text:
Skat.dk: Ambi - ekstraordinær anke
 SKM2012.609.HR
 AMBI, ekstraordinær, anke, forældelse
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt et selskabs anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke af en landsretsdom skulle imødekommes, jf. retsplejelovens § 399. Ved landsrettens dom af 26. oktober 2001 var Skatteministeriet blevet frifundet for selskabets krav på tilbagebetaling af ambi.
 Selskabet anmodede i januar 2012 Højesteret om tilladelse til ekstraordinær anke, jf. retsplejelovens § 399. Selskabet henviste i den forbindelse til, at sagen var afgjort på grundlag af en dansk praksis, som var i strid med EU-retten, idet EU-Domstolen ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/09 havde underkendt dansk praksis.
 Højesteret fastslog, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse ikke var opfyldt. Sagen havde ikke været urigtigt oplyst, jf. retsplejelovens § 399, stk. 1, nr. 1, 1. led. Tilbagebetalingskravet var endvidere forældet, hvorfor betingelsen i § 399, stk. 1, nr. 1, 2. led, om at det skal være overvejende sandsynligt, at sagen efter genoptagelse får et væsentligt forskelligt resultat, heller ikke var opfyldt. Endelig fandt Højesteret ikke, at der forelå omstændigheder, der i høj grad talte for genoptagelse, jf. § 399, stk. 1, nr. 3. Højesteret anførte i den forbindelse, at også staten har behov for den afskæring af krav, som følger af reglerne om forældelse og retskraft.
 Retsplejeloven § 399
 Den juridiske vejledning 2012-2 A.A.10.3.5.1
 H1.2 A/S og
 (Advokat Anders Hjulmand)
 Børge Dahl, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
 H1.1 A/S ved advokat Anders Hjulmand har anmodet om tilladelse til ekstraordinær anke af Østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, der angår tilbagebetaling af uberettiget opkrævet arbejdsmarkedsbidrag (ambi). Det er oplyst, at H1.2 A/S og H1 A/S er binavne til selskabet H1.1 A/S.
 Skatteministeriet ved kammeradvokaten ved advokat Sune Fugleholm har udtalt sig imod, at ekstraordinær anke tillades.
 Generelt om ambi
 Arbejdsmarkedsbidraget (ambi) blev indført ved lov nr. 840 af 18. december 1987 med virkning fra den 1. januar 1988. Ambien udgjorde 2,5 % af virksomhedernes momsgrundlag og svarede med få undtagelser til en momsforhøjelse.
 Ambien blev ophævet ved lov nr. 891 af 21. december 1991 med virkning fra den 1. januar 1992.
 Forud for ophævelsen af ambiloven blev ambiens lovlighed anfægtet af bl.a. G1 ApS og G2 ApS. Under forberedelsen af disse sager stillede Østre Landsret præjudicielle spørgsmål til EF-Domstolen. Ved dom af 31. marts 1992 i sag C-200190, G1 og G2, fandt EF-Domstolen, at ambien var i strid med art. 33 i 6. momsdirektiv (direktiv 77/388/EF af 17. maj 1977).
 Ved lov nr. 389 af 20. maj 1992 om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag mv. blev der fastsat regler vedrørende tilbagebetaling af ambi.
 Ved Østre Landsrets domme af 25. juni 1993 blev G1s og G2s påstande om tilbagebetaling af de erlagte ambibeløb taget til følge, dog således at beløbene blev reduceret med den fulde besparelse, som selskaberne havde opnået ved afskaffelse af en række arbejdsgiverafgifter, der var gennemført samtidig med ambiens indførelse. I sagen vedrørende G1 blev Skatteministeriet frifundet, mens G2s påstand om tilbagebetaling af ambi blev taget til følge. Skatteministeriet ankede dommene til Højesteret.
 Ved Højesterets kendelse af 16. december 1993 (UfR 1994 s.181) afviste Højesteret, at der var grundlag for præjudicielt at forelægge en række spørgsmål for EF-Domstolen vedrørende betingelser efter fællesskabsretten for tilbagebetaling af nationale EF-stridige afgifter. G1 og G2 havde bl.a. ønsket at få belyst, om myndighederne havde adgang til at påberåbe sig overvæltning (spørgsmål 1), og om der ved opgørelse af tilbagebetalingskravet kunne tages hensyn til de sparede arbejdsgiverafgifter (spørgsmål 3). Højesteret udtalte bl.a.:
 Indledningsvis bemærkes, at de krav, fællesskabsretten stiller i forbindelse med sager om tilbagebetaling af nationale afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten, allerede er udførligt behandlet i EF-domstolens praksis. Dette gælder tillige spørgsmålet om de nationale myndigheders adgang til over for en virksomheds krav om tilbagebetaling at gøre gældende, at afgiften er overvæltet på virksomhedens aftagere, og spørgsmålet om bevisbyrde i denne henseende. Der kan navnlig henvises til dom af 27. februar 1980 i sag 68/79 (Hans Just), dom af 9. november 1983 i sag 199/82 (San Giorgio) og dom af 25. februar 1988 i sagerne 331, 376 og 378/85 (Bianco).
 De spørgsmål, indstævnte i sag 272/1993 (Hose) foreslår forelagt for EF-domstolen, svarer til de af indstævnte i sag 271/1993 (Denkavit) foreslåede spørgsmål 1, 2, 4, 5 og 7. Højesteret tager derfor udgangspunkt i de spørgsmål, der foreslås forelagt i den sidstnævnte sag.
 Det foreslåede spørgsmål 1 sigter til, om den adgang til at påberåbe sig overvæltningssynspunktet, som er fastslået i sager om afgifter opkrævet i strid med EØF-traktaten, tillige består i tilfælde som det foreliggende, hvor de pågældende afgifter er opkrævet i strid med et direktiv. De indstævnte bar i denne forbindelse henvist til en række domme afsagt af EF-domstolen vedrørende konsekvenser af overtrædelse af direktiver. Disse domme, der ikke angår spørgsmål om tilbagebetaling af afgifter, giver efter Højesterets opfattelse ingen støtte for en antagelse om, at de nationale myndigheder i sager om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med et direktiv, skulle være afskåret fra at påberåbe sig, at overvæltning har fundet sted. Højesteret finder, at der heller ikke i øvrigt kan anføres noget holdbart argument for en sådan forskelsbehandling. I de foran nævnte domme om tilbagebetalingsspørgsmålet henviser EF-domstolen da også adskillige steder generelt til afgifter opkrævet i strid med "fællesskabsretten", jf dommen i sag 68/79 (Hans Just), præmis nr. 25 og 26, dommen i sag 199/82 (San Giorgio), præmis nr. 12-14, og dommen i sagerne 331, 376 og 378/85 (Bianco), præmis nr. 12 og 13. Højesteret finder herefter, at der ikke består nogen rimelig tvivl om, at de nationale myndigheder i sager om tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med et direktiv kan påberåbe sig, at afgiften er overvæltet på virksomhedens aftagere, på samme måde og med samme begrænsninger som fastslået i EF-domstolens praksis for så vidt angår afgifter opkrævet i strid med selve Traktaten.
 Højesteret finder, at der heller ikke består nogen rimelig tvivl om, at de nationale myndigheder kan påberåbe sig overvæltningssynspunktet, selv om myndighederne ved afgiftens indførelse måtte have været i ond tro i den forstand, at de burde have indset, at afgiften var i strid med fællesskabsretten, og selv om den pågældende virksomhed har indbetalt afgiften under et udtrykkeligt forbehold, jf. de foreslåede spørgsmål 2 og 7. Dette er en følge af; at myndighedernes adgang til at påberåbe sig, at afgifterne er blevet overvæltet, hviler på betragtninger, som gør sig gældende uafhængigt af de nævnte forhold, nemlig - hvis der tages udgangspunkt i den almindelige erstatningsret - at en forudsætning for tilbagebetaling er, at virksomheden har lidt tab, eller - hvis der tages udgangspunkt i berigelsesgrundsætningen - at tilbagebetaling ikke må indebære, at virksomheden opnår en ugrundet berigelse. Det fremgår også klart af EF-domstolens praksis, at overvæltningssynspunktet kan gøres gældende, selv om de nationale myndigheder har været i ond tro i den nævnte forstand, jf eksempelvis dom af 27. marts 1980 i sag 61/79 (Denkavit Italiana), præmis nr. 16- 26. At overvæltningssynspunktet kan påberåbes også i situationer, hvor virksomheden har betalt under et udtrykkeligt forbehold, fremgår af dommen i sag 68/79 (Hans Just), idet der i denne sag netop var taget et sådant forbehold, jf. præmis nr. 5 og 18.
 Det fremgår af dommen i sag 199/82 (San Giorgio) og dommen i sagerne 331, 376 og 378/85 (Blanco), at medlemsstaterne ikke må indføre bevisregler, hvorefter det pålægges virksomheden at bevise, at de med urette opkrævede afgifter ikke er blevet overvæltet på aftagerne. Det tilkommer de nationale domstole på grundlag af en fri bevisbedømmelse at afgøre, om overvæltning har fundet sted, jf. den førstnævnte dom, præmis nr. 14 in fine, og den sidstnævnte dom, præmis nr. 17.
 Det foreslåede spørgsmål 3 angår i realiteten spørgsmålet om, hvorvidt det ved vurderingen af, om afgifter betalt af en importør må antages at være overvæltet på dennes aftagere, bør tages i betragtning, at der i sammenhæng med indførelsen af den omhandlede afgift (ambi) blev afskaffet andre afgifter, som i første række påhvilede den indenlandske produktion. Dette spørgsmål indgår som et moment i den bevisbedømmelse, som henhører under de nationale domstole.
 Højesteret stadfæstede ved domme af 15. marts 1994 1994 s. 430 og s. 450) landsrettens domme. Præmisserne indledes i begge sager med følgende udtalelse af alle dommerne:
 Sagen angår ...
 Det er ved EF-Domstolens dom af 31. marts 1992 fastslået, at en afgift med ambiens kendetegn er i strid med art 33 i 6. momsdirektiv. Opkrævede ambibeløb skal herefter tilbagebetales, medmindre de må anses for overvæltet på senere omsætningsled. Det er i denne forbindelse uden betydning, om afgiftsbetaleren har taget forbehold om tilbagesøgning, og om myndighederne burde have indset, at afgiften var i strid med EF-reglerne.
 Ambi blev indført som led i en omlægning, hvis formål var at forbedre danske virksomheders konkurrenceevne. Ved omlægningen bortfaldt en række arbejdsgiverbidrag til sociale og uddannelsesmæssige formål, ligesom der indførtes kompensation fra det offentlige for bidrag til ATP og gennemsnitlige udgifter til arbejdsskadeforsikring samt gennemførtes en forkortelse af arbejdsgiverperioden i forbindelse med arbejdstageres sygefravær. Virksomhederne opnåede herved en samlet reduktion af deres indirekte lønomkostninger på ca. 10.300 kr. pr. fuldtidsansat eller ca. 5 % af de samlede lønomkostninger. Det var tilstræbt, at besparelsen gennemsnitligt skulle modsvare ambien, således at denne som helhed ikke ville medføre prisstigning. Dette mål blev efter det oplyste i vidt omfang opnået, idet virksomhederne i overensstemmelse med de tilkendegivelser, der fremkom i forbindelse med gennemførelsen af omlægningen, i almindelighed undlod at forhøje deres priser som følge af ambiens indførelse i det omfang, ambien modsvaredes af besparelser opnået ved afskaffelsen af arbejdsgiverbidrag m.v. Det var herved af væsentlig betydning, at ambi i modsætning til moms kunne betragtes som en omkostning på linie med de afskaffede arbejdsgiverbidrag m.v., idet ambi i modsætning til moms ikke fremgik af virksomhedernes fakturaer.
