä ovat olleet ennen kaikkea pronssikautisen Kreikan ja Kreetan minolaisten ja mykeneläisten kulttuurien löytäminen 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Mykeneläinen kulttuuri löydettiin Heinrich Schliemannin työn ansiosta 1800-luvulla. Hän yhdisti suoraviivaiseen tyyliin monet löydöksistään suoraan kreikkalaiseen mytologiaan. Troijasta tekemänsä löydökset hän kytki suoraan kertomukseen Troijan sodasta, ja Mykenen puolestaan kertomuksiin kreikkalaisista, jotka sotaan lähtivät. Troijasta löydettyjä koruja hän kutsui ”Priamoksen aarteiksi” ja ”Helenan koruiksi”. Mykenestä löydettyä kultaista kuolinnaamiota hän nimitti ”Agamemnonin kuolinnaamioksi” ja sieltä löydettyjä jumalatarpatsaita Heran ja Afroditen esimuodoiksi. Todellisuudessa monet löydökset liittyivät oletettua Troijan sodan ajoitusta varhaisempiin aikoihin, eikä niitä luonnollisesti muutoinkaan voida kytkeä mytologian kuvauksiin yhtä suoraviivaisesti. Minolaisen kulttuurin löytänyt Arthur Evans ohjasi tutkimusta nykyaikaisempaan suuntaan ja tulkitsi löytöjä laajemmassa historiallisessa, kulttuurisessa ja maantieteellisessä kontekstissa. Löydökset ovat joka tapauksessa selittäneet monia Homeroksen teosten piirteitä ja ne ovat tarjonneet todistusaineistoa monille mytologian yksityiskohdille.
 Vaikka mykeneläisestä kulttuurista on säilynyt myös niin kutsuttuja lineaari-B-kirjoituksia, jotka on pystytty suureksi osaksi tulkitsemaan, pronssikautisten myyttien ja rituaalien tuntemus perustuu silti lähinnä monumentaalisten rakennusten ja muiden löytöjen tulkintaan. Tämä johtuu siitä, että tunnetut tekstit ovat pääasiassa erilaisia tavaraluetteloita. Niissä esiintyy kuitenkin monia jumalten ja heerosten nimiä, joista osa on pystytty yhdistämään myös kreikkalaisessa mytologiassa esiintyviin nimiin (katso: mykeneläinen uskonto).
 Merkittäviä ovat olleet myös muun muassa keramiikkalöydöt erityisesti geometriselta kaudelta mutta myös klassiselta ja hellenistiseltä kaudelta. Saviastioiden koristelussa kuvataan useimmiten mytologisia tai muita uskonnollisia, kuten rituaaleihin ja kultteihin liittyviä, aiheita. Ne ovat merkittäviä kahdella tavalla: Ensinnäkin, osa niistä ajoittuu ajalle ennen myyttien saattamista kirjalliseen muotoon Homeroksen ja Hesiodoksen teoksissa, ja ne ovat näin varhaisinta todistusaineistoa myyteistä, joissakin tapauksissa jopa satoja vuosia varhaisemmalta ajalta. Toiseksi, koristelussa esiintyy myös myyttejä ja niiden yksityiskohtia, joita ei tunnetaan mistään kirjallisesta lähteestä. Näin myös myöhemmältä ajalta peräisin oleva kuvitus täydentää kirjallista todistusaineistoa. Keramiikka laajentaa tietämystä myyteistä myös siinä mielessä, että se kertoo usein tavallisen kansan parissa liikkuneista myyteistä, ei pelkästään kirjallisista myyteistä.
 Mytologia ja kronologia
 Kreikkalaisen mytologian kenttä on erittäin laaja. Se ulottuu varhaisten jumalten ja jättiläisten teoista Troijan sodan ja seitsemän Thebaa vastaan nousseen sotaretken kautta aina Hermeen lapsuudenkepposiin.
 Mytologian kertomukset olivat usein keskenään ristiriitaisia ja paikallisia. Samasta jumalasta tai heeroksesta saatettiin kertoa useita erilaisia, keskenään ristiriitaisia myyttejä; esimerkiksi sekä Afroditen että Dionysoksen synnystä kerrottiin kahta täysin erilaista tarinaa. Toisaalta taas sama myytti saatettiin liittää useisiin hahmoihin; esimerkiksi korybantit tanssivat sekä vastasyntyneen Zeuksen että Dionysoksen ympärillä.
 Ristiriitaisuuksista johtuen kreikkalaisen mytologian tarkka asettaminen aikajanalle on mahdotonta, mutta suurpiirteinen kronologia voidaan rakentaa. Kertomukset jakautuvat karkeasti kolmeen osaan:
 Jumalten aika
 Aika, jolloin jumalat ja ihmiset olivat vapaasti kanssakäymisissä keskenään ja
 Sankarien aika, jossa jumalten rooli oli pienempi.
 Kronologiaan liittyy myytti maailman ikäkausista. Kronoksen hallitessa maailmaa vallitsi kulta-aika, jolloin jumalat ja ihmiset elivät autuaina ilman surua ja vaivaa. Maa antoi elannon vaivatta. Tämän sukupolven jälleen jumalat loivat huonomman hopea-ajan sukupolven. Se alkoi sotia keskenään ja hylkäsi jumalten palvonnan. Siksi Zeus hävitti sen. Seurasi vaski- eli pronssiaika, jolloin eli väkeviä ja sotaisia ihmisiä. Tämäkin sukupolvi tuhoutui. Zeus loi neljännen sukupolven, joka oli parempi ja oikeamielisempi. Se oli heerosten eli sankarien sukupolvi, jonka sankarit taistelivat Troijan ja Theban sodissa. Kuoltuaan he pääsivät Autuaiden saarille. Sankarien sukupolvea seurasi rauta-aika, jolloin elämä oli täynnä huolta ja vaivaa, eikä kukaan välittänyt oikeudenmukaisuudesta. Myyttejä kertoneet kreikkalaiset katsoivat itse elävänsä tätä aikaa.
 Arkaaisen ja klassisen kauden kreikkalaiset suosivat kertomuksissa selvästi sankarien aikaa. Esimerkiksi kyseistä aikaa kuvaavat Ilias ja Odysseia löivät suosiossa selvästi jumaliin keskittyneet Jumalten synnyn ja Homeeriset hymnit. Myöhemmät myyttientutkijat sen sijaan ovat usein pitäneet kiinnostavampana osiona jumalten syntyaikoja.
 Jumalten aika
 Kreikkalaiset jumalat
 Herodotos katsoi, että Homeros ja Hesiodos olivat luoneet kreikkalaisen näkemyksen jumalista, antaneet jumalille näiden nimet, asemat ja tehtävät ja kuvanneet näiden ulkomuodon. Tämä pätee sikäli, että vaikka Homeros ja Hesiodos eivät keksineet jumalia, vaan ottivat aiheensa aiemmasta suullisesta perimätiedosta ja vanhoista kulteista, nämä kuitenkin antoivat kreikkalaisille jumalten pantheonin, jumalten kokonaisuuden eli jumalmaailman. Sen seurauksena vanhemmat paikalliset jumaluudet jäivät vähitellen syrjään ja korvautuivat yleiskreikkalaisella näkemykselle jumalten kokonaisuudesta ja mytologian keskeisistä tapahtumista. Vanhat uskomukset jäivät kuitenkin elämään kertomusten sivujuonteina ja paikallisina jumalten ja tapahtumien variaatioina.
 Homeerisen jumalmaailman ydin olivat niin kutsutut olympolaiset jumalat: Zeus, Hera, Poseidon, Haades, Apollon, Artemis, Athene, Ares, Afrodite, Hefaistos, Hermes ja Hestia. Nämä asuttivat Olymposvuorta, lukuun ottamatta Haadesta, joka asutti manalaa, josta käytettiin myös hänen nimeään. Homeeristen jumalten rinnalla säilyi kuitenkin pieni joukko primitiivisiä, esihomerolaisia jumalia, joita ei koskaan otettu osaksi homeerista jumalmaailmaa, mutta jotka silti saavuttivat keskeisen sijan yleiskreikkalaisissa uskomuksissa ja kulteissa. Keskeisimpiä näistä jumalista olivat Demeter, Dionysos ja Asklepios.
 Ensimmäiset jumalat
 Jumalten ensimmäisen sukupolven tarinoihin kuuluvat muun muassa syntymyytit sekä olympolaisten jumalten ja titaanien välinen sota. Näiden kertomusten tärkeänä lähteenä on Hesiodoksen Jumalten synty.
 Kreikkalaisten mukaan ajan alussa oli Kaaos (Khaos), pohjaton, mieletön kuilu, josta syntyi Gaia, Äiti maa, joka leijuu kuilussa. Syntyi myös Eros, rakkaus. Kaaos synnytti myös Nyksin, yön, sekä Ereboksen, pimeyden. Gaia synnytti Uranoksen, taivaan ja sen jälkeen Pontoksen, meren. Uranos makasi Gaian päällä ja siitti sitä sateellaan.
 Gaia ja Uranos saivat lapsia: kuusi titaania, joista vanhin oli Okeanos, maata kiertävä vyö, ja nuorin Kronos, sekä kolme kyklooppia, Brontes, Steropes ja Arges, jotka olivat omistautuneet ukkoselle ja salamalle (he valmistivat myöhemmin Zeuksen käyttämän salaman) ja kolme satakätistä hirviötä (hekatonkheires), Kottos, Briareos ja Gyges, jotka myöhemmin ratkaisivat jumalten ja titaanien sodan.
 Uranos ei päästänyt lapsiaan Gaian kohdusta eli maan povesta. Gaia oli raivoissaan Uranoksen tyranniasta ja houkutteli poikansa kapinaan isäänsä vastaan. Nuorin, Kronos, suostui ja Gaia valmisti hänelle sirpin, jolla Kronos leikkasi irti Uranoksen sukuelimen ja heitti sen olkansa yli. Uranos irrottautui Gaiasta, mikä sai aikaan taivaan ja maan väliin tilan, jossa tulevat olennot saattoivat asustaa. Uranos kirosi lapsensa ja nimesi heidät titaaneiksi, jumalten ensimmäiseksi sukupolveksi.
 Sukuelimestä tihkui veritippoja, joista muodostuivat erinyit, verisukulaisiin kohdistuvien rikosten valvomisesta vastaavat kostonjumalat. Tästä verestä syntyivät niin ikään gigantit, saarnipuiden nymfit sekä Kreetan kureetit eli korybantit. Sukuelimen siemennesteestä puolestaan syntyi Eroksen vaikutuksesta Afrodite, rakkauden jumalatar.
 Sisarensa Rhean kanssa Kronos sai paljon lapsia: Hestian, Demeterin, Heran, Haadeen ja Poseidonin. Kronos nieli lapsensa heti syntymän jälkeen, koska hänelle oli kerrottu, että yksi hänen omista lapsistaan tulisi syöksemään hänet vallasta.
 Kronoksen ja Rhean nuorin poika Zeus vältti kuitenkin syödyksi tulemisen, koska Rhea piilotti hänet luolaan ja antoi tämän sijaan Kronoksen nieltäväksi kiven. Vartuttuaan aikuiseksi Zeus syötti isälleen oksettavaa ainetta ja pelasti näin sisaruksensa tämän vatsasta. Zeuksen ympärille Olympos-vuorelle kokoontui joukko nuoremman sukupolven jumalia, jotka taistelivat titaaneja vastaan kymmenen "pitkää vuotta", eli käytännössä tuhansia vuosia. Titaanien jälkeläisistä Prometheus siirtyi Zeuksen puolelle, mutta petti tämän myöhemmin. Zeus vapautti äitinsä kehotuksesta satakätiset ja kykloopit Tartaroksesta, ja viimeksi mainitut takoivat hänelle hänen tuhoisan salamansa. Lopullisessa taistelussa vuoret sortuivat ja maailma ajautui taas kaaoksen valtaan.
 Voitokkaan sodan jälkeen titaanit vietiin maan alle ja näiden johtaja Atlas pakotettiin rangaistukseksi kannattelemaan taivasta. Kolme veljestä päättivät jakaa maailman: Zeus sai hallittavakseen taivaan, Poseidon meren ja Haades manalan. Gaia kuitenkin synnytti vielä yhden lapsen, tällä kertaa Tartaroksen kanssa, nimittäin kauhistuttavan Tyfonin. Zeuksen ja Tyfonin taistelu aiheutti samankaltaisen katastrofin kuin titaanien ja jumalten taistelu: vuoret sortuivat, ja meret ja maat muuttivat muotoaan. Lopulta Tyfon kuitenkin hävisi ja passitettiin Tartarokseen.
 Seuraavaksi Zeuksen haastoivat gigantit, Uranoksen peniksen verestä syntyneet soturihahmot. Taistelu oli verinen ja olymposlaiset alakynnessä, kunnes Zeuksen ja kuolevaisen Alkmenen poika Herakles torjui gigantit. Gaia pyrki auttamaan gigantteja valmistamalla heille kuolemattomuuden tuottavan rohdon, mutta Zeus torjui tämänkin suunnitelman. Giganttien tappion jälkeen Zeuksen asema oli lopullisesti turvattu ja maailma eräänlaisessa järjestyksessä.