 Det må efter de foreliggende økonomiske redegørelser lægges til grund, at en afgift som ambien, der ligesom moms er af generel karakter, og som beregnes på samme grundlag som moms, på et marked med fri prisdannelse ud fra en isoleret betragtning i almindelighed vil blive overvæltet fuldt ud på senere omsætningsled - i sidste instans forbrugerne - på samme måde som moms. Dette gælder uanset den nævnte forskel med hensyn til fakturering.
 I sagen mod G2 udtalte Højesterets flertal herefter:
 Efter det foran anførte om den sammenhæng, i hvilken ambien blev indført, finder vi, at en stillingtagen til, hvorvidt den enkelte virksomhed må antages at have overvæltet de opkrævede ambibeløb på sine aftagere, ikke kan ske med udgangspunkt alene i en isoleret betragtning af ambiens virkninger, idet det tillige må indgå i vurderingen, på hvilken måde omlægningen som helhed påvirkede virksomhedens konkurrencesituation. For så vidt angår importvirksomheder må der herved lægges særlig vægt dels på, i hvilket omfang virksomhedens produkter konkurrerede med produkter fremstillet i Danmark, dels på lønomkostningernes andel af værdien af produkter af den pågældende art.
 De produkter, G2 ApS importerede til og forhandlede i Danmark, var højttalere. Det må efter det oplyste lægges til grund, at det danske marked for højttalere af den pågældende art i væsentligt omfang dækkes af produkter fremstillet i Danmark. Det må samtidig lægges til grund, at lønomkostninger indgår som en væsentlig andel af værdien af disse produkter, og at omlægningen derfor ikke indebar nogen meromkostning for danske producenter eller i hvert fald kun en meromkostning, som var væsentligt mindre end meromkostningen for G2 ApS. Dette bestyrkes også af de for Højesteret fremkomne oplysninger. Det må på denne baggrund lægges til grund, at omlægningen indebar en ikke uvæsentlig forringelse af selskabets konkurrencesituation. Da de foreliggende øvrige oplysninger, herunder om selskabets priser og regnskaber, ikke kan føre til et andet resultat, er der herefter ikke tilstrækkeligt grundlag for at anse de hos selskabet opkrævede ambibeløb for overvæltet på dets aftagere.
 Efter det anførte om den sammenhæng, i hvilken ambi blev indført, findes indstævnte imidlertid alene at have krav på tilbagebetaling af de opkrævede ambibeløb med fradrag af den fulde besparelse, som opnåedes ved afskaffelsen af de hidtidige arbejdsgiverbidrag og de øvrige ændringer, der indgik i omlægningen.
 Østre Landsret traf den 12. oktober 2009 i nogle få uafsluttede sager om tilbagebetaling af ambi afgørelse om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen af spørgsmål angående bl.a. forståelsen af "overvæltning" og "ugrundet berigelse" som fællesskabsretlige begreber.
 I EU-Domstolens dom af 6. september 2011 i sag 398/09, Lady & Kid, Direct Nyt ApS, A/S Harald Nyborg Isenkram- og Sportsforretning og KM-Holding A/S, hedder det i præmis 22-25:
 Ligeledes kan en medlemsstat ikke modsætte sig et krav om tilbagebetaling af en uretmæssig afgift med den begrundelse, at afgiften er blevet økonomisk udlignet gennem ophævelsen af en lovlig afgift af tilsvarende størrelse.
 Tilbagebetaling af en ulovlig afgift til en erhvervsdrivende, som har overvæltet det hertil svarende beløb på sine kunder, kan under de ovenfor anførte omstændigheder ganske vist føre til en ugrundet berigelse af denne erhvervsdrivende, men dette er ikke tilfældet, når der er tale om en ophævelse af andre afgifter, som angiveligt står i forbindelse med indførelsen af en afgift, som er i strid med EU-retten.
 En sådan ophævelse er et resultat af de valg, der træffes af medlemsstaten på skatte- og afgiftsområdet, og som er udtryk for dennes almindelige politik på det økonomiske og sociale område. Sådanne valg kan have de mest forskelligartede konsekvenser, som - uafhængigt af de vanskeligheder, som kan være forbundet med at fastslå, om og i hvilket omfang en afgift faktisk blot er trådt i stedet for en anden - er til hinder for, at tilbagebetaling af en uretmæssig afgift i en sådan sammenhæng kan anses for at indebære en ugrundet berigelse.
 Domstolens dom af 26. juni 1979, McCarren... og af 13. december 1983, Apple and Peer development Council..., afkræfter ikke denne konklusion. Selv om Domstolen i præmis 25 i McCarren-dommen og i præmis 41 i dommen i sagen Apple and Peer Development Council ikke udelukkede, at den nationale domstol på grundlag af national lovgivning kunne nægte tilbagebetaling af en uretmæssig afgift af andre grunde, end at afgiften var blevet overvæltet, udgør direkte overvæltning på køberen af den med urette erlagte afgift, som det fremgår af denne doms præmis 20, den eneste undtagelse fra retten til tilbagebetaling opkrævet i strid med EU-retten.
 EU-Domstolen besvarede herefter de præjudicielle spørgsmål således:
 De EU-retlige regler om tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld skal fortolkes således, at tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld udelukkende kan give anledning til en ugrundet berigelse i tilfælde, hvor de beløb, som en afgiftspligtig person med urette har erlagt i form alen afgift, som er opkrævet i en medlemsstat i strid med EU-retten, er blevet direkte overvæltet på køberen. Det følger heraf, at EU-retten er til hinder for, at en medlemsstat nægter at tilbagebetale en uretmæssig afgift med den begrundelse, at de af den afgiftspligtige med urette erlagte beløb er blevet udlignet gennem en besparelse som følge af den samtidige ophævelse af andre afgifter, eftersom en sådan udligning, fra et EU-retligt synspunkt, ikke kan betragtes som en ugrundet berigelse i relation til denne afgift.
 I sit forslag til afgørelse i ovennævnte sag havde Generaladvokaten behandlet EU-Domstolens praksis vedrørende tilbagebetaling af en uretmæssig afgift og konkluderet i præmis 42, at:
 Det følger heraf, at overvæltning af afgiften ikke nødvendigvis er den eneste undtagelse fra princippet om tilbagebetaling af beløb, som er betalt i urigtig formening om skyld.
 Generaladvokaten anførte følgende i sin konklusion i præmis 76:
 På ovenstående baggrund mener jeg, at det andet præjudicielle spørgsmål bør besvares med, at EU-retten ikke er til hinder for, at en stat kan afslå at tilbagebetale den uretmæssigt opkrævede afgift, når den kan dokumentere, at de ulovligt opkrævede beløb kan anses for at være blevet udlignet ved en samtidig og tilsvarende reduktion af andre afgifter, som faktisk er kommet de samme afgiftspligtige personer til gode, for så vidt som der er en umiddelbar årsagssammenhæng mellem indførelsen af den ene afgift og ophævelsen af de andre.
 I skatteministerens svar til Folketingets Skatteudvalgs spørgsmål nr. 490 SAU af 29. marts 2012 hedder det:
 Skatteministeriet udsendte den 23. november 2011 en meddelelse om betydningen af EU Domstolens afgørelse af 6. september 2011 i Østre Landsretssagen G3 A/S m.fl., hvor Domstolen tilsidesatte den danske praksis, der blev lagt til grund i de tidligere tilbagebetalingssager om ambi. Af Skatteministeriets meddelelse fremgår, at dommen ikke får betydning for de sager om tilbagebetaling af ambi, som er blevet afgjort tidligere. Der blev i sin tid afgjort ca. 27.000 sager administrativt, hvor der er indtrådt forældelse, og der er ca. 600 retssager, der er afgjort ved retskraftige domme.
 Efter afsigelsen af EU-dommen har SKAT, Sagscenter Erhverv, indtil nu modtaget ca. 1.700 krav om tilbagebetaling af ambi indbetalt i årene 1988 -1991.
 Forslag til afgørelse er sendt til høring i ca. 600 sager, og der er truffet afgørelser om afslag, da krav anses for forældede, i ca. 100 sager.
 Skatteministeriet er blevet stævnet i en sag, og der er anmodet Højesteret om tilladelse til ekstraordinær anke af en landsretsdom fra 2001.
 I de verserende Østre Landsretssager, G3 A/S m.fl., er der endnu ikke truffet afgørelse.
 Behandlingen af H1.1s krav
 H1.1 fremsatte med henvisning til lov om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag mv. den 16. maj 1997 krav om tilbagebetaling af ambi på i alt 3.092.589 kr. Told- og Skattestyrelsen afviste tilbagebetalingskravet ved brev af 13. februar 1998. Styrelsen henviste bl.a. til, at det fremgik af retspraksis, at tilbagebetalingskrav skulle fradrages besparelsen ved afskaffelsen af arbejdsgiverafgifter m.m., og at H1.1-koncernens samlede besparelse udgjorde 11.817.783 kr.
 Den 4. maj 1998 anlagde H1.1 sag mod Skatteministeriet med påstand om tilbagebetaling af ambi med i alt 3.092.589 kr. Ved Københavns Byret dom af 16. november 2000 blev Skatteministeriet frifundet under henvisning til, at de sagsøgende selskaber hver for sig havde opnået en besparelse på arbejdsgiverafgifter, der oversteg den indbetalte ambi, når alle selskabernes aktiviteter blev set under et, og at tilbagebetaling dermed ville medføre en ugrundet berigelse for H1.1.
 H1.1 ankede dommen til Østre Landsret, der ved dom af 26. oktober 2001 stadfæstede byrettens dom.
 H1.1 har anført, at betingelserne i retsplejelovens § 399 for at meddele tilladelse til ekstraordinær anke af landsrettens dom fra 2001 er opfyldt.
 Sagen har uden H1.1s fejl været urigtigt oplyst. Skattevæsenet og domstolene har afgjort selskabets sag om tilbagebetaling af ambi på grundlag af en dansk praksis, som er i strid med den gældende EU-ret, idet den danske praksis nu er underkendt af EU-Domstolen. Det må derfor anses for overvejende sandsynligt, at sagen i tilfælde af en ekstraordinær anke vil få et væsentligt forskelligt resultat.
 Krav om tilbagebetaling er i den foreliggende sag underlagt den ultimative forældelsesfrist på 10 år i forældelseslovens § 3, stk. 3, nr. 3. Kravet er således principielt forældet, men efter forældelseslovens § 19, stk. 3, afbrydes forældelsen ved foretagelse af retslige skridt. Det fremgår af bemærkningerne til § 19, stk. 3, at hvis en dom ankes, er det datoen for dommen i ankeinstansen, der er afgørende for forældelsesfristens beregning. Det samme gælder, hvor fordringshaveren får medhold efter fornyet behandling på grundlag af oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling. Tilladelse til ekstraordinær anke er derfor den eneste vej for ansøgeren til at genoprette et indgribende tab. Dette understøttes endvidere af, at SKAT ikke af egen drift har tilbagebetalt den ulovligt opkrævede ambi samt af, at lovgiver ikke har vedtaget en ny særskilt lovgivning vedrørende særlig adgang til at opnå tilbagebetaling.
 Den sidste betingelse i § 399, stk. 1, nr. 3, om, at omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse, må endvidere anses for opfyldt henset til størrelsen af kravet på tilbagebetaling samt betydningen af sagen ikke blot for ansøgeren, men for et stort antal virksomheder og for den fremadrettede praksis på området. Hertil kommer, at sagen under henvisning til dens rækkevidde og samfundsmæssige betydning er af principiel karakter.
 Skatteministeriet har anført, at ingen af betingelserne for ekstraordinær anke, jf. retsplejelovens § 399, er opfyldt.
 Den foreliggende sag har ubestridt ikke været urigtigt oplyst for så vidt angår sagens faktiske forhold. At det nu kan konstateres, at sagen er afgjort på grundlag af en forkert retsopfattelse, kan ikke ud fra analoge overvejelser begrunde tilladelse til ekstraordinær anke. En sådan analogislutning ville savne støtte i bestemmelsens ordlyd, forarbejder og retspraksis. Dertil kommer, at EU-Domstolens dynamiske fortolkningsstil undertiden fører til ændringer eller udviklinger i retspraksis, som ikke med rimelighed har kunnet forudsiges. Dommen i G3-sagen er et eksempel herpå, idet Domstolen med dommen ændrede den retsopfattelse, som Domstolen selv havde givet udtryk for i tidligere domme. Det ville stride mod de hensyn, der begrunder, at adgangen til ekstraordinær genoptagelse og anke administreres restriktivt, såfremt der kunne gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse og anke, efterhånden som EU-Domstolens praksis udvikler sig. Parterne i en retssag, der er afgjort ved endelig dom, må kunne forlade sig på, at retsstillingen er endeligt fastlagt, således at en ændring eller udvikling i Domstolens praksis mange år senere ikke kan genoplive tvister, der for længst er endeligt afgjort.
 Tilbagebetalingskravet er derudover forældet. Et af de væsentlige hensyn bag forældelsesreglerne er at undgå procesførelse om forhold, som ligger langt tilbage i tiden. Ekstraordinær genoptagelse og anke i 2012 af en dom fra 2001 vedrørende virksomhedens prisfastsættelse i perioden 1988-92 vil være i klar modstrid med dette hensyn. Udgangspunktet i forarbejderne til forældelsesloven om, at tilladelse til ekstraordinær genoptagelse og anke ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning, bør derfor fastholdes her.
 Dertil kommer, at parterne gennem mere end 10 år har indrettet sig på, at dommen er endelig, og der er ingen særlige hensyn, der kan begrunde, at ansøgeren skal kunne "genoplive" sit krav. Langt de fleste virksomheder indrettede sig i sin tid på den retstilstand, som Højesteret fastlagde i 1994. Alle disse virksomheder er også nu afskåret fra at rejse krav, idet genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige regler eller skatteforvaltningslovens særlige regler er afskåret på grund af forældelsen af kravene.
 EU-retten nødvendiggør ingen ændring af dansk rets almindelige regler, hvorefter efterfølgende retspraksis fra en højere instans hverken kan begrunde en fravigelse af den afgjorte doms retskraft eller begrunde genoptagelse efter retsplejelovens § 399.
 Retsplejelovens § 399
 Retsplejelovens § 399, stk. 1 og 2, om Højesterets adgang til at tillade ekstraordinær anke/genoptagelse er sålydende:
 det må anses for overvejende sandsynligt, at sagen uden ansøgerens fejl har været urigtigt oplyst, og at sagen efter en genoptagelse vil få et væsentligt forskelligt resultat,
 det må anses for givet, at ansøgeren kun ad denne vej vil kunne undgå eller oprette et for ham indgribende tab, og
 omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse.
 Stk 2. Højesteret kan under de i stk. 1 nævnte betingelser tillade, at en dom, der er afsagt af landsret eller byret, ankes efter udløbet af den i § 372, stk. 2, 4. pkt., nævnte frist på ét år
 § 399 er en videreførelse af den oprindelige § 423 i retsplejeloven fra 1916. Ifølge bemærkningerne hertil (Bemærkninger til det af Proceskommissionen af 1892 udarbejdede Udkast til Lov om den borgerlige Retspleje, spalte 216 f.)
 kan [der] tænkes Tilfælde, hvor det hidtil anerkendte Princip om Højesteretsdommes Uforanderlighed kunde medføre Resultater, der ubetinget maatte karakteriseres som stødende og uretfærdige, således f.eks. Efter Omstændighederne, hvor senere tilfældig fundne Dokumentet vise, at den Part, der uden at have gjort sig skyldig i nogen Fejl eller Forsømmelse under Proceduren, har tabt Sagen, i Virkeligheden har ubetinget Ret.
 Som de i [lovforslagets] § 271 brugte Udtryk vise, er denne Genoptagelse for Højesteret tænkt som noget aldeles ekstraordinært, noget, som Højesteret ikke uden tvingende Grunde bør tillade, og noget, som der derfor maaske i en lang Aarrække slet ikke eller kun en ganske enkelt Gang kan blive Brug for.
 ... den her aabnede Adgang skal være en Slags yderste Nødhjælp for Retfærdigheden i eksceptionelle Tilfælde, der ikke paa Forhaand kunne overses,
 Ved dom af 16. marts 2006 i sag C-234/04, Rosmarie Kapferer mod Schlank & Schick GmbH, fastslog EU-Domstolen, at de nationale retter ikke er forpligtet til at foretage en fornyet prøvelse af en retskraftig retsafgørelse, selv om retsafgørelsen viser sig at være i strid med fællesskabsretten. Det hedder i dommen bl.a.:
 Der henvises i denne forbindelse til den betydning, som princippet om retskraft har i fællesskabsretsordenen og i de nationale retsordener. Såvel hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, efter at de hjemlede appelmuligheder er udnyttet, eller efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes (dom af 30.9.2003, sag C-224/01, Köbler, Sml. I, s. 10239, præmis 38).
 Følgelig er en national ret ikke efter fællesskabsretten forpligtet til at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en afgørelse tillægges retskraft, uanset at dette ville gøre det muligt at afhjælpe en tilsidesættelse af fællesskabsretten ved den omhandlede afgørelse (jf. i denne retning dom af 1.6.1999, sag C126/97, Eco Swiss, Sml. I, s. 3055, præmis 46 og 47).
 Ved fastsættelsen af de processuelle regler for behandlingen af retssager, der tjener til at beskytte de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning medfører for borgerne, skal medlemsstaterne sørge for, at disse regler ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende krav på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og at de ikke er udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet)
 Tilsvarende er udtalt af EU-Domstolen i præmis 59 og 60 i dom af 22. december 2010 i sag C-507/08 Europa-Kommissionen mod Den Slovakiske Republik.
 Et krav om tilbagebetaling af ambi som det, sagen angår, var omfattet af den 5-årige forældelsesfrist efter lov om forældelse af visse fordringer af 1908, jf. lovens § 1, stk. 1, nr. 6.
 Efter § 2 i 1908-loven regnedes forældelsesfristen fra den tid, da fordringen af fordringshaveren kunne kræves betalt. Det følger imidlertid af cirkulære nr. 104/1992, at den 5- årige forældelsesfrist i 1908-loven for krav omfattet af lov nr. 380 af 20. maj 1992 om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag først begyndte at løbe fra lovens ikrafttrædelse. Loven trådte i kraft den 22. maj 1992.
 1908-lovens § 3 omhandlede suspension af forældelsesfristen på baggrund af fordringshaverens utilregnelige uvidenhed. Bestemmelsen var sålydende:
 § 3. Når den fordringshaver, for hvem noget af de i § 1 ommeldte krav er stiftet, på grund af utilregnelig uvidenhed om sit krav eller om skyldnerens opholdssted, har været ude af stand til at gøre sin ret gældende, regnes den i § 1 omhandlede kortere forældelsesfrist først fra den tid, da fordringshaveren var eller ved sædvanlig agtpågivenhed ville have været i stand til at kræve sit krav betalt.
 Lov nr. 522 af 6. juni 2007 om forældelse af fordringer indeholder i § 3, stk. 3, bestemmelser om absolutte forældelsesfrister. Herefter indtræder forældelse af krav på f.eks. tilbagebetaling senest 10 år efter, at fordringshaveren kunne kræve fordringen opfyldt.
 Forældelseslovens § 16, stk. 1 og 2, er sålydende:
 ved indlevering af stævning eller betalingspåkrav til retten,
 når påstand om fordringen nedlægges under retssagen, herunder som modkrav,
 når fordringen under retssagen bliver gjort gældende til modregning, dog kun i det omfang fordringen dækkes af hovedfordringen, eller
 ved skyldnerens indlevering af stævning til retten med påstand om, at fordringen ikke består.
 I forældelseslovens § 19, stk. 1-3, hedder det:
 Overgangsreglen i § 30, stk. 1, er sålydende:
 Loven bygger på Justitsministeriets Forældelsesudvalgs betænkning nr. 1460 fra 2005 om revision af forældelseslovgivningen. I kapitel 6, afsnit 2.6.3. side 143 ff., om udvalgets overvejelser vedrørende betydningen af retsvildfarelse i relation til suspensionsreglen, hedder det bl.a.:
 Krav mod det offentlige som følge af, at en regel eller administrativ praksis tilsidesættes som ugyldig
 Det er navnlig i denne tilfældegruppe, at der er sat spørgsmålstegn ved rimeligheden af Højesterets afvisning af at anerkende retsvildfarelse som suspensionsgrund. Hovedsynspunkterne kan formentlig siges at være, at det offentlige selv bør bære risikoen for fejl af denne karakter, og at det ikke er rimeligt at forlange, at borgerne skal være klogere end myndighederne med hensyn til lovligheden af de regler og den praksis, der gælder for eksempelvis opkrævning af afgifter og udbetaling af pensioner.
 Der kan imidlertid også anføres en række forhold, som taler imod at anerkende en suspensionsadgang i disse tilfælde.
 Det vil i almindelighed være meget vanskeligt at afgrænse den undskyldelige retsvildfarelse fra den ikke-undskyldelige, og konsekvensen af at anerkende retsvildfarelse som suspensionsgrund ville derfor i praksis blive, at de heromhandlede krav - typisk tilbagesøgnings- eller efterbetalingskrav mod det offentlige - alene blev begrænset af den 10-årige absolutte forældelsesfrist. Dette ville - som bl.a. ambi- og promillegebyrsagerne illustrerer - efter omstændighederne kunne medføre særdeles omfattende og uoverskuelige krav mod det offentlige. Det gælder, selv om den absolutte frist forkortes til 10 år i forhold til den gældende 20 års frist.
 De hensyn, der begrunder forældelsesreglerne, gør sig også gældende, når det offentlige er skyldner. Kravene må i givet fald normalt dækkes af skatteyderne i almindelighed, og det indrettelseshensyn, der ligger bag forældelsesreglerne, kan derfor også påberåbes af det offentlige. Samtidig forekommer hensynet til den enkelte fordringshaver gennemgående at være svagere, når fejlen rammer mange ligeligt. Forældelsesreglerne skal endvidere tilskynde til, at spørgsmål om mulige krav afklares inden for rimelig tid. En anerkendelse af retsvildfarelse som suspensionsgrund ville svække varetagelsen af dette hensyn.