 Ylhäinen taistelu
 Tyfon oli katkeroitunut siitä, että jumalat olivat tappaneet muut titaanit, ja kostaakseen hyökkäsi Olympokselle. Ylijumala Zeus kohtasi miltei voittajansa taistelussa häntä vastaan. Zeus keräsi pitkään rohkeutta ennen hyökkäystään, ja lopulta kun hänen tyttärensä Athene syytti isäänsä pelkuriksi, Zeus hyökkäsi Tyfonia vastaan. Alkumenestys oli hyvä, ja Tyfon haavoittui salaman iskuista ja pakeni Kassiosvuorelle, jossa he ottivat uudestaan yhteen. Tyfon kietoi käärmelonkeronsa Zeuksen ympärille ja riisui tämän aseista. Aseeton Zeus ei kyennyt puolustautumaan, ja Tyfon murskasi hänen jänteensä ja jätti tämän lojumaan raajarikkona. Zeuksen poika Hermes kuuli isänsä valituksen ja paikkasi Zeuksen Pan-jumalan avustuksella Tyfonin sisarelta Delfyneltä ottamillaan jänteillä. Zeus parani ja oli valmis jatkamaan.
 Zeus hyökkäsi uudelleen Tyfonin kimppuun, joka puolustautui viskomalla vuoria häntä kohti. Zeus palautti ne takaisin kohti Tyfonia, jota raivotarten taiat olivat heikentäneet. Pahasti haavoittunut Tyfon pakeni Sisiliaan, jossa Zeus kohotti Etnan ilmaan ja pudotti sen Tyfonin päälle. Tyfonin vihan kerrotaan aiheuttavan Etnan purkaukset.
 Tyfonin piilotteleva puoliso Ekhidna pakeni tuholta. Hän suojautui luolaan suojellen Tyfonin jälkeläisiä, ja Zeus antoi jälkeläisten elää, jotta he voisivat tarjota haasteita tulevaisuuden sankareille. Ekhidnan ja Tyfonin jälkeläisiä olivat Kerberos, Orthos, Khimaira, Hydra, Sfinksi, harpyijat ja joidenkin tarujen mukaan myös Nemean leijona.
 Myöhemmät jumalat
 Jumalten toiseen sukupolveen kuuluvat Olympoksella asuneet Apollon, Artemis, Hefaistos, Hermes, Athene, Ares jne. Näihin liittyvien kertomusten vanhimpia lähteitä ovat niin kutsutut Homeeriset hymnit.
 Ylijumala Zeus oli myös maan, tuulen, pilvien, sateen ja ukkosen jumala. Zeuksella oli velipuoli, kentauri Kheiron, jonka äiti oli Okeanoksen tytär Filyra. Zeuksen puoliso oli tämän sisar Hera. Zeuksella oli lukuisia lapsia paitsi Heran myös lukuisten muiden kumppanien, kuten nymfien ja kuolevaisten naisten kanssa, jotka hän usein vietteli eläimen hahmossa.
 Hera, joka oli myös äitiyden suojelija, synnytti Zeukselle Eileithyian, synnyttäjien auttajan. Myös sodan jumala Ares syntyi Zeuksen ja Heran lapsena. Viisauden jumalattaren Metiksen kanssa Zeus sai Athenen, sodan ja viisauden jumalattaren. Myös useimmat muut pääjumalat olivat Zeuksen eri kumppanien jälkeläisiä, paitsi tulen ja sepäntaitojen jumala Hefaistos, joka syntyi mahdollisesti yksistään Herasta kostoksi Athenen syntymästä. Leto synnytti Zeukselle kaksoset; auringon ja musiikin jumalan Apollonin sekä metsästyksen jumalattaren Artemiin. Viinin jumala Dionysos oli Zeuksen ja Semelen poika. Kauneuden jumalatar Afrodite syntyi syntymäkertomuksen toisen version mukaan Zeuksen ja Dionen lapsena.
 Yleisimmän näkemyksen mukaan Olympoksella asuivat Zeuksen ja Heran lisäksi vakituisesti Zeuksen veli Poseidon, lapsijoukosta keskeisimmät jumalat Ares, Hermes, Hefaistos, Afrodite, Athene, Apollon ja Artemis, sekä muista jumalista Apollonin poika, lääkintätaidon jumala Asklepios. Dionysos sekä Zeuksen, Heran ja Poseidonin sisarukset Demeter, Hestia ja Haades esiintyvät joukossa joissakin myyteissä. Hestia jätti Olympoksen elääkseen ihmisten parissa. Olympoksella asui myös alun perin kuolevaisia kuten Ganymedes, jumalten juomanlaskija, sekä Herakles, sankareista suurin, jotka Zeus kutsui jumalten joukkoon.
 Mytologia sisältää lukuisia kertomuksia jumalten välisistä suhteista ja kiistoista. Haades sieppasi Demeterin tyttären Persefonen vaimokseen manalaan. Demeterin surressa luonto kuihtui. Ratkaisuksi Persefoneelle annettiin lupa viettää osa vuodesta maan päällä. Tämä selittää vuodenaikojen vaihtelun. Athene ja Poseidon kisasivat Ateenan kaupungin omistuksesta, ja Athene voitti kaupungin itselleen.
 Ihmisten ja jumalten aika
 Ihmisten ja jumalten aika muodostaa sillan jumal- ja sankaritaruston välillä. Tyypillinen aikakauteen sijoittuva myytti on kertomus miesjumalan (useimmiten Zeus) raiskaamasta ihmisnaisesta, joka synnyttää sankarillisen jälkeläisen. Joissain tapauksissa jumalatar parittelee ihmismiehen kanssa, kuten Afroditen homeerisessa hymnissä, jossa jumalatar makaa Ankhiseen ja synnyttää Aineiaan. Taruihin sisältyy myös muunlaisia jumalten ja ihmisten välisiä kohtaamisia. Artemiin ja Aktaionin tarussa Aktaion näki metsästysretkellään metsästyksen jumalattaren alasti kylpemässä. Kostona jumalatar muutti Aktaionin hirveksi, jonka hänen omat koiransa sitten söivät.
 Toinen tyyppitapaus on jonkin tärkeän esineen luominen tai varastaminen. Prometheus (”tarkasti/ennalta harkitseva”) koetti pettää Zeusta uhrilihojen jaossa. Zeus kosti riistämällä tulen ihmisiltä. Prometheus varasti sen takaisin ja antoi ihmisille. Prometheus sai rangaistuksen, mutta myöhemmin hänestä tuli inhimillisen kulttuurin suojelija. Tantalos puolestaan vei ambrosian ja nektarin Zeuksen pöydästä ja yritti petkuttaa jumalia syöttämällä näille poikansa Pelopsin.
 Kun ihmiset eivät tulen saatuaan enää välittäneet jumalista, jumalat loivat ihmisille rangaistuksena suuren onnettomuuden: Hefaistos muovasi maasta ja vedestä naisen kuvan, jolle muut jumalat antoivat naiselliset taidot. Naisen nimi oli Pandora (”kaikkilahjainen”). Tämä annettiin Prometheuksen veljelle Epimetheukselle (”jälkeenpäin harkitseva”). Prometheus oli varoittanut veljeään ottamasta jumalilta lahjaa, mutta Pandora toi myötäjäislahjana mukanaan lippaan. Naisen raotettua sen kantta, kaikki maailmassa oleva paha karkasi sieltä valloilleen. Vain toivo jäi jäljelle.
 Kun ihmisten syntisyys lisääntyi, Zeus päätti tuhota ihmiskunnan vedenpaisumuksessa. Vain Prometheuksen poika Deukalion ja Epimetheuksen ja Pandoran tytär Pyrrha olivat synnittömiä. Prometheuksen neuvosta Deukalion oli rakentanut pienen aluksen, jonka avulla he selviytyivät ainoina ihmisinä hengissä ja päätyivät Parnassosvuorelle. Zeus näki heidän synnittömyytensä ja antoi heidän elää. Delfoin oraakkelina toimineen Themis-jumalan neuvosta Deukalion ja Pyrrha tekivät uudet ihmiset nakkelemalla kiviä taakseen: toisista tuli miehiä ja toisista naisia. Zeus loi muut elävät olennot uudelleen.
 Rakkauskertomukset ja muodonmuutokset
 Myytteihin kuuluu myös suuri määrä erilaisia rakkauskertomuksia, joko ihmisen ja jumalan tai kahden ihmisen välillä, sekä kertomuksia erilaisista muodonmuutoksista. Aiheet kytkeytyvät useissa taruissa yhteen niin, että toisen tai kummankin osapuolen kuolema johtaa jonkinlaiseen muodonmuutokseen esimerkiksi kasviksi, eläimeksi tai joeksi. Kreikkalaisen mytologian tunnetuimpiin rakkauskertomuksiin kuuluvat tarut Orfeuksesta ja Eurydikestä, Eroksesta ja Psykhestä, Narkissoksesta ja Ekhosta sekä Apollon-jumalasta ja Dafnesta. Tällaisia kertomuksia on koottu erityisesti Ovidiuksen teokseen Muodonmuutoksia.
 Orfeus oli runonlaulaja, joka sai laulullaan ja lyyransoitollaan luonnonkin pysähtymään ja kuuntelemaan. Kun Orfeus vietti häitä Eurydike-nymfin kanssa, käärme puri morsianta ja tämä kuoli. Sureva Orfeus lähti manalaan hakemaan tätä takaisin. Hän sai laulullaan ja valituksellaan jumalat heltymään, ja niin hänen annettiin poikkeuksellisesti viedä morsiamensa takaisin elämään maan päälle, mutta yhdellä ehdolla: matkallaan takaisin ylös hän ei saisi vilkaista taakseen. Matkalla Orfeus kuitenkin unohti ehdon ja vilkaisi morsiantaan, vain nähdäkseen, kuinka tämä joutui vajoamaan takaisin manalaan, tällä kertaa lopullisesti.
 Psykhe oli kaunis neito, joka oraakkelinlauseen nojalla päätyi tuntemattoman miehen puolisoksi. Hän ei koskaan saanut nähdä tämän kasvoja, sillä mies vieraili hänen luonaan vain yön pimeydessä. Sisartensa yllyttämänä Psykhe kuitenkin sytytti eräänä yönä lampun, ja huomasi puolisonsa olevan kaunis ja suloinen Eros-jumala. Eros kuitenkin heräsi ja pakeni Psykheä. Tämän jälkeen Psykhe joutui kärsimään myös Afroditen vihasta. Lopulta Psykhke pääsi kuitenkin Olympokselle Eroksen puolisoksi.
 Narkissos oli kaunis nuori mies, johon kaikki rakastuivat, mutta joka itse vieroi rakkautta. Ekho-nymfi (”Kaiku”) rakastui häneen, ja aina Narkissoksen huutaessa metsässä vastasi samalla tavalla. Narkissos kuitenkin torjui neidon rakkauden. Afrodite suuttui tästä ja antoi Narkissoksen rakastua omaan kuvaansa kun näki sen heijastuvan lähteestä. Ikuisen kaihon väsyttämänä hän muuttui lopulta narsissiksi. Apollonin rakastuttua Dafneen neito pääsi pakenemaan vain muuttumalla laakeripuuksi. Kyklooppi Polyfemoksen, Akiin ja Galateian kolmiodraamassa Galateia muutti kykloopin surmaaman Akiin joeksi. Prokne, Filomela ja Tereus muuttuivat puolestaan linnuiksi.
 Muodonmuutoskertomuksiin kuuluu myös muun muassa taru Filemonista ja Baukiista. He olivat iäkäs pariskunta, jotka Zeus halusi palkita heidän hurskautensa vuoksi. He pyysivät saada kuolla yhdessä aikansa täytyttyä. Kuollessaan he muuttuivat kahdeksi vanhaksi puuksi.
 Sankariaika
 Sankariajasta kertovat myytit kuvaavat useimmiten sankarillisten ihmisten, heerosten, seikkailuja. Jumalat ovat edelleen läsnä myyteissä ja vaikuttavat usein tapahtumien kulkuun, mutta jumalten ja ihmisten yhteistoiminta ei ole enää yhtä tasavertaista kuin vielä ihmisten ja jumalten yhteistä aikaa kuvaavissa myyteissä.
 Herakles ja muut varhaiset heerokset
 Varhaisimpiin ja tunnetumpiin sankareihin kuului 12 urotyötä suorittanut Herakles. Muut sankarien vanhimman sukupolven edustajat, kuten Perseus ja Bellerofon, jakoivat monia ominaisuuksia Herakleen kanssa. Heidän seikkailunsa olivat yksinäisiä, voimakkaasti mielikuvituksellisia ja sadunomaisia, sisältäen Medusan ja Khimairan kaltaisia surrealistisia hirviöitä. Sankareiden varhainen sukupolvi ei ollut runoilijoiden keskuudessa yhtä suosittu kuin myöhemmät ja se tunnetaan lähinnä myyttienkirjaajien töistä ja proosakirjoittajien sivuhuomautuksista. He olivat kuitenkin suosittuja kuvataiteissa.
 Herakles oli suurin kreikkalaisista sankareista. Hänen isänsä oli Zeus ja äitinsä Alkmene. Hera vihasi häntä tämän vuoksi ja lähetti kaksi käärmettä surmaamaan vastasyntyneen ja tämän veljen Ifikleen. Herakles kuitenkin surmasi käärmeet. Kukistettuaan Orkhomenoksen hän sai puolisokseen Megaran. Surmattuaan omat lapsensa Heran lähettämässä hulluudenpuuskassa hän joutui rangaistukseksi palvelemaan Eurystheusta 12 vuotta ja suorittamaan kaikki tämän antamat tehtävät. Nämä tunnetaan Herakleen urotöinä. Tunnetuimpiin urotöihin kuuluvat muun muassa Nemean leijonan ja Lernan Hydran surmaaminen, Augeiaan tallien siivoaminen, Kreetan härän pyydystäminen sekä Haadeen vahtikoiran Kerberoksen ryöstäminen. Tämän jälkeen Herakles sai vapautensa.
 Myöhemmin Herakles suoritti lukuisia muita urotöitä. Ifitoksen surmattuaan hän joutui orjaksi kuningatar Omfalelle ja joutui suorittamaan naisten töitä naisten vaatteisiin pukeutuneena. Alkestiin kuoltua hän vaati tämän takaisin kuolemalta. Myöhemmin hän kokosi sotajoukon ja soti Troijaa ja sen kuningasta Laomedonia vastaan. Deianeiran hän voitti puolisokseen taistelussa Akhelooksen kanssa. Kuoltuaan hänestä tuli jumala ja hänet otettiin Olympokselle.
 Perseus oli Zeuksen ja Danaen poika. Danae ja lapsi suljettiin arkkuun, joka heitettiin mereen ja ajelehti Serifokselle. Saaren kuningas Polydektes rakastui Danaeen ja antoi Perseuksen tehtäväksi Medusan surmaamisen, jotta pääsisi pojasta eroon. Perseus kuitenkin onnistui ja laittoi Medusan pään säkkiin, sillä hirviö kivetti kaikki, jotka katsoivat tätä silmiin. Myöhemmin Perseus pelasti Andromedan merihirviöltä. Tämän jälkeen hän kivetti Andromedan kilpakosijat sekä Polydekteen Medusan pään avulla.
 Bellerofon joutui puolestaan taistelemaan Khimaira-hirviötä vastaan, koska myös hänet yritettiin saada tällä tavoin hengiltä. Apunaan hänellä oli Pegasos-hevonen. Aikakauteen sijoittuu myös muun muassa kertomus Meleagroksesta, Atalantesta ja Kalydonin metsäkarjun ajosta.
 Argonautit, Theseus ja muut myöhemmät heerokset
 Seuraavan sukupolven sankareihin kuuluivat etupäässä kultaista taljaa tavoitelleet argonautit. Tähän sukupolveen kuuluvat myös Theseus, joka muun muassa löi Minotauroksen Kreetalla, sekä Kreetalta paenneet Daidalos ja Ikaros.
 Argonautit olivat Iasonin johtama sankarijoukko, joka matkusti Argo-laivalla Kolkhiiseen noutamaan siivekkään oinaan kultaisen taljan, jota uneton lohikäärme vartioi. Iasonin lisäksi argonautteihin kuuluivat muun muassa Herakles, Asklepios, Kastor, Polydeukes, Theseus, Laokoon, Nestor sekä Akhilleuksen isä Peleus. Kultaisen oinaan oli Friksos aiemmin vienyt Kolkhiiseen Orkhomenoksesta, ja sen talja oli pyhitetty Areelle. Matkalla argonautit kohtasivat monia seikkailuita. Kolkhiissa kuninkaan tytär Medeia rakastui Iasoniin ja auttoi tätä taikavoimillaan. Niin Iason sai taljan ja purjehti pois Medeia ja tämän pieni Absyrtos-veli mukanaan. Kuninkaan ajaessa heitä takaa Medeia surmasi pikkuveljensä ja pilkkoi tämän ruumiin mereen. Näin takaa-ajajat jäivät osia keräämään ja argonautit pääsivät pakoon. Myöhemmin Iason kuitenkin hylkäsi Medeian.
 Theseus oli Ateenan kuninkaan Aigeuksen tai Poseidonin poika, josta tuli myöhemmin itsekin Ateenan kuningas. Hän teki urotöitä Herakleen tavoin ja surmasi muun muassa Siniksen, Skironin ja Prokrusteen. Theseuksen tunnetuin seikkailu on käynti Kreetalla, missä hän surmasi labyrintissä eläneen häränpäisen Minotauros-hirviön. Minotauros oli syntynyt kuningas Minoksen puolison Pasifaen ja härän kielletyn rakkauden seurauksena. Sekasikiön piilottamiseksi Minos oli rakennuttanut labyrintin. Theseus selviytyi labyrintistä Minoksen tyttären Ariadnen avustuksella ja sai surmattua hirviön. Hän otti Ariadnen mukaansa, mutta hylkäsi tämän Naksokselle, mistä viinin jumala Dionysos otti hänet puolisokseen. Theseuksen palatessa kotiin Aigeus teki itsemurhan purjeiden värissä tapahtuneen sekaannuksen vuoksi.
 Myöhemmin Theseus auttoi Heraklesta Hippolyten vyön viemisessä, jolloin rakastui Antiopeen, minkä seurauksena syntyi poika Hippolytos. Vaimoksi hän otti kuitenkin Faidran, joka myöhemmin rakastui Hippolytokseen. Pojan torjuttua rakkauden Faidra teki itsemurhan ja petti Theseuksen surmauttamaan Hippolytoksen. Myöhemmin Theseus ryösti Helenan ja joutui Peirithooksen kanssa Haadeeseen, mistä Herakles pelasti hänet.
 Daidalos oli taitava arkkitehti, joka oli suunnitellut Minokselle Knossoksen labyrintin. Hänet oli kuitenkin vangittu sinne poikansa Ikaroksen kanssa, jotta labyrintin salaisuus säilyisi. He pakenivat sieltä lentämällä Daidaloksen valmistamilla siivillä. Ikaros lensi kuitenkin liian lähelle aurinkoa, jolloin siivet sulivat ja hän putosi mereen.
 Atreuksen sukukunta
 Argonauttien ja Troijan sodan välissä oli raskaita, usein lähisukulaisiin kohdistuneita rikoksia tehnyt sankarisukupolvi, johon kuuluivat muiden muassa Tantalos, Pelops, Atreus ja Thyestes sekä Oidipus lapsineen. Tähän sukupolveen liittyvät kertomukset tarjosivat paljon aineistoa kreikkalaisille tragedioille.
 Lyydian kuningas Tantalos oli jumalten suosiossa, mistä hän tuli ylimieliseksi. Paitsi että hän varasti jumalilta nektaria ja ambrosiaa, hän myös koetteli näitä teurastamalla oman poikansa Pelopsin näille ruoaksi. Pidoissa muut jumalat huomasivat petoksen, mutta Demeter söi ajatuksissaan palan pojan lavasta. Jumalat herättivät Pelopsin takaisin henkiin ja korvasivat puuttuneen palan norsunluulla. Tantalos joutui rangaistukseksi manalaan kokemaan suunnattomia tuskia.
 Pelops lähti Kreikkaan, missä Peloponnesos sai hänestä nimensä. Hän kohtasi kuningas Oinomaoksen, joka yritti estää tytärtään Hippodameiaa menemästä naimisiin saatuaan ennustuksen, jonka mukaan hänen oma vävynsä surmaisi hänet. Hippodameian kosijat hän hoiteli pois päiviltä kilpa-ajoissa. Hippodameia rakastui Pelopsiin ja järjesti Oinomaoksen ajajan Myrtiloksen pettämään isänsä. Oinomaos sai surmansa kilpa-ajoissa. Myöhemmin Pelops surmasi Myrtiloksen, joka kirosi koko Pelopsin sukukunnan. Pelopsin pojat Atreus ja Thyestes surmasivat kolmannen veljen Khrysippoksen ja päätyivät tämän jälkeen riitoihin keskenään. Valmistamallaan aterialla Atreus syötti Thyesteelle tämän pojat. Thyestes kirosi jälleen koko suvun.
 Atreuksen pojat olivat Agamemnon ja Menelaos. Agamemnon oli Mykenen kuningas ja nai Tyndareuksen tyttären Klytaimnestran, Menelaoksesta puolestaan tuli Spartan kuningas ja hän nai Tyndareuksen toisen tyttären, kauneudestaan kuulun Helenan. Myöhemmin Troijan sodassa Agamemnon ja Menelaos toimivat kreikkalaisten sotapäälliköinä.
 Thebalainen tarupiiri
 Zeuksen ryöstettyä Europen, Agenor lähetti kolme poikaansa tätä etsimään. Pojista Kadmos päätyi Keski-Kreikkaan ja perusti sinne Theban kaupungin. Hän surmasi lohikäärmeen, jonka hampaat kylvämällä syntyivät thebalaisten kantaisät. Kadmos sai taivaasta puolisokseen Afroditen ja Areen tyttären Harmonian.
 Myöhemmin Theban kuninkaana oli Laios ja tämän kuningattarena Iokaste. Laios saa Delfoin oraakkelilta ennustuksen, että hän tulisi saamaan surmansa oman poikansa kädestä. Kun Laios ja Iokaste saivat pojan, tämä annettiin orjalle jätettäväksi vuoristoon. Orja kuitenkin sääli poikaa, joka päätyi lopulta Korintin kuninkaan hoviin ja sai nimen Oidipus. Aikuisena Oidipus sai oraakkelilta ennustuksen, että tulisi surmaamaan isänsä ja naimaan äitinsä. Kauhistuneena hän jätti Korintin, koska piti sen kuningasparia vanhempinaan. Matkalla hän riitautui maantiellä erään miehen kanssa ja surmasi tämän. Lopulta hän päätyi Thebaan, missä kuninkaan toimi oli vapaana kuninkaan kuoltua. Hän pääsi kuninkaaksi ja nai leskikuningattaren. Myöhemmin hänelle selvisi, että hänen maantiellä surmaamansa mies oli ollut Theban kuningas ja hänen todellinen isänsä, jolloin hän oli siis nainut äitinsä. Oidipus sokaisi itsensä ja kuoli lopulta Kolonoksessa lähellä Ateenaa.
 Oidipuksen pojat Polyneikes ja Eteokles osoittivat isäänsä kohtaan ylenkatsetta. Oidipus kirosi poikansa ja ennusti näiden tulevan elämään ainaisessa riidassa. Eteokles päätyi hallitsemaan Thebaa, kun taas Polyneikes siirtyi Argokseen. Lopulta Argoksesta lähdettiin seitsemän heeroksen johtamalle sotaretkelle Thebaan. Tämä taru tunnetaan seitsemän retkenä Thebaa vastaan. Sekä Polyneikes että Eteokles kaatuivat taistelussa. Kuningas Kreon kielsi kuoleman uhalla ketään hautaamasta kotikaupunkiaan vastaan sotinutta Polyneikestä. Veljesten sisar Antigone joutui näin ristiriitaan jumalallisen lain (sukulaiset on haudattava) ja kuninkaan käskyn välillä. Lopulta hän hautasi veljensä, minkä seurauksena Kreon määräsi hänet kuolemaan. Antigone hirtti itsensä, ja myös hänen kihlattunsa Haimon, Kreonin oma poika, teki itsemurhan. Myös Kreonin vaimo Eurydike surmasi itsensä. Myöhemmin epigonit eli seitsemän Thebaa vastaan nousseen pojat tuhosivat Theban onnistuneessa sotaretkessä.
 Troijan sota
 [[Tiedosto:Enrique Simonet - El Juicio de Paris - 1904.jpg|thumb|right|240px|Enrique Simonet, Pariksen tuomio (El Juicio de Paris), 1904.]]
 Troijan sota oli kreikkalaisten mielestä kulminaatiopiste myyttien ja todellisen historian välissä. Sotaan liittyvä tarusto jakautuu viiteen vaiheeseen, joista ensimmäinen käsittelee sotaan johtaneita tapahtumia; toinen sodan kulkua, mukaan lukien Homeroksen Iliaan tapahtumat; kolmas sodan loppua ja Troijan tuhoa; neljäs sankareiden kotiinpaluuta sodasta, mukaan lukien Odysseian ja Aeneiksen tapahtumat; ja viides Troijan sukupolven jälkeläisten vaiheita. Iliaan ja Odysseian lisäksi nämä tapahtumat olivat aiheena erityisesti muissa niin kutsutun eeppisen kykloksen eepoksissa sekä kreikkalaisessa tragediassa.