 Det er på denne baggrund udvalgets opfattelse, at en generel adgang til suspension i denne tilfældegruppe ikke kan anbefales.
 Om forældelse i forhold til retsplejelovens § 399 anføres det i kapitel 8, afsnit 6.2.3. side 339 f. i afsnittet vedrørende afbrydelse ved kreditors foretagelse af retslige skridt:
 Et sagsanlæg må antages at bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1-2, § 371 og § 372, stk. 1-2. I disse tilfælde, hvor lovgivningen giver adgang til oprejsning mv. inden for bestemte tidsmæssige grænser, og hvor denne "udvidede" ankeadgang således er en del af appelsystemet, synes det naturligt og rimeligt, at en anketilladelse medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin afbrydelsesvirkning. Efter de nævnte bestemmelser gælder der bestemte frister for, hvor sent en ansøgning om anketilladelse mv. kan indgives til retten/Procesbevillingsnævnet, og det er derfor begrænset, hvor længe afbrydelsesvirkningen kan udstrækkes.
 Spørgsmålet er efter udvalgets opfattelse mere tvivlsomt i de tilfælde, hvor der meddeles fordringshaveren tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399. På den ene side kan det anføres, at der er opstillet meget strenge betingelser for at meddele tilladelse til ekstraordinær ankelgenoptagelse. En af betingelserne er, at ansøgeren kun på denne måde kan undgå eller oprette et for ham indgribende tab. Der kan på denne baggrund argumenteres for, at det ikke er rimeligt, hvis forældelsesreglerne i disse tilfælde afskærer kreditors krav. På den anden side gælder der ingen tidsmæssige grænser for, hvornår en ansøgning skal indgives, og Højesteret kan således i princippet meddele tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse efter mange års forløb. Det kan derfor anføres, at det bør bero på en konkret vurdering, hvorvidt fordringshaveren må anses for at have forfulgt sit krav inden for rimelig tid. Udvalget finder ikke anledning til at foreslå en lovregel om dette meget specielle spørgsmål. Efter udvalgets opfattelse må udgangspunktet være, at en tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse ikke tillægges selvstændig betydning for forældelsesspørgsmålet, dvs. at genoptagelse som udgangspunkt ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 I forslag nr. 165 af 28. februar 2007 til lov om forældelse af fordringer hedder det (FT 200607, tillæg A, side 5589):
 Udvalget finder, at retsvildfarelse ligesom efter gældende retspraksis ikke generelt bør kunne påberåbes som suspensionsgrund, men i visse særlige tilfælde bør anerkendes som suspensionsgrund. Udvalget har ikke anset det for muligt at formulere en regel, som på tilfredsstillende måde afgrænser disse undtagelsestilfælde, og udvalget finder derfor, at spørgsmålet om, i hvilke tilfælde retsvildfarelse undtagelsesvis kan anerkendes som suspensionsgrund, fortsat bør være overladt til domstolenes afgørelse.
 Der henvises til betænkningens kapitel VI, afsnit 2.6, hvor bl.a. den gældende retspraksis vedrørende betydningen af retsvildfarelse er beskrevet.
 Videre hedder det (side 5599):
 Et sagsanlæg bør efter udvalgets opfattelse bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 og § 372, stk. 1 og 2. I disse tilfælde, hvor der gives adgang til fortsat behandling af sagen, er denne "udvidede" ankeadgang en del af appelsystemet, og efter udvalgets opfattelse vil det derfor være mest nærliggende, at en anketilladelse medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin afbrydelsesvirkning. Efter de nævnte bestemmelser gælder der bestemte frister for, hvor sent en ansøgning om anketilladelse mv. kan indgives til retten eller Procesbevillingsnævnet, og det er derfor begrænset, hvor længe afbrydelsesvirkningen kan udstrækkes.
 Spørgsmålet er efter udvalgets opfattelse mere tvivlsomt i de specielle tilfælde, hvor der meddeles fordringshaveren tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399. Efter udvalgets opfattelse bør udgangspunktet være, at en tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 Udvalget foreslår, at der indføres nærmere bestemmelser om de enkelte retsskridt, der afbryder forældelsen.
 I bemærkningerne til § 16, stk. 1, er anført (side 5629):
 Et sagsanlæg må antages at bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 og § 372, stk. 1 og 2. En tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse efter retsplejelovens § 399 medfører derimod som udgangspunkt ikke, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 I bemærkningerne til § 19, stk. 3, hedder det (side 5634):
 I tilfælde, hvor afbrydelsen er sket ved foretagelse af retslige skidt som nævnt i § 16, og hvor dette munder ud i forlig eller dom mv., skal den nye frist regnes fra den dag, da retsforliget indgås, dommen afsiges, betalingspåkrav påtegnes af fogedretten, eller anden afgørelse træffes, jf. stk. 3. Dette vil gælde uanset den betalingsfrist på 14 dage, som normalt fastsættes i dommen. Er der undtagelsesvis fastsat et senere forfaldstidspunkt, skal fristen regnes fra dette.
 Hvis dommen ankes, og fordringshaveren får medhold i ankeinstansen, vil det være datoen for dommen i ankeinstansen, der er afgørende. Det samme gælder, hvor fordringshaveren får medhold efter fornyet behandling på grundlag af oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 samt § 372, stk. 1 og 2.
 Ved dom af 2. december 1997 i C-188/95, Fantask A/S m.fl. mod Industriministeriet (Erhvervsministeriet), tilsidesatte EF-Domstolen ikke de danske forældelsesregler i relation til sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb. Der fremgår følgende af præmis 47-49 og 52:
 Som Domstolen har henvist til i præmis 39 i den foreliggende dom, tilkommer det efter fast retspraksis hver medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte processuelle regler for sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb, når der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser på området, dog således at disse bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og at de i praksis ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.
 Hermed har Domstolen anerkendt, at det er foreneligt med fællesskabsretten at fastsætte rimelige, præklusive søgsmålsfrister af retssikkerhedshensyn såvel i den afgiftspligtiges som den berørte myndigheds interesse. Sådanne frister kan ikke antages i praksis at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden, selv om sådanne frister, når de er udløbet, medfører, at sagen helt eller delvis afvises (jf. bl.a. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, præmis 17 og 18, samt dom af 10.7.1997, sag C261/95, Palmisani, ..., præmis 28).
 I denne henseende må forældelsesfristen på fem år i dansk ret betegnes som rimelig (dom af 17.7.1997, sag C-90/94, Haahr Petroleum, ..., præmis 49). Det fremgår desuden, at fristen finder anvendelse uden forskel på søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, og søgsmål, der støttes på intern ret.
 Det syvende spørgsmål må herefter besvares med, at fællesskabsretten på sit nu værende udviklingstrin ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemført direktivet korrekt, at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende gebyrer, der er opkrævet i strid med direktivet, under henvisning til en national forældelsesfrist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de pågældende gebyrer kunne kræves betalt, når en sådan frist ikke er mindre gunstig for søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, end for søgsmål, der støttes på intern ret, og den ikke i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.
 Tilsvarende er udtalt af EU-Domstolen i præmis 19 i dom af 19. maj 2011 i C-452/09, Tonina Em Lala m.fl. mod Ministero dell'Instruzione m.fl.
 EU-Domstolen underkendte ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/109, Lady & Kid, Direct Nyt ApS, A/S Harald Nyborg Isenkram- og Sportsforretning og KID-Holding A/S, den praksis, som har været fulgt i forbindelse med tilbagebetaling af ambi, og hvorefter der ved opgørelse af tilbagebetalingskrav skete fuldt fradrag for den økonomiske fordel, som afskaffelsen af de tidligere arbejdsgiverafgifter havde medført.
 Denne sag angår, om EU-Domstolens dom giver grundlag for nu at meddele H1.1 A/S ekstraordinær anketilladelse, jf. retsplejelovens § 399, således at selskabets krav på tilbagebetaling af ambi, der blev afslået ved østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, kan vurderes på ny under hensyntagen til EU-Domstolens dom.
 Højesteret kan efter § 399 undtagelsesvis tillade ekstraordinær anke af en sag, når 1) det må anses for overvejende sandsynligt, at sagen uden ansøgers fejl har været urigtigt oplyst, og at sagen efter en genoptagelse vil få et væsentligt forskelligt resultat, 2) det må anses for givet, at ansøgeren kun ad denne vej vil kunne undgå eller oprette et for ham indgribende tab, og 3) omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse. § 399 er både efter ordlyd og forarbejder en snæver undtagelsesregel. Tilladelse kan kun meddeles, hvis samtlige betingelser er opfyldt, og Højesterets praksis er meget restriktiv.
 Efter § 399, stk. 1, nr. 1, 1. led, skal sagen have været urigtigt oplyst. Det er det helt klare udgangspunkt, at bestemmelsen kun omfatter tilfælde, hvor sagens faktiske omstændigheder har været urigtigt oplyst. Den foreliggende sag er ikke ved landsrettens dom af 26. oktober 2001 afgjort på grundlag af forkerte oplysninger om faktiske forhold. I kraft af EU-Domstolens dom af 6. september 2011 kan det derimod konstateres, at sagen er afgjort på grundlag af en retsopfattelse, som ikke er i overensstemmelse med gældende fællesskabsret. Retsvildfarelse falder imidlertid helt klart uden for bestemmelsens kerneområde.
 Efter § 399, stk. 1, nr. 1, 2. led, skal det være overvejende sandsynligt, at sagen efter genoptagelse får et væsentligt forskelligt resultat. Er kravet nu forældet, vil denne betingelse ikke være opfyldt.
 Da H1.1 den 19. januar 2012 ansøgte om tilladelse til ekstraordinær anke af dommen fra 2001, var den absolutte forældelsesfrist på 10 år efter 2007-forældelsesloven udløbet. I øvrigt var forældelsesfristen på 5 år efter 1908-loven også udløbet, eftersom H1.1 ikke har været i utilregnelig uvidenhed om sit krav i den forstand, som kunne føre til suspension af forældelsesfristen. Dette forudsætter som det helt klare udgangspunkt ukendskab til faktiske forhold, og der foreligger efter Højesterets opfattelse ikke sådanne helt særegne omstændigheder, som kunne have ført til en fravigelse af dette udgangspunkt.
 H1.1s eventuelle krav på tilbagebetaling er herefter forældet, medmindre en eventuel tilladelse til ekstraordinær anke i medfør af retsplejelovens § 399 medfører, at det oprindelige sagsanlæg, som førte til landsretsdommen i 2001, bevarer sin virkning med hensyn til afbrydelse af forældelse, I overensstemmelse med forældelsesreglernes overordnede formål må det helt klare udgangspunkt være, at en tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399 ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 Ud fra en samlet bedømmelse foreligger der efter Højesterets opfattelse ikke sådanne omstændigheder, som i høj grad taler for en genoptagelse af sagen, jf. herved § 399, stk. 1, nr. 3. Landsrettens dom er afsagt i 2001 som led i et omfattende opgør om tilbagebetaling af den ulovligt opkrævede ambi. Langt de fleste sager om tilbagebetalingskrav er afgjort uden afsigelse af dom, og fornyet krav om tilbagebetaling i disse sager vil være forældet. En genoptagelse af sager afgjort ved dom ville derfor indebære en forskelsbehandling. Selv om der er tale om et tilbagebetalingskrav mod staten, som må være nærmest til at bære risikoen for EU-rettens forståelse og udvikling, har også staten behov for den afskæring af krav, som følger af reglerne om forældelse og retskraft.
 På den anførte baggrund imødekommer Højesteret ikke H1.1s anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke af Østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, jf. retsplejelovens § 399, stk. 2, jf. stk. 1.
 H1.1 A/S' anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke imødekommes ikke.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 |
 52013PC0736
 Proposta għal DEĊIŻJONI TAL-KUNSILL dwar il-kontribuzzjonijiet finanzjarji li għandhom jitħallsu minn Stati Membri għall-finanzjament tal-Fond Ewropew għall-Iżvilupp, inkluż il-limitu għall-2015 l-ammont għall-2014 u l-ewwel rata ta' pagament għall-2014 /* COM/2013/0736 final - 2013/0352 (NLE) */
 MEMORANDUM TA’ SPJEGAZZJONI
 1. IL-KUNTEST TAL-PROPOSTA
 Il-Ftehim Intern u r-Regolament Finanzjarju (RF)
 tal-Għaxar FEŻ jipprevedu proċedura ta’ sejħiet għal
 kontribuzzjonijiet biex jitħallsu mill-Istati Membri
 għall-finanzjament tal-FEŻ. Skont l-Artikolu 57(2)
 tar-Regolament Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ, din il-proposta tkopri:
 –
 il-limitu massimu tal-ammont annwali
 tal-kontribuzzjoni għas-sena 2015;
 –
 l-ammont annwali tal-kontribuzzjoni għas-sena
 2014;
 –
 l-ammont tal-ewwel rata ta' pagament
 tal-kontribuzzjoni għas-sena 2014.
 2. L-ELEMENTI LEGALI
 TAL-PROPOSTA
 Skont l-Artikolu 57(2) tar-Regolament
 Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ, il-Kunsill irid jiddeċiedi dwar din
 il-proposta sal-15 ta' Novembru 2013 u l-Istati Membri jridu
 jħallsu l-ewwel rata ta’ pagament tal-kontribuzzjoni sa mhux aktar tard
 mill-21 ta' Jannar 2014.
 Skont l-Artikolu 57(7) tar-Regolament
 Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ, l-ammont ġestit mill-Kummissjoni u
 l-ammont ġestit mill-BEI huma speċifikati kemm għal waħda
 kif ukoll għall-ieħor.
 Skont l-Artikolu 58(2) tar-Regolament
 Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ, is-sejħiet
 għall-kontribuzzjonijiet għandhom l-ewwel jużaw l-ammonti
 disponibbli minn FEŻ preċedenti, wieħed wara l-ieħor. Meta
 wieħed jikkunsidra li l-BEI ma sejjaħx għal kontribuzzjonijiet
 għall-ewwel rata ta' pagament, din il-proposta għaldaqstant
 tikkonċerna biss l-ammonti tal-Għaxar FEŻ fir-rigward
 tal-Kummissjoni.
 B'konformità mal-Artikolu 145 tar-Regolament
 Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ, il-BEI bagħat lill-Kummissjoni
 l-estimi aġġornati tiegħu ta' impenji u ħlasijiet skont
 l-istrumenti li jamministra.
 B'konformità mal-Artikolu 40(60)
 tar-Regolament Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ, Stat Membru li jonqos
 milli jħallas ir-rata ta' pagament tal-kontribuzzjoni dovuta sal-iskadenza
 stabbilita, ikun meħtieġ iħallas l-interessi fuq l-ammont mhux
 imħallas; l-arranġamenti għall-ħlas tal-interessi huma
 stipulat fl-istess Artikolu.
 2013/0352 (NLE)
 Proposta għal
 DEĊIŻJONI TAL-KUNSILL
 dwar il-kontribuzzjonijiet finanzjarji li
 għandhom jitħallsu minn Stati Membri għall-finanzjament tal-Fond
 Ewropew għall-Iżvilupp, inkluż il-limitu għall-2015
 l-ammont għall-2014 u l-ewwel rata ta' pagament għall-2014
 IL-KUNSILL TAL-UNJONI EWROPEA,
 Wara li kkunsidra t-Trattat dwar
 il-Funzjonament tal-Unjoni Ewropea,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim Intern bejn
 ir-Rappreżentanti tal-Gvernijiet tal-Istati Membri, li ltaqgħu
 fil-Kunsill, dwar il-finanzjament tal-għajnuna Komunitarja skont il-qafas
 finanzjarju pluriennali għall-perjodu bejn l-2008 u l-2013 skont il-Ftehim
 ta' Sħubija tal-AKP-KE u dwar l-allokazzjoni tal-assistenza finanzjarja
 għall-Pajjiżi u għat-Territorji extra Ewropej li
 għalihom tapplika r-Raba’ Parti tat-Trattat tal-KE, u b’mod partikolari
 l-Artikolu 7 tiegħu,
 Wara li kkunsidra r-Regolament tal-Kunsill
 (KE) Nru 215/2008 tat-18 ta’ Frar 2008 dwar ir-Regolament
 Finanzjarju applikabbli għall-Għaxar Fond Ewropew
 għall-Iżvilupp (minn hawn 'il quddiem imsejjaħ
 "ir-Regolament Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ"), u b’mod
 partikolari l-Artikolu 57 (5) tiegħu,
 Wara li kkunsidra l-proposta mill-Kummissjoni
 Ewropea,
 Billi:
 (1) Skont il-proċedura
 stipulata fl-Artikoli 57 sa 61 tar-Regolament Finanzjarju tal-Għaxar
 FEŻ, il-Kummissjoni għandha tippreżenta proposta
 sal-15 ta' Ottubru 2013 fejn tispeċifika l-limiti
 tal-ammont annwali tal-kontribuzzjoni tal-Fond Ewropew għall-Iżvilupp
 (FEŻ) tal-Istati Membri għall-2015, l-ammont tal-kontribuzzjoni
 għall-2014 u l-ammont tal-ewwel rata ta' pagament tal-kontribuzzjoni
 għall-2014.
 (2) Skont l-ewwel paragrafu
 tal-Artikolu 145 tar-Regolament Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ,
 il-Bank Ewropew tal-Investiment bagħat lill-Kummissjoni l-istimi
 aġġornati tiegħu tal-impenji u tal-ħlasijiet
 għall-istrumenti li jamministra.
 (3) B'konformità
 mal-Artikolu 58(2) tar-Regolament Finanzjarju tal-Għaxar FEŻ,
 is-sejħiet għall-kontribuzzjonijiet għandhom l-ewwel jużaw
 l-ammonti disponibbli minn FEŻ preċedenti, wieħed wara
 l-ieħor. Meta wieħed jikkunsidra li l-BEI ma sejjaħx għal
 kontribuzzjonijiet għall-ewwel rata ta' pagament, din il-proposta
 għaldaqstant tikkonċerna biss l-ammonti tal-Għaxar FEŻ
 fir-rigward tal-Kummissjoni.
 (4) Fid-19 ta’ Novembru 2012,
 wara proposta magħmula mill-Kummissjoni, il-Kunsill adotta
 deċiżjoni li tiffissa s-somma ta'
 EUR 3 250 000 000 bħala sehem il-Kummissjoni u
 EUR 360 000 000 bħala sehem il-BEI mil-limitu
 tal-kontribuzzjonijiet tal-Istati Membri għall-FEŻ għall-2014.
 ADOTTAT DIN ID-DEĊIŻJONI:
 Artikolu 1
 Il-limitu tal-ammont annwali
 tal-kontribuzzjonijiet tal-Istati Membri lill-FEŻ għas-sena 2015 qed
 jiġi stabbilit għal EUR 3 300 000,000 fir-rigward
 tal-Kummissjoni, u għal EUR 300 000 000 fir-rigward
 tal-Bank Ewropew tal-Investiment.
 Artikolu 2
 L-ammont annwali tal-kontribuzzjonijiet
 tal-Istati Membri lill-FEŻ għas-sena 2014 qed jiġi stabbilit
 għal EUR 3 100 000 000 fir-rigward tal-Kummissjoni, u
 għal EUR 150 000 000 fir-rigward tal-Bank Ewropew
 tal-Investiment.
 Artikolu 3
 Il-kontribuzzjonijiet individwali
 għall-FEŻ li jridu jitħallsu mill-Istati Membri lill-Kummissjoni
 u lill-Bank Ewropew tal-Investiment bħala l-ewwel rata ta' pagament
 għall-2014 huma stabbiliti fit-tabella fl-Anness.
 Artikolu 4
 Din id-Deċiżjoni hija indirizzata
 lill-Istati Membri.