 Sota oli seurausta niin kutsutusta Pariksen tuomiosta. Troijalainen Paris sai Heralta, Athenelta ja Afroditelta tehtäväksi toimia tuomarina sen suhteen, kuka näistä jumalattarista oli kaikkein kaunein. Paris valitsi Afroditen. Palkkioksi Afrodite lupasi tälle puolisoksi maailman kauneimman naisen. Tämä sattui olemaan Spartan Helena, joka oli jo naimisissa Menelaoksen kanssa. Afroditen avustuksella Paris matkusti Spartaan ja vei palatessaan Helenan mukanaan. Kostoksi Menelaos ja hänen veljensä Agamemnon kokosivat suuren sotajoukon, joka lähti kostamaan Troijalle ja hakemaan Helenan takaisin. Koska tuulet eivät olleet suotuisia purjehdukselle, Agamemnonin piti ensin uhrata tyttärensä Ifigeneia.
 Sota kesti kymmenen vuotta. Kreikkalaiset piirittivät Troijaa pitkään. Sodan keskeiset Iliaan ja Aeneiksen kuvaamat tapahtumat sijoittuvat sodan loppupuolelle. Näihin kuuluvat kreikkalaisten etevimmän sotilaan Akhilleuksen ja joukkojen ylipäällikön Agamemnonin välinen riita sekä Akhilleuksen toverin Patrokloksen ja Troijan prinssi Hektorin kuolemat taistelussa. Myös jumalat osallistuvat taisteluun. Troijalaisten puolella olivat tietysti Afrodite sekä muun muassa Apollon ja Ares, kreikkalaisten puolella puolestaan kauneuskilpailussa loukatut Hera ja Athene sekä muun muassa Poseidon. Lopulta Troija vallattiin neuvokkaan Odysseuksen keksintönä rakennetun Troijan puuhevosen avulla. Valtauksen aikana Akhilleus kuoli kantapäähän osuneesta nuolesta. Troija tuhottiin, miehet surmattiin ja monet troijalaiset naiset vietiin orjina Kreikkaan.
 Kymmenen vuotta kestäneen sotaretken jälkeen sotasankarit palasivat koteihinsa. Odysseus joutui harhailemaan Välimerellä kymmenen vuotta, ennen kuin hänen onnistui palata takaisin kotiinsa Ithakalle, jossa hänen uskollinen puolisonsa Penelope odotti häntä kilpakosijoiden piirittämänä. Harharetkillään Odysseus koki monenlaisia seikkailuita ja kohtasi muun muassa lootofageja, kyklooppeja, laistrygoneja ja seireenejä, purjehti Skyllan ja Kharybdiksen välistä, viipyi pitkään Kirken ja Kalypson luona sekä vieraili Nausikaan tavattuaan Alkinooksen hovissa. Poseidon teki kaikkensa estääkseen Odysseusta pääsemästä kotiin, kun taas Athene auttoi häntä. Kotiin palattuaan Odysseus surmasi Penelopen kosijat. Myös Troijasta paennut Aineias koki samankaltaisia harharetkiä, ennen kuin päätyi Italiaan ja liittyi osaksi Rooman myyttistä historiaa.
 Synkin kohtalo oli Agamemnonilla, joka joutui vuorostaan kärsimään Pelopsin suvun kirouksesta. Hänen sodassa ollessaan hänen vaimonsa Klytaimnestra petti häntä Thyesteen pojan Aigisthoksen kanssa. Kun Agamemnon palasi Mykeneen, Klytaimnestra surmasi hänet. Agamemonin poika Orestes joutui kostamaan isänsä surman surmaamalla oman äitinsä.
 Tulkintoja ja alkuperäteorioita
 Myytti voidaan nykyään määritellä esimerkiksi perinteisten kertomusten joukoksi, jossa inhimilliseltä kannalta merkittävistä tilanteista muodostetaan mielikuvituksellisia yhdistelmiä monimuotoisiksi semanttisiksi kokonaisuuksiksi, joita käytetään monilla eri tavoilla todellisuuden havainnollistamiseksi. Myyttien avulla pyrittiin muun muassa selittämään erilaisia ilmiöitä, tapahtumia ja tapoja, joilla ei näyttänyt olevan luonnollista selitystä. Osa myyteistä pyrkii selvästi selittämään esimerkiksi erilaisia luonnonilmiöitä tai erilaisten yhteiskunnallisten instituutioiden syntyä.Simonsuuri 2002, s. 35–43.
 Myyttien merkitys ja käyttö antiikin aikana
 Kreikan sana mythos viittasi arkaaiselta ajalta aina 400-luvulle eaa. saakka auktoritatiiviseen puheeseen, keskusteluun ja kertomuksiin. Sillä oli vielä tuolloin suunnilleen sama merkitys kuin sanalla logos, joka tarkoitti vielä tuolloin selontekoa, keskustelua ja puhetta yleensä (ennemmin kuin ”järkeä”, mikä merkitys sanaan nykyään liitetään). Esimerkiksi Homeros käytti mythosta yksinkertaisesti puheen merkityksessä, eikä se viitannut puhutun epätotuuteen; henkilön oli mahdollista mythesthai (puhua) totta.
 Myöhemmin kehittyi sanojen logos ja mythos vastakkainasettelu, jossa ensin mainittu viittasi yleisemmin puheeseen ja jälkimmäinen erilaisiin kertomuksiin ja taruihin. Jälkimmäisen merkityksen peri latinan kielen ilmaus fabula. Herodotos käytti Historiateoksessaan sanaa mythos kuvaamaan selityksiä, jotka eivät perustuneet mihinkään havaintoihin tai todisteisiin (esimerkiksi lukuisiin tuon ajan teorioihin Niilin tulvimisen syystä), sekä erilaisia mielestään päättömiä kertomuksia (kuten kertomus siitä, miten Busiris halusi uhrata Herakleen). Empedokles käytti sanaa omista runomuotoisista maailmanselityksistään. Thukydides viittasi ”myyttisenä” (mythōdes) kaikkeen, mikä kiersi suusta suuhun, oli kyse sitten yleisistä käsityksistä tai mielikuvituksellisista jutuista.
 Varsinainen mytologia sanan nykyisessä merkityksessä, toisin sanoen perinteisen jumalia ja heeroksia koskevan taruston kokonaisuus, syntyi 500-luvulta eaa. lähtien, kun niin kutsutut logografit alkoivat kirjoittaa kertomuksia, jumaliin palautuvia sukuluetteloita ja muuta myyttistä aineistoa ylös. Tällaisiin kuuluvat muun muassa Akusilaos, Ferekydes Leroslainen (myös Ateenalainen), Hellanikos ja Herodoros.Dowden 1992, s. 28–32.
 Antiikin Kreikassa myytit olivat osa jokapäiväistä elämää. Nykyisin myytti käsitetään yleensä yleisesti tunnettuna ajatuksena, joka on kuitenkin epätosi. Kreikkalaiset käsittivät myytit ennemmin yleisesti tunnettuina kertomuksina, jotka ilmaisivat jotain syvempää totuutta, jota ei kyetty esittämään muulla tavalla, kuten tieteellisesti. Myyttejä käytettiin esimerkiksi selittämään maailman syntyä, erilaisia luonnonilmiöitä sekä maailmassa esiintyvän pahan alkuperää. Esimerkiksi myytti Persefonen sieppauksesta selitti vuodenaikojen kiertoa. Myytit selittivät myös psykologiaa siten, että eri jumalat heijastelijat ihmisluonteita, ja erilaiset halut ja luonteenpiirteet olivat eri jumalten hallinnassa. Esimerkiksi Helena selitti lähteneensä Troijaan, koska Afrodite valtasi hänet. Myytit selittivät myös historiallisia tapahtumia, kuten sitä, miksi Troija kukistui erilaisten inhimillisten ja jumalallisten toimien seurauksena. Myytit selittivät myös muun muassa kulttuurieroja sekä kansojen ystävyyksien ja vihollisuuksien alkuperää. Varsinkin ylhäiset sukujuuret haluttiin juontaa jumaliin ja kytkeä näin osaksi mytologiaa.
 Antiikin aikana monia myyttejä pidettiin kasvattavina kertomuksina, ja niiden opettaminen oli keskeinen osa kreikkalaista sivistystä (paideia). Kertomuksia kuunneltiin, luettiin ja opeteltiin ulkoa. Niiden kautta opetettiin muun muassa hyveitä. Erilaiset viisaat ja filosofit esittivät erilaisia näkemyksiä aiheesta ja siitä, millaista runoutta tuli opettaa. Ongelma oli keskeinen muun muassa Solonille, Theognikselle, Sokrateelle ja sofisteille. Lisäksi myyteillä oli myös viihdyttävä tehtävä kansantarujen tyyliin. Myöhemmin ne toimivat kreikkalaisen kirjallisuuden vakioaineistona.
 Samalla kun kreikkalainen mytologia 500-luvulla eaa. vakiintui, monet varhaiset filosofit, kuten Ksenofanes, sekä historioitsijat, kuten Hekataios, alkoivat ottaa etäisyyttä mytologiaan tai hylkäsivät sen kokonaan. Näin sekä filosofia että historiankirjoitus alkoivat vähitellen erkaantua myyteistä.Dowden 1992, s. 28–32.
 Myytti ja filosofia
 Kreikkalainen mytologia ja kreikkalainen filosofia asetetaan usein vastakkaisiksi lähestymistavoiksi maailman selittämiseen. Kreikkalaisen filosofian alkuvaiheissa niin kutsutun esisokraattisen filosofian aikana ero ei ollut vielä ilmeinen. Monet varhaiset filosofit, kuten Ferekydes (Heptamykhos), Empedokles (Luonnosta) ja Parmenides (Luonnosta), esittivät filosofiansa myyttimuodossa tai hyvin myyttien kaltaisella kielellä, osa heistä jopa eeppisen runouden käyttämässä heksametrimuodossa. Toisaalta esimerkiksi Hesiodoksen Jumalten synnyn mytologiset kuvaukset vastasivat tavallaan samaan ongelmaan kuin ensimmäisten esisokraatikkojen pohdiskelut. Aristoteles kuitenkin katsoi filosofian saaneen alkunsa juuri siitä, että mytologiset maailmanselitykset hylättiin ja alettiin etsiä asioiden luonnollisia syitä: teologisten selitysten sijaan etsittiin luonnollisia selityksiä, joiden oli tarkoitus vakuuttaa muutkin kuin vain niiden esittäjä.
 Ksenofanes hylkäsi myytit, koska piti niitä hävyttöminä ja väärennettyinä kertomuksina, joissa jumalat ja heerokset laitettiin tekemään kaikkea sellaista, mitä ihmiset yleensä pitävät häpeällisinä, mukaan lukien kaikenlaiset varkaudet, aviorikokset ja muut petokset. Hän halusi kieltää sellaisten esittämisen pidoissa ja runokilpailuissa. Ksenofanes arvosteli myös käsitystä siitä, että jumalat ovat syntyneet, sekä tapaa kuvata jumalat ihmisen hahmoisina.Detienne, Marcel: ”Mythology”. Teoksessa Grafton et al. 2010, s. 614–617.
 Theagenes, joka oli varhainen Homeros-kriitikko, tulkitsi myyttejä ensimmäisten joukossa allegorioina eli vertauskuvina. Hän näki esimerkiksi eri jumalat luonnon elementteinä ja voimina; Poseidon oli vesi, Hera ilma, Artemis kuu jne. Empedokles jatkoi Theageneen vertauskuvallista tulkintaa yhdistämällä klassiset alkuaineet eri jumaliin. Anaksagoraan kerrotaan tulkinneen myytit moraalisina allegorioina. Metrodoros Lampsakoslainen puolestaan tulkitsi Troijan sodan henkilöt vertauskuvallisesti: Agamemnon oli eetteri, Akhilleus aurinko, Helena maa, Paris ilma jne.
 Platonin mukaan myyttejä tuli arvioida niiden kasvatuksellisen arvon perusteella. Siksi hän arvosteli aikansa mytologiaa ja suullista perinnettä (mythologia ja arkhaiologia) monella tavoin. Hänestä oli olemassa hyviä ja huonoja myyttejä, ja suuri osa myyteistä oli jälkimmäisiä: ne koostuivat huhuista, oraakkelinlausumista, loppumattomista ja muuttuvista sukupuista, kaupunkien perustamiskertomuksista sekä kaikenlaisista taruista ja sanonnoista. Myytit pyrkivät miellyttämään alinta sielunosaa, joka oli altis kaikenlaisille intohimoille, ja ne olivat kontrolloimattomina haitallisia ja suorastaan vaarallisia. Valtion kuvaamassa ihannevaltiossa myytit oli sensuroitu ajamalla runoilijat pois kaupungista. Tilalle oli tarkoitus tuottaa uusi ”mytologia”, joka oli ”hyödyllinen ja kaunis vale”. Sen tarkoituksena oli yhteiskunnan koossapitäminen jaettujen kertomusten ja mielipiteiden kautta, ja ihmisten kannustaminen toimimaan oikeudenmukaisesti. Platon esitti itse monet ajatuksensa myyttien muodossa ja käytti niitä näin ideaoppinsa havainnollistamiseen; eräitä esimerkkejä ovat Valtion Er-myytti ja Timaioksen ja Kritiaan Atlantis-myytti. Osan myyteistään Platon loi itse puhtaasti filosofiansa välineiksi.Dowden 1992, s. 34–35.