 Magħmul fi Brussell,
 Għall-Kunsill
 Il-President
 ANNESS
 L-ewwel rata ta' pagament
 tal-Kontribuzzjonijiet tal-FEŻ għall-2013 (f'eluf ta' euro)
 || || Tifsira || Tifsira || l-ewwel rata ta' pagament
 || || 9 || 10 || mħallas lill- || mħallas lill-
 || STATI MEMBRI || FEŻ || FEŻ || BEI || il-Kummissjoni
 || || % || % || 9 FEŻ || 10 FEŻ
 || IL-BELĠJU || 3,92 || 3,53 || 0 || 70 600
 || ID-DANIMARKA || 2,14 || 2,00 || 0 || 40 000
 || IL-ĠERMANJA || 23,36 || 20,50 || 0 || 410 000
 || IL-GREĊJA || 1,25 || 1,47 || 0 || 29 400
 || SPANJA || 5,84 || 7,85 || 0 || 157 000
 || FRANZA || 24,30 || 19,55 || 0 || 391 000
 || L-IRLANDA || 0,62 || 0,91 || 0 || 18 200
 || L-ITALJA || 12,54 || 12,86 || 0 || 257 200
 || IL-LUSSEMBURGU || 0,29 || 0,27 || 0 || 5 400
 || IL-PAJJIŻI L-BAXXI || 5,22 || 4,85 || 0 || 97 000
 || L-AWSTRIJA || 2,65 || 2,41 || 0 || 48 200
 || IL-PORTUGALL || 0,97 || 1,15 || 0 || 23 000
 || IL-FINLANDJA || 1,48 || 1,47 || 0 || 29 400
 || L-ISVEZJA || 2,73 || 2,74 || 0 || 54 800
 || IR-RENJU UNIT || 12,69 || 14,82 || 0 || 296 400
 || Subtotal EUR-15 || 100 || 96,38 || 0 || 1 927 600
 || IL-BULGARIJA || || 0,14 || || 2 800
 || IR-REPUBBLIKA ĊEKA || || 0,51 || || 10 200
 || L-ESTONJA || || 0,05 || || 1 000
 || ĊIPRU || || 0,09 || || 1 800
 || IL-LATVJA || || 0,07 || || 1 400
 || IL-LITWANJA || || 0,12 || || 2,400
 || L-UNGERIJA || || 0,55 || || 11 000
 || MALTA || || 0,03 || || 600
 || IL-POLONJA || || 1,30 || || 26 000
 || IR-RUMANIJA || || 0,37 || || 7 400
 || IS-SLOVENJA || || 0,18 || || 3 600
 || IS-SLOVAKKJA || || 0,21 || || 4 200
 || Subtotal EUR-12 || || 3,62 || || 72 400
 || TOTAL EUR-27 || 100 || 100 || || 2 000 000


type: contracts

text:
 Aviso jurídico importante
 |
 22004A1228(01)
 Acuerdo entre la Comunidad Europea y el Gobierno de Ucrania sobre el Comercio de determinados productos siderúrgicos
 Diario Oficial n° L 384 de 28/12/2004 p. 0023 - 0040
 Acuerdoentre la Comunidad Europea y el Gobierno de Ucrania sobre el Comercio de determinados productos siderúrgicosLA COMUNIDAD EUROPEA, en lo sucesivo denominada "la Comunidad",por una parte, yEL GOBIERNO DE UCRANIA, por otra, en conjunto denominados "las Partes",Considerando lo siguiente:HAN CONVENIDO EN LO SIGUIENTE:Artículo 11. El presente Acuerdo se aplicará al comercio de los productos siderúrgicos enumerados en el anexo I del presente Acuerdo originarios de las Partes.2. El comercio de los productos siderúrgicos que no figuran en el anexo I no estará sujeto a límites cuantitativos y se regirá por las disposiciones pertinentes del Acuerdo de colaboración y cooperación, en especial las relativas a los procedimientos antidumping y las medidas de salvaguardia.3. En el caso de un asunto que no esté cubierto por el presente Acuerdo, serán aplicables las disposiciones pertinentes del Acuerdo de colaboración y cooperación.Artículo 21. Las Partes acuerdan establecer y mantener durante el período de validez del presente Acuerdo arreglos cuantitativos que fijen los límites establecidos en el anexo II del presente Acuerdo para las exportaciones ucranias a la Comunidad de los productos establecidos en el anexo I. Tales exportaciones estarán sujetas a un sistema de doble control según lo especificado en el Protocolo A del presente Acuerdo (en lo sucesivo denominado "Protocolo A").2. Las Partes reiteran su compromiso de lograr la liberalización completa del comercio por lo que se refiere a los productos siderúrgicos enumerados en el anexo I tan pronto como se hayan establecido las condiciones.3. Para los grupos de productos incluidos en el anexo I, las cantidades cubiertas por autorizaciones de importación expedidas por la Comunidad con arreglo a la Decisión 2003/893/CE del Consejo, de 15 de diciembre de 2003, a partir del 1 de enero de 2004 hasta la entrada en vigor de el presente Acuerdo, se deducirán de los límites cuantitativos establecidos en el anexo II.4. Se autorizarán las importaciones de cantidades que sobrepasen las mencionadas en el anexo II cuando la imposibilidad para la industria comunitaria de cubrir la demanda interna provoque un déficit en el suministro de uno o más de los productos mencionados en el anexo I. Se celebrarán inmediatamente consultas a petición de cualquiera de las Partes para determinar el nivel de déficit. Una vez finalizadas las consultas, y sobre la base de pruebas objetivas, la Comunidad pondrá en marcha sus procedimientos internos para incrementar las cantidades establecidas en el anexo II.5. Cualquiera de las Partes podrá, en cualquier momento, solicitar consultas referentes a:- el nivel de los límites cuantitativos fijados en el anexo II, cuando las condiciones con respecto a los productos mencionados en el anexo I se hayan deteriorado o hayan mejorado de manera significativa,- la posibilidad de transferir a otros grupos las cantidades no utilizadas de los grupos de productos escasamente utilizados.Artículo 31. Las importaciones en el territorio aduanero de la Comunidad para el despacho a consumo de los productos siderúrgicos mencionados en el anexo I estarán sujetas a la presentación de una licencia de exportación expedida por las autoridades de Ucrania y de un certificado de origen con arreglo a lo dispuesto en el Protocolo A.2. Las importaciones en el territorio aduanero de la Comunidad de los productos mencionados en el anexo I no estarán sujetas a los límites cuantitativos fijados en el anexo II, siempre que su destino declarado sea su reexportación fuera de la Comunidad con o sin transformación, en el marco del sistema administrativo de control existente en la Comunidad.Artículo 41. Para que el sistema de doble control sea lo más eficaz posible y reducir al mínimo las posibilidades de incumplimiento y de elusión:- las autoridades comunitarias informarán a las de Ucrania, a más tardar el 28 de cada mes, acerca de las autorizaciones de importación expedidas durante el mes anterior,- las autoridades de Ucrania informarán a la Comunidad, a más tardar el 28 de cada mes, acerca de las licencias de exportación expedidas durante el mes anterior.En caso de discrepancias significativas, y teniendo en cuenta el factor tiempo en relación con dicha información, cada Parte podrá solicitar la celebración de consultas, que se iniciarán inmediatamente.2. Sin perjuicio de lo dispuesto en el apartado 1, y a fin de garantizar una aplicación eficaz del presente Acuerdo, las Partes acuerdan tomar las medidas necesarias para prevenir, investigar y adoptar todas las disposiciones legales o administrativas necesarias en caso de elusión mediante trasbordo, cambio de itinerario, declaración falsa sobre el país o el lugar de origen, falsificación de documentos, declaración falsa sobre las cantidades, la designación o la clasificación de las mercancías o cualquier otro procedimiento. Por consiguiente, las Partes acuerdan establecer las disposiciones legales y los procedimientos administrativos necesarios con miras a tomar medidas eficaces contra tal elusión, entre ellas la adopción de medidas correctoras jurídicamente vinculantes contra los exportadores y/o importadores implicados.3. En caso de que, basándose en la información disponible, una de las Partes considere que se están eludiendo las disposiciones del presente Acuerdo, podrá solicitar de la otra Parte la celebración de consultas, que se iniciarán inmediatamente.4. En tanto no se llegue a un resultado en las consultas contempladas en el apartado 3, el Gobierno de Ucrania adoptará, con carácter cautelar y a instancias de la Comunidad, las medidas necesarias para garantizar que los ajustes de los límites cuantitativos que se convengan en las consultas contempladas en el apartado 3 puedan efectuarse para un año civil durante el cual se haya presentado la solicitud de consultas con arreglo al apartado 3, o para el año siguiente si se hubiere agotado el contingente para el año en curso, siempre que se hubiere probado claramente la elusión.5. Si las Partes no pudieran llegar a un acuerdo satisfactorio en el curso de las consultas a que se refiere el apartado 3, la Comunidad podrá imputar las cantidades correspondientes a los límites cuantitativos establecidos en el anexo II, cuando existan elementos de prueba suficientes de que los productos mencionados en el anexo I originarios de Ucrania se han importado eludiendo las disposiciones del presente Acuerdo.6. Si las Partes no pudieran llegar a un acuerdo satisfactorio en el curso de las consultas a que se refiere el apartado 3, la Comunidad podrá rechazar la importación de los productos en cuestión, cuando existan elementos de prueba suficientes de que se ha realizado una declaración falsa sobre las cantidades, la designación o la clasificación de los productos.7. Las Partes acuerdan cooperar plenamente para prevenir y resolver eficazmente todos los problemas derivados de la inobservancia de las disposiciones del presente Acuerdo.Artículo 51. Los límites cuantitativos establecidos en el presente Acuerdo para las importaciones en la Comunidad de productos siderúrgicos originarios de Ucrania no serán repartidos por la Comunidad en cuotas regionales.2. Las Partes cooperarán para prevenir cambios súbitos y perjudiciales en las corrientes comerciales tradicionales de importaciones en la Comunidad. Si se produjere un cambio súbito y perjudicial en las corrientes comerciales tradicionales (como una concentración regional o la pérdida de clientes habituales) la Comunidad podrá solicitar la celebración de consultas a fin de encontrar una solución satisfactoria al problema. Dichas consultas deberán celebrarse inmediatamente.3. Ucrania procurará escalonar las exportaciones a la Comunidad de los productos siderúrgicos mencionados en el anexo I de la manera más uniforme posible a lo largo del año. Si se produjere un aumento súbito y perjudicial de las importaciones, la Comunidad podrá solicitar la celebración de consultas a fin de encontrar una solución satisfactoria al problema. Dichas consultas deberán celebrarse inmediatamente.4. Además de la obligación contenida en el apartado 3, y sin perjuicio de las consultas previstas por el apartado 7 del artículo 2, cualquiera de las Partes podrá solicitar la celebración de consultas una vez que las licencias expedidas por las autoridades ucranias hayan alcanzado el 90 % de los límites cuantitativos. Dichas consultas deberán celebrarse inmediatamente. Hasta que se conozca el resultado de tales consultas las autoridades ucranias podrán seguir expidiendo licencias de exportación para los productos establecidos en el anexo I siempre que no se excedan las cantidades establecidas en el anexo II.Artículo 61. En caso de que cualquier producto contemplado por el presente Acuerdo se importe de Ucrania en la Comunidad en condiciones que causen, o puedan causar, un grave perjuicio a los fabricantes comunitarios de productos similares, la Comunidad suministrará a Ucrania toda la información pertinente con vistas a encontrar una solución aceptable para ambas Partes. Las Partes iniciarán consultas inmediatamente.2. En caso de que las consultas mencionadas en el apartado 1 no lleven a un acuerdo en un plazo de 30 días tras la solicitud de consultas por parte de la Comunidad, ésta podrá ejercer el derecho a actuar en relación con las medidas de salvaguardia de conformidad con las disposiciones del Acuerdo de colaboración y cooperación.3. No obstante las disposiciones del presente Acuerdo, seguirá siendo aplicable el artículo 19 del Acuerdo de colaboración y cooperación.Artículo 71. La clasificación de los productos cubiertos por el presente Acuerdo se basa en el arancel y la nomenclatura combinada de la Comunidad (en lo sucesivo "nomenclatura combinada" o, en abreviatura, "NC"). Cualquier modificación de la nomenclatura combinada (NC) efectuada con arreglo a los procedimientos vigentes en la Comunidad en relación con los productos enumerados en el anexo I o cualquier decisión relativa a la clasificación de las mercancías no tendrá por efecto la reducción de los límites cuantitativos establecidos en el anexo II.2. El origen de los productos cubiertos por el presente Acuerdo se determinará de conformidad con la normativa vigente en la Comunidad. Se comunicará al Gobierno de Ucrania cualquier modificación de estas normas de origen, que no podrá redundar en una reducción de los límites cuantitativos del presente Acuerdo. Los procedimientos de control del origen de los mencionados productos figuran en el Protocolo A.Artículo 81. Sin perjuicio del intercambio periódico de información sobre las licencias de exportación y las autorizaciones de importación de conformidad con el apartado 1 del artículo 4 del presente Acuerdo, las Partes acuerdan intercambiar a intervalos apropiados los datos estadísticos de que dispongan sobre los productos mencionados en el anexo I, teniendo en cuenta los períodos más breves que requiere la preparación de esa información, que abarcará las licencias de exportación y las autorizaciones de importación expedidas de conformidad con el artículo 3 del presente Acuerdo, así como las estadísticas sobre importación y exportación de los productos en cuestión.2. Cualquiera de las Partes podrá solicitar la celebración de consultas en caso de que exista alguna discrepancia significativa en relación con la información intercambiada.Artículo 91. Sin perjuicio de las disposiciones relativas a las consultas previstas en caso de circunstancias específicas en los artículos anteriores, se celebrarán consultas sobre cualquier problema relacionado con la aplicación del presente Acuerdo a solicitud de cualquiera con el propósito de resolver las discrepancias entre las Partes.2. En los casos en que el presente Acuerdo prevé la celebración inmediata de consultas, las Partes contratantes se comprometen a utilizar todos los medios razonables para proceder a su celebración.3. Todas las demás consultas se regirán por las disposiciones siguientes:- toda solicitud de consultas se notificará por escrito a la otra Parte,- cuando proceda, la solicitud de consultas irá seguida, en un plazo razonable, de un informe en el que se expliquen los motivos para la celebración de dichas consultas,- las consultas se iniciarán dentro del mes siguiente a la fecha de la solicitud,- las consultas deberán tender a llegar a un resultado mutuamente aceptable en el plazo de un mes desde el momento de su inicio, a menos que dicho plazo se prorrogue por consenso entre las Partes.Artículo 101. El presente Acuerdo entrará en vigor el día de su firma. Será aplicable hasta el de 31 de diciembre de 2004 supeditándose a cualquier modificación acordada por las Partes y a menos que alguna de ellas lo denuncie de conformidad con las disposiciones del apartado 3 del presente artículo.2. Cualquiera de las Partes podrá proponer en todo momento modificaciones al presente Acuerdo, que requerirán el consentimiento de ambas Partes y surtirán efecto según lo acordado por ellas.3. Cualquiera de las Partes podrá denunciar el presente Acuerdo con un preaviso de por lo menos seis meses. En tal caso, el Acuerdo expirará al final del plazo de preaviso y los límites cuantitativos establecidos en el anexo II del presente Acuerdo se reducirán proporcionalmente hasta la fecha en que surta efecto la denuncia, a menos de decisión contraria de las Partes de común acuerdo.4. Los anexos I y II, las declaraciones 1, 2, 3 y 4, el acta aprobada y el Protocolo A adjuntos al presente Acuerdo formarán parte integrante del mismo.Artículo 11El presente Acuerdo se redacta, en doble ejemplar, en lenguas alemana, checa, danesa, eslovaca, eslovena, española, estonia, finesa, francesa, griega, húngara, inglesa, italiana, letona, lituana, maltesa, neerlandesa, polaca, portuguesa, sueca y ucrania, siendo cada uno de estos textos igualmente auténtico.Hecho en Bruselas, elV Bruselu dneUdfærdiget i Bruxelles denGeschehen zu Brüssel amBrüsselis'Eγινε στην Βρυξέλλες, στιςDone at Brussels,Fait à Bruxelles, leFatto a Bruxelles, addìBriselē,Priimta BriuselyjeKelt Brüsszelben,Magħmul fi Brussel,Gedaan te Brussel,Sporządzono w Brukseli, dniaFeito em Bruxelas,V BruseliV Bruslju,Tehty BrysselissäUdfärdat i Bryssel denВчинено в м.Por la Comunidad EuropeaZa Evropské společenstvíFor Det Europæiske FællesskabFür die Europäische GemeinschaftEuroopa Ühenduse nimelΓια την Eυρωπαϊκή KoινóτηταFor the European CommunityPour la Communauté européennePer la Comunità europeaEiropas Kopienas vārdāEuropos bendrijos varduAz Európai Közösség részérőlGħall-Komunità EwropeaVoor de Europese GemeenschapW imieniu Wspólnoty EuropejskiejPela Comunidade EuropeiaZa Európske spoločenstvoZa Evropsko skupnostEuroopan yhteisön puolestaFör Europeiska gemenskapenЗа Eвропейське СпiвтовариствоЗа Кабiнет Мiнiстрiв Украïни--------------------------------------------------


text:
 22.8.2019
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 219/10
 DECIZIA NR. 198/2017 A COMITETULUI MIXT AL SEE
 din 27 octombrie 2017
 de modificare a anexei II (Reglementări tehnice, standarde, încercări și certificare) și a anexei IV (Energia) la Acordul privind SEE [2019/1361]
 COMITETUL MIXT AL SEE,
 având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European („Acordul privind SEE”), în special articolul 98,
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul (UE) 2016/2282 al Comisiei din 30 noiembrie 2016 de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1275/2008, (CE) nr. 107/2009, (CE) nr. 278/2009, (CE) nr. 640/2009, (CE) nr. 641/2009, (CE) nr. 642/2009, (CE) nr. 643/2009, (UE) nr. 1015/2010, (UE) nr. 1016/2010, (UE) nr. 327/2011, (UE) nr. 206/2012, (UE) nr. 547/2012, (UE) nr. 932/2012, (UE) nr. 617/2013, (UE) nr. 666/2013, (UE) nr. 813/2013, (UE) nr. 814/2013, (UE) nr. 66/2014, (UE) nr. 548/2014, (UE) nr. 1253/2014, (UE) 2015/1095, (UE) 2015/1185, (UE) 2015/1188, (UE) 2015/1189 și (UE) 2016/2281 cu privire la utilizarea toleranțelor în procedurile de verificare (1) trebuie încorporat în Acordul privind SEE.
 (2)
 Anexele II și IV la Acordul privind SEE ar trebui modificate în consecință,
 ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
 Articolul 1
 În anexa II la Acordul privind SEE, capitolul IV se modifică după cum urmează:
 1.
 La punctele 6d [Regulamentul (UE) nr. 327/2011 al Comisiei], 8 [Regulamentul (CE) nr. 1275/2008 al Comisiei], 12 [Regulamentul (CE) nr. 278/2009 al Comisiei], 13 [Regulamentul (CE) nr. 640/2009 al Comisiei], 14 [Regulamentul (CE) nr. 641/2009 al Comisiei] și 15 [Regulamentul (CE) nr. 642/2009 al Comisiei] se adaugă următorul text:
 „—
 32016 R 2282: Regulamentul (UE) 2016/2282 al Comisiei din 30 noiembrie 2016 (JO L 346, 20.12.2016, p. 51).”
 2.
 La punctele 6a [Regulamentul (UE) nr. 206/2012 al Comisiei], 6b [Regulamentul (UE) nr. 1015/2010 al Comisiei], 6c [Regulamentul (UE) nr. 1016/2010 al Comisiei], 6e [Regulamentul (UE) nr. 932/2012 al Comisiei], 6f [Regulamentul (UE) nr. 547/2012 al Comisiei], 6h [Regulamentul (UE) nr. 548/2014 al Comisiei], 6i [Regulamentul (UE) nr. 617/2013 al Comisiei], 6j [Regulamentul (UE) nr. 666/2013 al Comisiei], 6k [Regulamentul (UE) nr. 66/2014 al Comisiei], 6l [Regulamentul (UE) nr. 1253/2014 al Comisiei], 6m [Regulamentul (UE) 2015/1185 al Comisiei], 6n [Regulamentul (UE) 2015/1189 al Comisiei], 6o [Regulamentul (UE) 2015/1095 al Comisiei], 6p [Regulamentul (UE) 2015/1188 al Comisiei], 6q [Regulamentul (UE) 2016/2281 al Comisiei], 9 [Regulamentul (CE) nr. 107/2009 al Comisiei] și 16 [Regulamentul (CE) nr. 643/2009 al Comisiei] se adaugă următorul text:
 „, astfel cum a fost modificat prin:
 —
 32016 R 2282: Regulamentul (UE) 2016/2282 al Comisiei din 30 noiembrie 2016 (JO L 346, 20.12.2016, p. 51).”
 Articolul 2
 Anexa IV la Acordul privind SEE se modifică după cum urmează:
 1.
 La punctele 26e [Regulamentul (UE) nr. 327/2011 al Comisiei], 31 [Regulamentul (CE) nr. 1275/2008 al Comisiei], 35 [Regulamentul (CE) nr. 278/2009 al Comisiei], 36 [Regulamentul (CE) nr. 640/2009 al Comisiei], 37 [Regulamentul (CE) nr. 641/2009 al Comisiei] și 38 [Regulamentul (CE) nr. 642/2009 al Comisiei] se adaugă următorul text:
 „—
 32016 R 2282: Regulamentul (UE) 2016/2282 al Comisiei din 30 noiembrie 2016 (JO L 346, 20.12.2016, p. 51).”
 2.
 La punctele 26b [Regulamentul (UE) nr. 206/2012 al Comisiei], 26c [Regulamentul (UE) nr. 1015/2010 al Comisiei], 26d [Regulamentul (UE) nr. 1016/2010 al Comisiei], 26f [Regulamentul (UE) nr. 932/2012 al Comisiei], 26g [Regulamentul (UE) nr. 547/2012 al Comisiei], 26i [Regulamentul (UE) nr. 548/2014 al Comisiei], 26j [Regulamentul (UE) nr. 617/2013 al Comisiei], 26k [Regulamentul (UE) nr. 666/2013 al Comisiei], 26l [Regulamentul (UE) nr. 66/2014 al Comisiei], 26m [Regulamentul (UE) nr. 1253/2014 al Comisiei], 26n [Regulamentul (UE) 2015/1185 al Comisiei], 26o [Regulamentul (UE) 2015/1189 al Comisiei], 26p [Regulamentul (UE) 2015/1095 al Comisiei], 26q [Regulamentul (UE) 2015/1188 al Comisiei], 26r [Regulamentul (UE) 2016/2281 al Comisiei], 32 [Regulamentul (CE) nr. 107/2009 al Comisiei] și 39 [Regulamentul (CE) nr. 643/2009 al Comisiei] se adaugă următorul text:
 „, astfel cum a fost modificat prin:
 —
 32016 R 2282: Regulamentul (UE) 2016/2282 al Comisiei din 30 noiembrie 2016 (JO L 346, 20.12.2016, p. 51).”
 Articolul 3
 Textele Regulamentului (UE) 2016/2282 în limbile islandeză și norvegiană, care urmează să fie publicate în suplimentul SEE la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, sunt autentice.
 Articolul 4
 Prezenta decizie intră în vigoare la 28 octombrie 2017, cu condiția să se fi efectuat toate notificările prevăzute la articolul 103 alineatul (1) din Acordul privind SEE (*1), sau la data intrării în vigoare a Deciziei nr. 142/2017 a Comitetului mixt al SEE din 7 iulie 2017 (2), oricare dintre acestea este ulterioară.
 Articolul 5
 Prezenta decizie se publică în secțiunea SEE și în suplimentul SEE ale Jurnalului Oficial al Uniunii Europene.
 Adoptată la Bruxelles, 27 octombrie 2017.
 Pentru Comitetul mixt al SEE
 Președintele
 Sabine MONAUNI
 (1) JO L 346, 20.12.2016, p. 51.
 (*1) Nu au fost semnalate obligații constituționale.
 (2) JO L 128, 16.5.2019, p. 41.


type: wikipedia

text:
Οι Κυπριακές Αερογραμμές (Cyprus Airways) είναι ο κρατικός αερομεταφορέας της Κύπρου. Τα κεντρικά γραφεία της εταιρείας είναι στη Λαρνακα, ενώ η βάση της είναι ο Διεθνής Αερολιμένας Λάρνακας. Ιδρύθηκαν το 2016
 Ιστορία των Κ.Α.
 Οι Κυπριακές Αερογραμμές ιδρύθηκαν στις 24 Σεπτεμβρίου 1947 από την αποικιακή κυβέρνηση της Κύπρου (με ποσοστό μετοχών 22,45%), την British European Airways (BEA) (με ποσοστό μετοχών 44,9%) και άλλους ιδιωτικούς επενδυτές (με ποσοστό μετοχών 32,65%). Οι δραστηριότητές της ξεκίνησαν στις 19 Απριλίου 1948. Αρχικά, 3 αεροσκάφη τύπου Douglas DC-3 21 θέσεων χρησιμοποιούνταν σε πτήσεις από την Λευκωσία πρός Αθήνα, Λονδίνο, Βυρητό, Κάιρο, Χάιφα, Κωνσταντινούπολη, Αλεξάνδρια και Ρώμη.