 Myytit ja historia
 Osalla myyteistä on mahdollisesti jonkinlainen historiallinen pohja ja niitä voidaan pitää suullisessa muodossa kerrottuna historiana ennen historiankirjoitusta. Toisaalta monilla myyteillä ei ole lainkaan yhteyttä historiallisiin tapahtumiin. Historisistisissa tulkinnoissa on kuitenkin oltava varovainen, ja niissä tapahtuu usein virheitä ja ylilyöntejä silloin kun myyttien oletetaan puhuvan suoremmin kuin mitä ne tekevät.
 Kreikkalainen mytologia kertoo suurelta osin mykeneläisestä ajasta eli Kreikan pronssikaudesta. Kertomukset sankariajan henkilöistä ja tapahtumista perustuvat todennäköisesti ainakin osittain mykeneläisen kulttuurin aikaisiin sekä sen tuhoutumisen jälkeisten niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen todellisiin tapahtumiin. Keskeisessä roolissa kertomuksissa ovat usein merkittävät kaupungit. Jonkun kaupungin roolilla mytologiassa vaikuttaa olevan suora yhteys siihen, kuinka merkittävä keskus se on ollut mykeneläisellä ajalla. Samoin monet keskeiset tarupiirit vaikuttavat palautuvan mykeneläiselle ajalle, niin että niitä on kerrottu katkeamatta läpi niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen. Myyteissä esiintyy usein kuninkaita, mikä voi kertoa mykeneläisestä kuningasajasta; toisaalta kuninkaat voivat yksinkertaisesti olla sopivia henkilöhahmoja silloin, kun tarvitaan vahvoja, itsenäisiä toimijoita.
 Osa myyteistä on mahdollisesti syntynyt todellisten tapahtumien pohjalta niin, että yksityiskohtiin on tullut yhä tarunomaisempaa aineistoa, kun tapahtumia on kerrottu suusta suuhun ja tapahtumien todellinen ajankohta historiassa on vähitellen hämärtynyt tai unohtunut kokonaan. Eräs esimerkki on kertomus Troijan sodasta. Useat tutkijat ovat sitä mieltä, että sodalla on ainakin jonkinlainen historiallinen pohja, vaikkakaan sota ei varmuudella ole ollut sellainen kuin se kertomuksissa esiintyy. Se saattaa kertoa todellisesta sodasta tai sodista, yleisestä konfliktista alueiden välillä tai lähinnä kreikkalaisten siirtokuntien perustamisesta Troijan alueelle. Monta pienempää sotaretkeä on saattanut muuttua myytissä yhdeksi suureksi sodaksi, ja vastaavasti kertomukset useista eri henkilöistä ovat saattaneet lopulta tulla osaksi kertomusta jostakin yhdestä suuresta sankarista. Kertomus Troijan sodasta vaikuttaakin toimineen eräänlaisena ”magneettina”, joka on vetänyt itseensä useita paikallisia taistelu- ja sankarikuvauksia eri puolilta kreikkalaista maailmaa.Dowden 1992, s. 46–48.
 Vastaavasti esimerkiksi myytit seitsemän ja epigonien sotaretkistä Thebaa vastaan saattaa liittyä Theban ja Argoksen välisiin sotiin noin 1300–1200 eaa., joissa Theba mahdollisesti ensin säästyi ja sitten tuhoutui. Kertomuksissa on kuitenkin niin paljon myyttisiä ja mahdollisesti lainattuja aineksia, etteivät ne yhdisty historiaan muuten kuin sitä kautta, että Theba todella tuhoutui noihin aikoihin.Dowden 1992, s. 48–49.
 Monet myytit vaikuttavat kertovan kreikkalaisten heimojen liikkeistä ja siitä, mikä seutu on asutettu mistäkin paikasta käsin. Nämä saattavat kertoa historiallisista tapahtumista jossakin muodossa. Esimerkiksi Europe-neidon tarussa Zeus ryösti tämän Foinikiasta, minkä jälkeen Europen veljet lähtivät etsimään tätä. Veljistä Kadmos harhaili muun muassa Thasoksella sekä useilla eteläisemmillä Egeanmeren saarilla. Tämä kertoo mahdollisesti siitä, millä saarilla on ollut yhteyksiä Foinikiaan, kuten Foinikian siirtokuntia; kreikkalaiset historioitsijat mainitsevat foinikialaisina kauppa-asemina muun muassa juuri Thasoksen sekä Theran ja Rhodoksen.
 Mykeneläisen ajan tapahtumien lisäksi myyteissä vaikuttaa säilyneen muistumia myös Kreikan varhaisemmista, heikosti tunnetuista esihelleenisistä yhteisöistä, kuten minolaisista ja pelasgeista. Erityisesti kertomus Theseuksesta, Minotauroksesta ja labyrintistä vaikuttaa perustuvan etäiseen muistoon Knossoksen palatsista sekä minolaisesta kulttuurista jonkinlaisine härkäkultteineen. Kuningas Minoksen nimi lienee ollut alun perin kreetalainen hallitsijan arvonimi (vrt. faarao), ei henkilönnimi. Kertomuksen on esitetty kuvaavan esimerkiksi Manner-Kreikan mykeneläisten kreikkalaisten jonkinlaista vapautumista minolaisten alaisuudesta noin 1200-luvulla eaa.
 Joidenkin tutkijoiden mielestä myös Hesiodoksen Jumalten synnyssä esiintyvät jumalten kolme pääsukua (Uranos, Gaia yms., titaanit ja Olymposvuoren jumalat) peilaavat kolmen ryhmän, minolaisten, mykeneläisten ja helleenien välistä muinaista taistelua. Tämän aikakauden historiasta on kuitenkin niin niukasti tietoa, ettei asiaa voida tarkemmin selvittää.
 Kreikkalaisen historiankirjoituksen varhaisvaiheissa myytti ja historia kietoutuivat usein yhteen niin, että historiankirjoitus alkoi myyteistä ja eteni sitten historialliseen aikaan. Herodotos kertoi myyttejä historiankirjoituksensa osana, vaikka erottikin ne tunnetuista tapahtumista. Jopa Thukydides vaikuttaa pitäneen ainakin Deukalionia, Helleniä ja Troijan sotaa historiallisina. Euhemeros näki kaikki myytit alkuperältään historiallisina jopa siinä määrin, että katsoi Zeuksen ja muiden jumalten olleen alun perin kuninkaita, jotka myöhemmin muuntuivat kertomuksissa jumaliksi. Tätä kutsutaan euhemerismiksi''.
 Muita alkuperäteorioita
 Jo antiikin aikana muun muassa Herodotos arveli kreikkalaisten lainanneen jumaltarustonsa egyptiläisiltä. Varhaiskristilliset kirjoittajat näkivät hellenistisen pakanallisuuden Raamatun kertomusten degeneraationa. 1800–1900-luvuilta lähtien arkeologit ja kielitieteilijät ovat pyrkineet selvittämään kreikkalaisen mytologian juuria tieteellisesti.
 Kielitieteilijät ovat osoittaneet, että tietyt jumalat ovat periytyneet indoeurooppalaiselta alkuyhteisöltä, kuten kreikan kielikin. Esimerkiksi Zeus on sanana sukua muun muassa latinan Juppiterille, sanskritin Dyaeusille ja germaanien Tyrille (näiden pohjalta on kehitetty konstruktio kantaindoeurooppalaisten ylijumalasta, Dyeus). Toisissa tapauksissa jumalhahmon aseman ja funktion samankaltaisuudet viittaavat yhteiseen alkuperään, vaikka kielellistä sukulaisuutta ei ole lähdeaineiston niukkuudesta johtuen osoitettu. Näin on muun muassa kreikkalaisen mytologian Moirien ja skandinaavisen mytologian Nornien tapauksessa (molemmat ovat myyteissä kohtalottaria).
 Monilla kreikkalaisilla myyteillä oli yhteyksiä Lähi-idän vanhojen kulttuurien myytteihin. Myös arkeologia on osoittanut tiivistä kulttuurilainaa Lähi-idän ja Vähän-Aasian kulttuureilta. Kertomuksella Deukalionin tulvasta on yhteyksiä samaan vanhaan Lähi-idästä peräisin olevaan vedenpaisumuskertomukseen, joka esiintyy myös Gilgameš-eepoksessa ja Raamatussa. Iapetoksen nimi vaikuttaa vastaavan Nooan pojan Jafetin nimeä. Kybele on selvä esimerkki anatolialaisesta lainasta, kun taas Afroditen ikonografia on saanut paljon vaikutteita seemiläiskulttuurien Ištarilta ja Astartelta.
 Eräät jungilaiset teoreetikot ovat kannattaneet ajatusta, jonka mukaan myyttien alkuperä on ihmismielen universaaleissa arkkityypeissä.
 Vaikutus
 Antiikin aikana kreikkalainen mytologia vaikutti suuresti roomalaiseen mytologiaan. Roomalaisilla ei alun perin ollut juurikaan omaa mytologiaa, koska heidän jumaliaan ei ollut personoitu. Myöhemmin he kuitenkin loivat oman mytologiansa osaksi soveltamalla kreikkalaisia myyttejä roomalaiseen ympäristöön. Monet kreikkalaisen mytologian aiheet tunnetaan ennen kaikkea roomalaisaikaisten versioiden kautta, kuten Ovidiuksen ja Vergiliuksen teoksista, sekä roomalaisten varhaisemmista kreikkalaisista taideteoksista tekemien jäljitelmien kautta.
 Myöhemmin erityisesti renessanssiajalla kreikkalainen mytologia vaikutti suuresti länsimaiseen taiteeseen ja kirjallisuuteen. Sekä taidemaalarit, kuvanveistäjät että kirjailijat ammensivat teoksiinsa aiheita runsaasta mytologisesta kuvastosta, mikä on osaltaan tehnyt mytologiasta edelleen kestävän osan länsimaista kulttuuriperintöä.
 Katso myös
 Antiikin Kreikan kirjallisuus
 Antiikin Kreikan uskonto
 Luettelo antiikin Kreikan jumalista
 Roomalainen mytologia
 Lähteet
 Viitteet
 Kirjallisuutta
 Aiheesta muualla
 Theoi Greek Mythology - Exploring Mythology in Classical Literature & Art
 Seulonnan keskeiset artikkelit


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 4.2.2012
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 32/25
 Tribunalens dom av den 14 december 2011 — Häfele mot harmoniseringsbyrån (Vorfront)
 (Mål T-531/10) (1)
 (Gemenskapsvarumärke - Ansökan om registrering som gemenskapsvarumärke av ordmärket Vorfront Absolut registreringshinder - Beskrivande karaktär - Artikel 7.1 c i förordning (EG) nr 207/2009)
 2012/C 32/50
 Rättegångsspråk: tyska
 Parter
 Sökande: Häfele GmbH & Co. KG (Nagold, Tyskland) (ombud: advokaterna M. Eck och J. Dönch)
 Svarande: Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller) (ombud: inledningsvis S. Schäffner, därefter R. Manea, och slutligen A. Pohlmann)
 Saken
 Talan väckt mot det beslut som fattats av harmoniseringsbyråns första överklagandenämnd den 14 september 2010 (ärende R 570/2010-1) angående en begäran om registrering av ordmärket Vorfront som gemenskapsvarumärke.
 Domslut
 1.
 Talan ogillas.
 2.
 Häfele GmbH & Co. KG ska ersätta rättegångskostnaderna.
 (1) EUT C 30, 29.1.2011.


text:
 12.5.2014
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 142/43
 Recours introduit le 28 février 2014 — Yingli Energy (China) e.a./Conseil
 (Affaire T-160/14)
 2014/C 142/56
 Langue de procédure: l’anglais
 Parties
 Partie(s) requérante(s): Yingli Energy (China) Co. Ltd (Baoding, Chine); Baoding Tianwei Yingli New Energy Resources Co. Ltd (Baoding); Hainan Yingli New Energy Resources Co. Ltd (Haikou, Chine); Hengshui Yingli New Energy Resources Co. Ltd (Hengshui, Chine); Tianjin Yingli New Energy Resources Co. Ltd (Tianjin, Chine); Lixian Yingli New Energy Resources Co. Ltd (Baoding); Baoding Jiasheng Photovoltaic Technology Co. Ltd (Baoding); Beijing Tianneng Yingli New Energy Resources Technology Co. Ltd (Beijing, Chine); Yingli Energy (Beijing) Co. Ltd (Beijing); Yingli Green Energy Europe (Düsseldorf, Allemagne); Yingli Green Energy South East Europe GmbH (Grünwald, Allemagne); Yingli Green Energy France SAS (Lyon, France); Yingli Green Energy Spain, SL (La Moraleja, Espagne); Yingli Green Energy Italia Srl (Rome, Italie); et Yingli Green Energy International AG (Kloten, Suisse) (représentant(s): A. Willems, S. De Knop et J. Charles, avocats)
 Partie(s) défenderesse(s): Conseil de l’Union européenne
 Conclusions
 La partie requérante conclut à ce qu’il plaise au Tribunal:
 —
 déclarer le recours recevable;
 —
 annuler le règlement d’exécution (UE) no 1238/2013 du Conseil du 2 décembre 2013 instituant un droit antidumping définitif sur les importations de modules photovoltaïques en silicium cristallin et leurs composants essentiels (cellules) originaires ou en provenance de la République populaire de Chine (JO 2013, L 325, p. 1), dans la mesure où il s’applique aux requérantes;
 —
 condamner la partie défenderesse aux dépens.
 Moyens et principaux arguments
 À l’appui du recours, la partie requérante invoque sept moyens.
 1.
 Premier moyen selon lequel, en ce qu’elles ont imposé des mesures antidumping sur les modules photovoltaïques en silicium cristallin et leurs composants essentiels en provenance de la République populaire de Chine alors que l’avis d’ouverture ne mentionnait que les modules photovoltaïques en silicium cristallin et leurs composants essentiels originaires de la République populaire de Chine, les institutions ont violé les articles 5, paragraphe 10, et 5, paragraphe 11, du règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil (1).
 2.
 Deuxième moyen selon lequel, en ce qu’elles ont imposé des mesures antidumping sur les modules photovoltaïques en silicium cristallin et leurs composants essentiels qui ne faisaient pas l’objet d’une enquête antidumping, les institutions ont violé les articles 1er et 17 du règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil.
 3.
 Troisième moyen selon lequel, en ce qu’elles ont appliqué une méthodologie applicable aux pays n’ayant pas une économie de marché aux fins de calculer la marge de dumping des produits en provenance des pays ayant une économie de marché, les institutions ont violé l’article 2 du règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil.
 4.
 Quatrième moyen selon lequel, en ce qu’elles ont procédé à une seule enquête pour deux produits distincts (à savoir, les modules photovoltaïques en silicium cristallin et les cellules), les institutions ont violé l’article 1er, paragraphe 4, du règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil.
 5.
 Cinquième moyen selon lequel, en ce qu’elles ont déterminé le statut d’économie de marché des requérantes plus de trois mois après l’ouverture de l’enquête et après avoir reçu l’ensemble des informations nécessaires aux fins de calculer les marges de dumping, les institutions ont violé l’article 2, paragraphe 7, sous c), du règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil.
 6.
 Sixième moyen selon lequel, en ce qu’elles n’ont pas quantifié de manière distincte le préjudice subi par l’industrie de l’Union causé à la fois par les importations faisant l’objet d’un dumping et par d’autres facteurs connus, et en ce que, en conséquence, elles ont imposé un taux de droit excédant ce qui était nécessaire pour éliminer le préjudice causé à l’industrie de l’Union par les importations faisant l’objet d’un dumping, les institutions ont violé les articles 3 et 9, paragraphe 4, du règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil.
 7.
 Septième moyen selon lequel, en ce qu’elles n’ont pas divulgué les faits et les considérations essentiels sur la base desquels elles envisageaient d’imposer des mesures antidumping définitives, les institutions ont violé l’article 20, paragraphe 2, du règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil.
 (1) Règlement (CE) no 1225/2009 du Conseil du 30 novembre 2009 relatif à la défense contre les importations qui font l'objet d'un dumping de la part de pays non membres de la Communauté européenne (JO 2009, L 343, p. 51).


text:
 18.2.2012
 FI
 Euroopan unionin virallinen lehti
 C 49/33
 Kanne 5.1.2012 — Godrej Industries ja VVF v. neuvosto
 (Asia T-6/12)
 2012/C 49/59
 Oikeudenkäyntikieli: englanti
 Asianosaiset
 Kantajat: Godrej Industries Ltd (Mumbai, Intia), V V F Ltd (Mumbai) (edustaja: lawyer B. Servais)
 Vastaaja: Euroopan unionin neuvosto
 Vaatimukset
 Kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta
 —
 Kumoamaan lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta tiettyjen Intiasta, Indonesiasta ja Malesiasta peräisin olevien rasva-alkoholien ja niiden seosten tuonnissa ja kyseisessä tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta 8.11.2011 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1138/2011 (EUVL L 293, 11.11.2011, s. 1) kantajia koskevilta osiltaan
 —
 Velvoittamaan neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut
 Kanteensa tueksi kantaja vetoaa kolmeen kanneperusteeseen.
 1)
 Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan
 —
 Neuvosto, joka ei ole myöntänyt valuutan muuntamisen oikaisua, jota kantajat olivat vaatineet vuoden 2010 tammikuun ja kesäkuun välillä euroissa tehdyn kaupan osalta, ja kun otetaan huomioon, että Intian rupian (INR) arvo suhteessa euroon oli jatkanut vahvistumistaan melkein koko tutkimusajanjakson ajan, on rikkonut polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 30.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1225/2009 (1) 2 artiklan 10 kohtaa (ja etenkin sen j alakohtaa), sellaisena kuin sitä on tulkittu tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen VI artiklan täytäntöönpanosta tehdyn Maailman kauppajärjestön vuoden 1994 yleissopimuksen 2.4 ja 2.4.1 artiklan mukaisesti;
 2)
 Toinen kanneperuste, jonka mukaan
 —
 Neuvosto on rikkonut 30.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1225/2009 3 artiklan 2, 6 ja 7 kohtaa sekä sen 9 artiklan 4 kohtaa, koska se ei ole jättänyt pois unionin tuotannonalan tekemiä tarkasteltavan tuotteen ostoja laskiessaan vahinkoanalyysiä ja vahinkomarginaalia
 3)
 Kolmas kanneperuste, jonka mukaan
 —
 Neuvosto on rikkonut 30.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1225/2009 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan 10 kohtaa, kun niitä tulkitaan tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen VI artiklan täytäntöönpanosta tehdyn Maailman kauppajärjestön vuoden 1994 yleissopimuksen 9 artiklan 1 kappaleen mukaisesti, koska se ei ole jättänyt pois unionin tuotannonalan tekemiä tarkasteltavan tuotteen ostoja polkumyyntimarginaalia laskiessaan, ja lisäksi se on rikkonut suhteellisuus- ja kohtuullisuusperiaatteita.
 (1) EUVL L 343, 22.12.2009, s. 51.


text:
 Caratteristiche tecniche
 Annoverato tra i calciatori svedesi migliori di sempre, aveva il suo punto forte nella sagacia tattica. Abile nelle giocate più difficili, con grande precisione nei passaggi e grande senso della posizione.
 Carriera
 Giocatore
 Club
 Inizi e approdo all'IFK Göteborg
 Iniziò la sua carriera nel Gårda Bollklubb, altra squadra di Göteborg. Nel 1941, venne acquistato dall'IFK Göteborg, squadra principale della città scandinava. Con l'IFK vinse molti trofei, tra cui il titolo svedese e il Guldbollen (Pallone d'oro svedese) nel 1946.
 Milan
 La sua storia è legata al Milan, che lo acquistò nel 1949 e con cui vinse un campionato italiano e una Coppa Latina. Da allora il suo nome ('Gre') entrò a far parte del trio Gre-No-Li insieme a quelli dei connazionali Gunnar Nordahl ('No') e Nils Liedholm ('Li'). In Italia venne soprannominato Il Professore. Nella sua avventura italiana lo svedese non vestì solo la maglia del Milan (133 presenze e 38 reti) bensì anche quella di (55 presenze 5 reti) e, prima di ritornare in patria, quella del (29 presenze e 2 reti).
 Fiorentina e Genoa
 Arrivò a Firenze nel 1953, chi dice per motivi economici del Milan chi per una lite con l'allenatore dei rossoneri. Con i viola giocò per 2 stagioni con discreto successo. Conclusa la sua esperienza toscana, giocò una stagione al Genoa prima di concludere la sua carriera in categorie minori. Con il Genoa fu protagonista tra l'altro proprio della partita con la Fiorentina, quando all'ultima giornata la squadra genovese batté i gigliati 3-1 impedendo loro di concludere il campionato imbattuti: Gren segnò il primo gol di quella storica rimonta genoana.
 Nazionale
 Gren esordì con la maglia della il 29 agosto 1940 (Svezia- 3-2).
 Alle Olimpiadi del 1948 conquista la medaglia d'oro: al fianco si trova Nils Liedholm col quale in seguito giocherà nel Milan e, nel 1958, nelle partite di qualificazione per i Mondiali di Svezia (la sua ultima presenza in nazionale è datata 26 ottobre 1958 (Svezia- 4-4). All'epoca Gren ha 37 anni e 360 giorni.
 Farà parte della rosa svedese classificatasi seconda ai predetti Mondiali svedesi del 1958 (assieme a Svensson e Liedholm è uno dei tre reduci dell'oro delle Olimpiadi 1948). È inoltre il secondo giocatore più anziano ad aver segnato in una fase finale dei mondiali, il 24 giugno 1958 a 37 anni e 238 giorni, preceduto solo dal primatista assoluto il camerunese Roger Milla. Il suo bilancio complessivo in nazionale è di 57 partite e 32 gol, quarto giocatore svedese per numero di gol nella storia della nazionale.
 Allenatore
 Gren cominciò la carriera di allenatore nel 1953 quando il Milan gli affidò il compito di allenatore-giocatore, che tuttavia gli fu riservato solo durante le partite di Coppa Latina. Gren guidò la squadra solo per due partite (nelle quali decise anche di scendere in campo), ma riuscì a portare i rossoneri in finale. Dopo questa esperienza tornò ad allenare solo nel 1956, quando lasciò l'Italia.
 Tornato in Svezia venne ingaggiato dall'Örgryte con il ruolo di allenatore-giocatore. Guidò la squadra per tre stagioni e riuscì a riportare il club in Allsvenskan, la massima divisione svedese. Successivamente divenne allenatore del Göteborg.
 Nel 1961 ottenne quello che probabilmente fu il suo incarico più importante, approdando alla Juventus. Chiamato a Torino in gennaio per affiancare l'allenatore Carlo Parola come direttore tecnico, in questa veste vinse con i bianconeri lo scudetto del 1960-1961. Mantenne inizialmente l'incarico anche per la stagione seguente, stavolta a fianco del nuovo trainer Július Korostelev; tuttavia in settembre, dopo appena due giornate del campionato 1961-1962, Gren si vide costretto a lasciare improvvisamente i piemontesi per questioni personali, facendo ritorno in Svezia.
 Ristabilitosi definitivamente in patria, da allora allenò solo compagini locali. Nel 1963 venne ingaggiato dal GAIS come allenatore-giocatore, con il club ottenne la promozione in Allsvenskan. Guidò il club anche la stagione successiva, mentre nel 1965 il Värnamo, squadra di quarta divisione, lo ingaggiò come allenatore-giocatore, allenandolo poi anche nel 1966. Nel 1967 divenne il tecnico del Redbergslids. L'anno successivo invece tornò al GAIS, questa volta nelle vesti di allenatore, guidandolo per due stagioni.
 Finita la seconda e ultima esperienza al GAIS divenne allenatore-giocatore di tre squadre minori che militavano tutte nella quarta divisione svedese: nel 1970 venne ingaggiato dallo Skogens, nel 1973 dal Fässbergs e, infine, nel 1976 dall'Oddevold.
 Morì nel 1991, a 71 anni a causa di un ictus. È stato sepolto nel Cimitero Occidentale di Västra Kyrkogården a Göteborg, Västra Götaland.
 Statistiche
 Presenze e reti nei club
 Cronologia presenze e reti in nazionale
 |- align="center"
 |17/09/1939||Örebro||align="right"|||4 – 1||align="left"|||Amichevole||-||
 |- align="center"
 |21/10/1956||Viborg||align="right"|||0 – 4||align="left"|||Amichevole||-||
 |- align="center"
 |10/05/1947||Glasgow||align="center"|||6 - 1||align="center"|||||-||align="center"|
 Palmarès
 Giocatore
 Club
 : 1950-1951
 Milan: 1951
 Göteborg: 1941-1942
 Nazionale
 Individuale
 Calciatore svedese dell'anno: 1
 1946
 Allenatore
 Club
 Juventus: 1960-1961
 Note
 Bibliografia
 Davide Rota, Dizionario illustrato dei giocatori genoani, De Ferrari, 2008.
 Altri progetti
 Collegamenti esterni
 Vincitori di medaglia d'oro olimpica per la Svezia
 Calciatori della Nazionale svedese
 Calciatori vincitori di medaglia d'oro olimpica


type: contracts

text:
 28.11.2013
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 L 318/28
 DEĊIŻJONI TAL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE
 Nru 126/2013
 tal-14 ta’ Ġunju 2013
 li temenda l-Anness XIII (Trasport) tal-Ftehim ŻEE
 IL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea (“il-Ftehim ŻEE”), u b’mod partikolari l-Artikolu 98 tiegħu,
 Billi:
 (1)
 Ir-Regolament tal-Kummissjoni (UE) Nru 6/2013 tat-8 ta’ Jannar 2013 li jemenda r-Regolament (KE) Nru 216/2008 tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill dwar regoli komuni fil-kamp tal-avjazzjoni ċivili u li jistabblixxi Aġenzija Ewropea tas-Sikurezza tal-Avjazzjoni, u li jħassar id-Direttiva tal-Kunsill 91/670/KEE, ir-Regolament (KE) Nru 1592/2002 u d-Direttiva 2004/36/KE (1) għandu jiġi inkorporat fil-Ftehim ŻEE.
 (2)
 Għalhekk l-Anness XIII ta’ mal-Ftehim ŻEE għandu jiġi emendat skont dan,
 ADOTTAT DIN ID-DEĊIŻJONI:
 Artikolu 1
 L-Anness XIII tal-Ftehim ŻEE hu emendat kif ġej:
 1.
 L-inċiżi li ġej għandu jiżdied mal-punt 66n (ir-Regolament (KE) Nru 216/2008 tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill):
 “—
 32013 R 0006: Ir-Regolament tal-Kummissjoni (UE) Nru 6/2013 tat-8 ta’ Jannar 2013 (ĠU L 4, 9.1.2013, p. 34).”
 2.
 Il-punt li ġej jiddaħħal wara l-punt 66nb (ir-Regolament ta’ Implimentazzjoni tal-Kummissjoni (UE) Nru 646/2012):
 “66nc.
 32013 R 0006: Ir-Regolament tal-Kummissjoni (UE) Nru 6/2013 tat-8 ta’ Jannar 2013 li jemenda r-Regolament (KE) Nru 216/2008 tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill dwar regoli komuni fil-kamp tal-avjazzjoni ċivili u li jistabblixxi Aġenzija Ewropea tas-Sikurezza tal-Avjazzjoni, u li jħassar id-Direttiva tal-Kunsill 91/670/KEE, ir-Regolament (KE) Nru 1592/2002 u d-Direttiva 2004/36/KE (ĠU L 4, 9.1.2013. p. 34).”
 Artikolu 2
 It-testi tar-Regolament (UE) Nru 6/2013 fil-lingwa Islandiża u dik Norveġiża, li għandhom jiġu ppubblikati fis-Suppliment ŻEE ta’ ma’ Il-Ġurnal Uffiċċjali tal-Unjoni Ewropea, huma awtentiċi.
 Artikolu 3
 Din id-Deċiżjoni tidħol fis-seħħ fil-15 ta’ Ġunju 2013, bil-kundizzjoni li jkunu saru n-notifiki kollha skont l-Artikolu 103(1) tal-Ftehim ŻEE (*).
 Artikolu 4
 Din id-Deċiżjoni għandha tiġi ppubblikata fit-Taqsima u s-Suppliment taż-ŻEE ta’ ma’ Il-Ġurnal Uffiċċjali tal-Unjoni Ewropea.
 Magħmul fi Brussell, l-14 ta’ Ġunju 2013.
 Għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEE
 Il-President
 Gianluca GRIPPA
 (1) ĠU L 4, 9.1.2013, p. 34.
 (*) Ma huma indikati l-ebda rekwiżiti kostituzzjonali.


text:
Szarża pod Borujskiem – ostatnia szarża bojowa kawalerii Wojska Polskiego wykonana przez 1 Warszawską Samodzielną Brygadę Kawalerii w dniu 1 marca 1945 roku. Obecnie wieś Borujsko nosi nazwę Żeńsko.
 W przeddzień natarcia, które wyznaczono na dzień 1 marca 1945 roku, 1 Warszawska Samodzielna Brygada Kawalerii zajęła wyznaczony rejon w lesie położonym 5 kilometrów na wschód od Borujska (wieś położona około 5 km na północ od Mirosławca). Brygada znajdowała się w drugim rzucie, na styku 4 i 2 Dywizji Piechoty. Z kawalerzystów została również utworzona grupa bojowa, dowodzona przez majora Waleriana Bogdanowicza. W jej skład weszły dwa szwadrony wzmocnione ckm–ami, czterema działami 76 mm i dwudziestoma czołgami T-34/85 z 1 Brygady Pancernej im. Bohaterów Westerplatte.
 W dniu 1 marca o godzinie 8:30 rozpoczęło się artyleryjskie i lotnicze przygotowanie. Na umocnienia niemieckie, zajmowane przez pododdziały 163 Dywizji Piechoty, spadła lawina ognia artyleryjskiego. Około godziny 9 ruszyły do natarcia 1 Dywizja Piechoty i 2 Dywizja Piechoty oraz 14 pułk 6 Dywizji Piechoty.
 Początkowo atakujące oddziały polskie, pokonujące rozmokły i trudny teren, jak również silny opór wroga, powoli posuwały się naprzód. Jednakże na kierunku natarcia 2 Dywizja Piechoty została zatrzymana. Niemcy, umocnieni we wsi Borujsko w schronach bojowych i rowach przeciwczołgowych, ubezpieczani licznymi polami minowymi, prowadzili celny i skuteczny ogień z broni maszynowej i przeciwpancernej. Obronę ułatwiał im otwarty teren oraz położenie Borujska na wzniesieniu górującym nad okolicą.
 Dlatego też natarcie 6 Pułku Piechoty na Żabin, leżący obok Borujska, załamało się. Nie osiągnęły także wyznaczonych im celów 5 Pułk Piechoty i 2 Batalion Czołgów. Wobec niepowodzenia pierwszego natarcia, chcąc jak najszybciej przełamać linię obrony nieprzyjaciela i otworzyć drogę dla całej armii, generał Stanisław Popławski wydał rozkaz ponowienia ataku.
 Dowódca 2 Dywizji Piechoty wprowadza do walki 4 Pułk Piechoty oraz 1 Batalion Czołgów, baterię 13 Pułku Artylerii Pancernej i batalion piechoty zmotoryzowanej 1 Brygady Pancernej im. Bohaterów Westerplatte, jako desant na czołgach. Po krótkim przygotowaniu artyleryjskim około godziny 16 rozpoczęło się nowe natarcie. Niemcy jednak stawiali nadal zdecydowany opór. Czołgi i piechota posuwały się bardzo wolno, ponosząc duże straty. Natarcie załamało się. Wówczas dowódca armii zdecydował się rzucić do ataku grupę konną. Dowodził nią porucznik Zbigniew Starak. Około 220–osobowa grupa składała się z dwóch szwadronów 3 Pułku Ułanów 1 Warszawskiej Samodzielnej Brygady Kawalerii i 2 baterii z 4 Dywizjonu Artylerii Konnej. Kawalerzyści wykorzystali jar i przedostali się w rejon, w którym operowały polskie czołgi, które minęli i uderzyli na zaskoczonych Niemców na wysuniętych placówkach. Większość Niemców poległa. Następnie wraz z czołgami i piechotą zaatakowali wieś. Po zaciętej walce konno i na bagnety zdobyto Borujsko przy bardzo małych stratach własnych. Poległo 7 ułanów, 10 było rannych. Natomiast 2 Dywizja Piechoty poniosła dużo większe straty: 124 zabitych, 254 rannych, a 1 Brygada Pancerna – 16 zabitych i 30 rannych. Niemcy stracili ponad 500 zabitych, a do niewoli dostało się 50.
 Przypisy
 Bibliografia
 Organizacja i działania bojowe Ludowego Wojska Polskiego w latach 1943-1945. Wybór materiałów źródłowych, tom I, Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej, Warszawa 1958.
 Polski czyn zbrojny w II wojnie światowej, tom III Ludowe Wojsko Polskie 1943-1945, Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej, Warszawa 1973, wyd. I.
 Łukasz Gładysiak: Zarys działań 1. Warszawskiej Brygady Kawalerii w bitwie o Borujsko, Militaria XX Wieku nr 3/2012.
 Operacje i bitwy ludowego Wojska Polskiego
 Bitwy w 1945
 Front wschodni (II wojna światowa)
 Żeńsko (powiat drawski)


text:
Savannah kan syfta på
 Savannah (TV-serie) – en amerikansk TV-serie
 Savannah (kattras) – en hybridkattras, skapad av en korsning mellan serval och tamkatt
 GNU Savannah – en lagringsplats för öppen källkod
 Fartyg
 SS Savannah – amerikansk kombinerad segelfartyg och hjulångare från 1819
 NS Savannah – ett av världens första atomdrivna fartyg i kommersiellt bruk
 Savannah (yacht) – en superyacht tillverkad av Feadship i Nederländerna
 Personer
 Savannah Levin (1995–), en amerikansk fotbollsspelare
 Savannah (porraktör) (1970–1994), en amerikansk skådespelare, strippa och porrskådespelare
 Geografi
 USA
 Savannah, Georgia
 Savannah, Missouri
 Savannah, Tennessee
 Se även
 Savannah Bay


text:
 30.7.2015
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 202/25
 DECIZIA NR. 176/2014 A COMITETULUI MIXT AL SEE
 din 25 septembrie 2014
 de modificare a anexei II (Reglementări tehnice, standarde, încercări și certificare) la Acordul privind SEE [2015/1244]
 COMITETUL MIXT AL SEE,
 având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European („Acordul privind SEE”), în special articolul 98,
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul (UE) nr. 907/2013 al Comisiei din 20 septembrie 2013 de stabilire a normelor pentru cererile privind utilizarea descriptorilor generici (denumirilor generice) (1) trebuie încorporat în Acordul privind SEE.
 (2)
 Regulamentul (UE) nr. 40/2014 al Comisiei din 17 ianuarie 2014 de autorizare a unei mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, alta decât cea care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor, și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 432/2012 (2) trebuie încorporat în Acordul privind SEE.
 (3)
 Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1321/2013 al Comisiei din 10 decembrie 2013 de stabilire a listei Uniunii de produse primare de arome de fum autorizate pentru utilizarea ca atare în sau pe produsele alimentare și/sau pentru producerea aromelor de fum derivate (3) trebuie încorporat în Acordul privind SEE.
 (4)
 Prezenta decizie se referă la legislația privind produsele alimentare. Legislația privind produsele alimentare nu se aplică Liechtensteinului atât timp cât aplicarea Acordului dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind schimburile comerciale cu produse agricole se extinde la Liechtenstein, astfel cum se prevede în partea introductivă a capitolului XII din anexa II la Acordul privind SEE. Prin urmare, prezenta decizie nu se aplică Liechtensteinului.
 (5)
 Prin urmare, anexa II la Acordul privind SEE ar trebui modificată în mod corespunzător,
 ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
 Articolul 1
 În anexa II la Acordul privind SEE, capitolul XII se modifică după cum urmează:
 1.
 La punctul 54zzzzzp [Regulamentul (UE) nr. 432/2012 al Comisiei] se adaugă următoarea liniuță:
 „—
 32014 R 0040: Regulamentul (UE) nr. 40/2014 al Comisiei din 17 ianuarie 2014 (JO L 14, 18.1.2014, p. 8).”
 2.
 După punctul 82 [Regulamentul (UE) nr. 175/2014 al Comisiei] se introduc următoarele puncte:
 „83.
 32013 R 0907: Regulamentul (UE) nr. 907/2013 al Comisiei din 20 septembrie 2013 de stabilire a normelor pentru cererile privind utilizarea descriptorilor generici (denumirilor generice) (JO L 251, 21.9.2013, p. 7).
 84.
 32013 R 1321: Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1321/2013 al Comisiei din 10 decembrie 2013 de stabilire a listei Uniunii de produse primare de arome de fum autorizate pentru utilizarea ca atare în sau pe produsele alimentare și/sau pentru producerea aromelor de fum derivate (JO L 333, 12.12.2013, p. 54).
 85.
 32014 R 0040: Regulamentul (UE) nr. 40/2014 al Comisiei din 17 ianuarie 2014 de autorizare a unei mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, alta decât cea care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor, și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 432/2012 (JO L 14, 18.1.2014, p. 8).”
 Articolul 2
 Textele Regulamentului (UE) nr. 907/2013, ale Regulamentului (UE) nr. 40/2014 și ale Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 1321/2013 în limbile islandeză și norvegiană, care urmează să fie publicate în suplimentul SEE la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, sunt autentice.
 Articolul 3
 Prezenta decizie intră în vigoare la 26 septembrie 2014, cu condiția să se fi efectuat toate notificările prevăzute la articolul 103 alineatul (1) din Acordul privind SEE (4).
 Articolul 4
 Prezenta decizie se publică în secțiunea SEE și în suplimentul SEE ale Jurnalului Oficial al Uniunii Europene.
 Adoptată la Bruxelles, 25 septembrie 2014.
 Pentru Comitetul mixt al SEE
 Președintele
 Kurt JÄGER
 (1) JO L 251, 21.9.2013, p. 7.
 (2) JO L 14, 18.1.2014, p. 8.
 (3) JO L 333, 12.12.2013, p. 54.
 (4) Nu au fost semnalate obligații constituționale.


text:
 26.4.2008
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 107/9
 Hotărârea Curții (Camera a treia) din 6 martie 2008 — Comisia Comunităților Europene/Regatul Spaniei
 (Cauza C-196/07) (1)
 (Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Politică privind concurența - Concentrări - Neexecutarea anumitor obligații impuse de Comisie - E.ON/Endesa)
 (2008/C 107/13)
 Limba de procedură: spaniola
 Părțile
 Reclamantă: Comisia Comunităților Europene (reprezentanți: V. Di Bucci și E. Gippini Fournier, agenți)
 Pârât: Regatul Spaniei (reprezentant: N. Díaz Abad, agent)
 Obiectul
 Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neexecutarea articolului 2 din Decizia Comisiei din 26 septembrie 2006 (cauza COMP/M. 4197 — E.ON/Endesa — C(2006)4279 final) și a articolului 1 din Decizia Comisiei din 20 decembrie 2006 (cauza COMP/M.4197 — E.ON/Endesa — C/206)7039 final)
 Dispozitivul
 1)
 Prin neeliminarea
 —
 condițiilor nr. 1-6, 8 și 17 impuse prin decizia Comisiei naționale în domeniul energiei, care au fost declarate incompatibile cu dreptul comunitar prin articolul 1 din Decizia Comisiei din 26 septembrie 2006 [cauza nr. COMP/M.4197 — E.ON/Endesa — C(2006) 4279 final], și a
 —
 condițiilor nr. 1, 10, 11 și 15 modificate, impuse prin decizia ministrului industriei, turismului și comerțului care au fost declarate incompatibile cu dreptul comunitar prin articolul 1 din Decizia Comisiei din 20 decembrie 2006 [cauza nr. COMP/M.4197 — E.ON/Endesa — C(2006) 7039 final], în termenele prevăzute,
 Regatul Spaniei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 din fiecare dintre aceste decizii.
 2)
 Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
 (1) JO C 155, 7.7.2007.


text:
En radioforsats er en radiomodtager uden udgangsforstærker (eng. tuner). Radioforsatsen består af elektronik, som modtager et signal fra en valgt radiokanal i et eller andet frekvensbånd via radioantennen eller kabel-tv. Forsatsen foretager detektering af det indmodulerede signal og sender det ud som et linjesignal.
 Anvendelse
 Eksempler på elektronik, som indeholder en radioforsats: Transistorradio, Ghettoblaster, Trådløs telefon, Mobiltelefon, Walkie-talkie, trådløst LAN, Bluetooth, radiour.
 Analog, digital, frekvensbånd
 En analog radioforsats er designet til at kunne modtage en radiokanal i en eller flere af disse frekvensbånd, næsten kun i mono. Dog blev der i en årrække i 1990'erne i USA testet et stereosystem ved navn C-QUAM AM-stereo. Stereo-systemet anbefalede at AM-radiomodtageren opfyldte AMAX kravene:
 Primært AM-moduleret, men CW (Morse), SSB og FM-modulation bliver også benyttet:
 Langbølgebåndet
 Mellembølgebåndet
 Kortbølgebåndet
 FM-moduleret (ofte i stereo):
 FM-båndet
 TV-signalets lyddel – indtil 1. november 2009, hvor analogt tv slukkede i Danmark.
 En digital radioforsats er designet til at kunne modtage en radiokanal i en eller flere af disse frekvensbånd:
 Med Digital Radio Mondiale (DRM30, evt. i stereo) på:
 Langbølgebåndet
 Mellembølgebåndet
 Kortbølgebåndet
 Med Digital Radio Mondiale (DRM+, evt. i stereo) på:
 FM-båndet
 I Digital Audio Broadcast (DAB) i form af Eureka 147 DAB System eller Digital Multimedia Broadcasting (DMB, S-DMB, T-DMB) på:
 VHF, VHF bånd III, kanal 12C, 217,5 – 230,0 MHz (Danmarks Radio).
 UHF, L-bånd, 1.452 – 1.492 MHz (dette frekvensbånd er ikke endeligt vedtaget)
 Det FM bagud kompatible In-Band On-Channel DAB (IBOC DAB = HD Radio) evt. i stereo på:
 FM-båndet
 Teknisk
 Der er flere forskellige måder at lave en radioforsats på:
 Diodemodtager, Krystalmodtager – Anvendt i radiofoniens barndom. Normalt dårlig selektivitet, men godt undervisningseksempel. Kun stærke stationer kan modtages. Få komponenter. Ingen strømforsyning nødvendig undtagen radiosenderens modtagne energi.
 Retmodtager – Anvendes til visse radioure.
 Neutrodyn modtager – Anvendt i radiofoniens barndom – ca. 1923-1926.
 Refleksmodtager – Anvendt i radiofoniens barndom. Normalt dårlig selektivitet, men godt undervisningseksempel. Kun en transistor/elektronrør anvendes normalt i forsatsen og den anvendes også som LF-forstærker og AM-detektor. Lavt strømforbrug.
 Superregenerativ modtager – Anvendt i radiofoniens barndom (1920'erne-1950'erne. Forbavsende god selektivitet og forstærkning. Kan være et godt undervisningseksempel. Kan være svær at benytte, da den let går i selvsving. Kun en transistor/elektronrør anvendes normalt i forsatsen. Lavt strømforbrug.
 Superheterodyn modtager – Særlig god til masseproduktion. Har normalt god selektivitet. Kræver mange komponenter, som normalt er stoppet ind i ICere.
 "Wadley-loop" - typisk efterfulgt af en superheterodyn modtager.
 Softwaredefineret radio (SDR) – Særlig god til masseproduktion. Har normalt god selektivitet. Særligt egnet til modtagelse af digital signaler. Kræver mange komponenter, som normalt er stoppet ind i ICere.
 Se også
 radiofoni, radioantenne, radio, digitale radiosystemer, fjernsynsmodtager, radiomodtager, mikser, packet radio
 Referencer
 Eksterne henvisninger
 mikroe.com: Radio Receivers, from crystal set to stereo. on-line, FREE! author: Miomir Filipovic
 Radio-Electronics.com :: Radio and Electronics information, tutorials and books
 discovercircuits.com: Receiver Circuits
 Radio Electronics Pages: Receivers
 Radioteknik
 Radiomodtagere


type: legislation

text:
 9.7.2015
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 181/75
 VYKONÁVACIE NARIADENIE KOMISIE (EÚ) 2015/1108
 z 8. júla 2015,
 ktorým sa v súlade s nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh schvaľuje základná látka ocot a ktorým sa mení príloha k vykonávaciemu nariadeniu Komisie (EÚ) č. 540/2011
 (Text s významom pre EHP)
 EURÓPSKA KOMISIA,
 so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie,
 so zreteľom na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009 z 21. októbra 2009 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh a o zrušení smerníc Rady 79/117/EHS a 91/414/EHS (1), a najmä na jeho článok 23 ods. 5 v spojení s článkom 13 ods. 2,
 keďže:
 (1)
 V súlade s článkom 23 ods. 3 nariadenia (ES) č. 1107/2009 bola Komisii 24. apríla 2013 doručená od Institut Technique de l'Agriculture Biologique (ITAB) žiadosť o schválenie octu ako základnej látky. Dňa 17. marca 2014 bola doručená žiadosť mesta Paríž (Francúzsko) o rozšírenie plánovaných použití, na ktoré sa vzťahuje žiadosť o schválenie octu ako základnej látky. K uvedeným žiadostiam boli pripojené informácie požadované v článku 23 ods. 3 druhom pododseku.
 (2)
 Komisia požiadala Európsky úrad pre bezpečnosť potravín (ďalej len „úrad“) o odbornú pomoc. Úrad predložil Komisii 12. augusta 2014 technickú správu o predmetnej látke (2). Komisia 27. januára 2015 predstavila revíznu správu (3) a návrh tohto nariadenia Stálemu výboru pre rastliny, zvieratá, potraviny a krmivá a sfinalizovala ich pred zasadnutím výboru 29. mája 2015.
 (3)
 Z dokumentácie poskytnutej žiadateľom vyplýva, že ocot spĺňa kritériá potravín podľa definície v článku 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 (4). Hoci sa primárne nepoužíva na účely ochrany rastlín, je užitočný pri ochrane rastlín v prípravku, ktorý sa skladá z tejto látky a vody. Ocot by sa predovšetkým nemal zamieňať s kyselinou octovou, účinnou látkou zahrnutou do prílohy I k smernici Rady 91/414/EHS (5) prostredníctvom smernice Komisie 2008/127/ES (6), ako sa objasňuje vo výkladovom oznámení Komisie (7) o názvoch, pod ktorými sa predávajú potraviny. Preto treba ocot považovať za základnú látku.
 (4)
 Z vykonaných preskúmaní vyplýva, že v prípade octu možno očakávať, že vo všeobecnosti spĺňa požiadavky stanovené v článku 23 nariadenia (ES) č. 1107/2009, najmä pokiaľ ide o použitia, ktoré boli preskúmané a podrobne opísané v revíznej správe Komisie. Preto je vhodné schváliť ocot ako základnú látku.
 (5)
 V súlade s článkom 13 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1107/2009 v spojení s jeho článkom 6 a vzhľadom na súčasné vedecké a technické poznatky je však potrebné stanoviť určité podmienky schválenia, ktoré sú uvedené v prílohe I k tomuto nariadeniu.
 (6)
 V súlade s článkom 13 ods. 4 nariadenia (ES) č. 1107/2009 by sa príloha k vykonávaciemu nariadeniu Komisie (EÚ) č. 540/2011 (8) mala zodpovedajúcim spôsobom zmeniť.
 (7)
 Opatrenia stanovené v tomto nariadení sú v súlade so stanoviskom Stáleho výboru pre rastliny, zvieratá, potraviny a krmivá,
 PRIJALA TOTO NARIADENIE:
 Článok 1
 Schválenie základnej látky
 Látka ocot špecifikovaná v prílohe I sa schvaľuje ako základná látka za podmienok stanovených v uvedenej prílohe.
 Článok 2
 Zmeny vykonávacieho nariadenia (EÚ) č. 540/2011
 Časť C prílohy k vykonávaciemu nariadeniu (EÚ) č. 540/2011 sa mení v súlade s prílohou II k tomuto nariadeniu.
 Článok 3
 Nadobudnutie účinnosti
 Toto nariadenie nadobúda účinnosť dvadsiatym dňom po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.
 Toto nariadenie je záväzné v celom rozsahu a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch.
 V Bruseli 8. júla 2015
 Za Komisiu
 predseda
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) Ú. v. EÚ L 309, 24.11.2009, s. 1.
 (2) Výsledok konzultácií s členskými štátmi a Európskym úradom pre bezpečnosť potravín (EFSA), pokiaľ ide o žiadosť týkajúcu sa základnej látky v súvislosti s octom a závery EFSA ku konkrétnym vzneseným otázkam. Podporná publikácia úradu EFSA 2014: EN-641.37 s
 (3) http://ec.europa.eu/sanco_pesticides/public/?event=homepage.
 (4) Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 z 28. januára 2002, ktorým sa ustanovujú všeobecné zásady a požiadavky potravinového práva, zriaďuje Európsky úrad pre bezpečnosť potravín a stanovujú postupy v záležitostiach bezpečnosti potravín (Ú. v. ES L 31, 1.2.2002, s. 1).
 (5) Smernica Rady 91/414/EHS z 15. júla 1991 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh (Ú. v. ES L 230, 19.8.1991, s. 1.)
 (6) Smernica Komisie 2008/127/ES z 18. decembra 2008, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 91/414/EHS s cieľom zaradiť niektoré účinné látky (Ú. v. EÚ L 344, 20.12.2008, s. 89).
 (7) Ú. v. ES C 270, 15.10.1991, s. 2.
 (8) Vykonávacie nariadenie Komisie (EÚ) č. 540/2011 z 25. mája 2011, ktorým sa vykonáva nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1107/2009, pokiaľ ide o zoznam schválených účinných látok (Ú. v. EÚ L 153, 11.6.2011, s. 1).
 PRÍLOHA I
 Bežný názov, identifikačné čísla
 Názov IUPAC
 Čistota (1)
 Dátum schválenia
 Osobitné ustanovenia
 Ocot
 CAS č.: 90132-02-8
 Nie je k dispozícii
 Potravinárska akosť s maximálnym obsahom kyseliny octovej 10 %.
 1. júla 2015
 Schválené je len použitie ako základná látka, pretože ide o fungicíd a baktericíd.
 Ocot sa musí používať v súlade s osobitnými podmienkami, ktoré sú zahrnuté v záveroch revíznej správy o octe (SANCO/12896/2014), a najmä v jej dodatkoch I a II.
 (1) Ďalšie podrobnosti o identite, špecifikácii a spôsobe použitia základnej látky sú uvedené v revíznej správe.
 PRÍLOHA II
 V časti C prílohy k vykonávaciemu nariadeniu (EÚ) č. 540/2011 sa dopĺňa tento záznam:
 Číslo
 Bežný názov, identifikačné čísla
 Názov IUPAC
 Čistota (1)
 Dátum schválenia
 Osobitné ustanovenia
 „5
 Ocot
 CAS č.: 90132-02-8
 Nie je k dispozícii
 Potravinárska akosť s maximálnym obsahom kyseliny octovej 10 %.
 1. júla 2015
 Schválené je len použitie ako základná látka, pretože ide o fungicíd a baktericíd.
 Ocot sa musí používať v súlade s osobitnými podmienkami, ktoré sú zahrnuté v záveroch revíznej správy o octe (SANCO/12896/2014), a najmä v jej dodatkoch I a II.“
 (1) Ďalšie podrobnosti o identite, špecifikácii a spôsobe použitia základnej látky sú uvedené v revíznej správe.