 Μέσα στα επόμενα 3 χρόνια, καθώς η επιβατική κίνηση και τα έσοδα της εταιρίας αυξάνωνταν, εισήχθησαν στο στόλο ακόμα 3 Douglas DC-3, καθώς και 6 νέεοι προορισμοί προς Χαρτούμ (μέσω Ουάντι Χάιφα), Κουβέιτ, Μπαχρέιν, Βαγδάτη, Λύντα και Αμμάν. Στις αρχές της δεκαετίας του 50' ανοίγονται νέοι προορισμοί και νέα αεροσκάφη παραλαμβάνονται από τις Κ.Α. (ενοικιαζόμενα DH-Comet από την BEA).
 Με την εγκαθίδρυση της Κυπριακής Δημοκρατίας το 1960 παραλαμβάνει η Κυπριακή Κυβέρνηση, υπό την προεδρία του Αρχιεπισκόπου Μακαρίου Γ', το 53,2% των μετοχών, καθώς η BEA κατέχει το 22,7% και ιδιώτες επενδυτές το υπόλοιπο ποσοστό.
 Το 1965 ενοικιάζονται 2 Viscount 806 από την BEA για περιφεριακούς προορισμούς, όπως Βυρητός, Τελ Αβίβ, Ιερουσαλήμ και Κάιρο. Την ίδια χρονιά αποκτά η εταιρία το δικό της λογότυπο, καθώς τα DH-Comet ξεκινούν το δρομολόγιο Λευκωσία - Αθήνα - Ρώμη - Λονδίνο.
 Το 1968 φεύγουν τα DH-Comet από το στόλο της εταιρίας και έρχονται τα Trident-Two. Παράλληλα, έχουν κατατεθεί παραγγελίες για ακόμα 2 αεροσκάφη Trident-Two, που με την παράδοσή τους εγκατέλειψαν τον στόλο τα Viscount 806.
 Το 1973 παραδόθηκαν άλλα 2 Trident-Two και τον Μάιο του 1974 ένα ενοικιαζόμενο από την BEA BACI-II. Το δρόμολόγιο Λευκωσία - Λονδίνο γίνεται πλέον κατευθείαν, καθώς νέοι προορισμοί προς Φρανκφούρτη, Μάνστεστερ, Βρυξέλλες και Παρίσι εντάσσονται στους προορισμούς.
 Τον Ιούλιο 1974, εξαιτίας της εισβολής των τουρκικών στρατευμάτων στην Κύπρο, έχασαν την βάση της Λευκωσίας καθώς και κάποια αεροσκάφη Trident Two που δέχθηκαν εχθρικά πυρά. Στις 8 Φεβρουαρίου 1975 οι Κ.Α. ξεκίνησαν πάλι πτήσεις από την Λάρνακα με 2 Viscount ενοικιαζόμενα από την BEA πρός Βηρυτό, Τελ Αβίβ και Αθήνα, ενώ τον Ιούνιο της ίδιας χρονίας εντάσσονται ακόμα 2 Viscount στο στόλο.
 Τον Αύγουστο του 1975 εντάσσονται ακόμα 2 DC-9 που ενοικιάστηκαν από την Douglas και επαναρχίζουν οι πτήσεις προς Λονδίνο με ενδιάμεση στάση στη Θεσσαλονίκη, μέχρι τον Απρίλιο του 1976 που αντικαταστήθηκαν από τα DC-8 και εκτελούσαν πλέον το δρομολόγιο κατευθείαν. Προς τα τέλη του 1976 παρήγγειλε η εταιρία 2 BACI-II 537 τα οποία παραδόθηκαν στα τέλη του 1977 και αρχές του 1978.
 Τη δεκατία του 1980 εισήχθησαν στο στόλο 4 Boeing 707, 3 BACI-II και 1 CL-44. Ταυτόχρονα, πουλάει η BEA σχεδόν όλο της το μερίδιο μετοχών στην Κυπριακή Κυβέρνηση, η οποία τώρα κατέχει το 70,86%, ιδιώτες επενδυτές κατέχουν το 24,14% και η BEA μένει με 5%. Την ίδια δεκαετία έγιναν παραγγελείες για 2 Α310, τα οποία παραδόθηκαν το 1984, και λίγο αργότερα έγιναν παραγγελείες και για 4 Α320 με προϋπόθεση ακόμα 4.
 Τον Μάρτιο του 1985 παραγγέλονται άλλα 2 Α310 και τον Φεβρουάριο του 1989 άλλο 1 Α320.
 Το Μάιο του 1989 παραλαμβάνεται το πρώτο Α320 και τον Μάρτιο του 1993 το τελευταίο.
 Τον Ιούνιο του 1991 η εταιρία αποφασίζει να ανανεώσει πλήρως τα αεροσκάφη, αναπροσαρμόζοντας το εσωτερικό της καμπίνας, επανασχεδιάζοντας τις στολές των Ιπτάμενων Φροντιστών και αλλάζοντας το λογότυπο. Κατά την περίοδο αυτή η Κυπριακή Κυβέρνηση κατέχει το 80,49% των μετοχών, ενώ το υπόλοιπο 19,54% βρίσκεται στα χέρια ιδιώτων επενδυτών.
 Το 1992 ίδρυσαν και λειτουργούσαν μέχρι τον Νοέμβριο του 2010 μια θυγατρική εταιρεία, την Eurocypria Airlines, ώστε να κατέχει μεγαλύτερο μερίδιο σε ναυλωμένες πτήσεις από και προς την Κύπρο.
 Με την νέα χιλιετία ανανεώνονται τα αεροσκάφη με την εγκατάσταση ψυχαγωγικού προγράμματος (IFE) στα Α320 και το 2002 αλλάζει και πάλι το λογότυπο, καθώς επίσης ξεκινάει και η χρήση των διαδικτυακών υπηρεσιών. Το 2002, ίδρυσαν την Hellas Jet στην Ελλάδα (της οποίας κατείχαν το 75% των μετοχών), η οποία μέχρι τον Μάϊο του 2005 εκτελούσε τακτικές δρομολογημένες πτήσεις προς Λονδίνο/Heathrow, Λονδίνο/Gatwick, Manchester, Παρίσι, Βρυξέλλες και Ζυρίχη από την Αθήνα, ενώ από τον Μάϊο του 2005 δραστηριοποιείται στις ναυλωμένες τουριστικές πτήσεις (charter) και σε ad-hoc ανοικιάσεις αεροσκαφών σε άλλες εταιρείες. Μετα από αρνητικά οικονομικά αποτελέσματα οι Κυπριακές Αερογραμμές αποφασίζουν να πουλήσουν την Hellas Jet στον τουριστικό όμιλο Air Miles. Την ίδια χρονία 2 νέα αεροσκάφη τύπου Α319 εντάσσονται στον στόλο της εταιρίας και τον Απρίλιο και Ιούλιο του 2003 προσγειώνονται στο Αεροδρόμιο της Λάρνακας 2 νέα αεροσκάφη τύπου Α330, τα οποία εξυπηρετούσαν προορισμούς όπως Λονδίνο, Άμστερνταμ και Παρίσι μέχρι το καλοκαίρι του 2011. Η χρήση τους κρίθηκε ασύμφορη από το διοικητικό συμβούλιο της εταιρίας και έτσι αποφασήσθηκε η 6μηνη ενοικίασή τους στο Υπουργείο Άμυνας του Ηνωμένου Βασιλείου για δικούς τους σκοπούς. Μετά τη λήξη της συμφωνίας αυτής, τα αεροσκάφη Α330 επέστρεψαν στον ιδιοκτήτη τους.
 Το Νοέμβριο του 2008 εντάσσεται στον στόλο ένα ακόμα νέο Α319, καθώς ξεκίνησε σιγά σιγά η αντικατάσταση των παλιών Α320 με καινούργια. Η ανανέωση του στόλου ολοκληρώθηκε τον Μάιο του 2011 με την παραλαβή ακόμα ενός Α319. Η εταιρία σήμερα διαθέτει στο στόλο της 2 Α319, 7 Α320 και 2 Α321, τα οποία παρελήφθησαν τον Ιούνιο και Αύγουστο του 2012.
 Οι Κυπριακές Αερογραμμές ανήκουν κατά 69.62% στην Κυπριακή Δημοκρατία, και κατά 30.38% σε ιδιώτες επενδυτές. Οι Κ.Α. έχουν συνάψει συμφωνίες συνεργασίας με τις Olympic Air (πτήσεις προς Αθήνα, Θεσσαλονίκη, Αλεξανδρούπολη, Χανιά, Χίο, Κέρκυρα, Ηράκλειο, Ιωάννινα, Καβάλα, Κεφαλονιά, Κω, Μυτιλήνη, Μύκονο, Ρόδο, Σάμο, Σαντορίνη, Ζάκυνθο, Τίρανα, Βελιγράδι και Βουκουρέστι), Aeroflot (πτήσεις προς Μόσχα), Gulf Air (πτήσεις προς Μπαχρέιν), Etihad (πτήσεις προς Αμπου Ντάπι), Virgin Atlantic (πτήσεις προς Νέα Υόρκη, Νιούαρκ, Βοστώνη και Λος Άντζελες), και TAROM (πτήσεις προς Βουκουρέστι).
 Κλείσιμο
 Στις 9 Ιανουαρίου 2015 η Ευρωπαϊκή Επιτροπή αποφάσισε ότι οι ενισχύσεις που λάμβανε η εταιρεία από κράτος ήταν ασυμβίβαστες και έτσι η εταιρεία έπρεπε να επιστρέψει τα χρήματα στο κράτος. Η εταιρεία όμως αντιμετώπιζε μεγάλα οικονομικά προβλήματα και αδυνατούσε να το πράξει. Έτσι, οι Κυπριακές Αερογραμμές οδηγήθηκαν σε κλείσιμο. Η τελευταία πτήση με κωδικό CY337 είχε δρομολόγιο από Αθήνα προς Λάρνακα. Το αεροπλάνο που εκτέλεσε την πτήση ήταν το μοναδικό ιδιόκτητο της εταιρείας με νηολόγιο 5B-DBB και προσγειώθηκε στη Λάρνακα στις 21:15 τοπική ώρα της 9ης Ιανουαρίου 2015.
 Ο στόλος των Κυπριακών Αερογραμμών (1949-2015)
 * 5 Hawker Siddeley HS-121 Trident
 5B-DAA
 5B-DAB
 5B-DAC
 5B-DAD
 5B-DAE
 * 4 British Aerospace BAC-111 "One-Eleven"
 5B-DAF
 5B-DAG
 5B-DAH
 5B-DAJ "Morphou"
 * 5 Boeing 707
 5B-DAK
 5B-DAL
 5B-DAM
 5B-DAO
 5B-DAP
 * 1 Canadair CL-44D4-1
 5B-DAN (Cargo)
 * 4 Airbus A310
 5B-DAQ "Soli"
 5B-DAR "Aepia"
 5B-DAS "Salamis"
 5B-DAX "Engomi"
 * 4 Airbus A319-100
 5B-DBO "Νikoklis"
 5B-DBP "Chalkanor"
 5B-DCF "Larnaca"
 5B-DCN "Limassol"
 * 14 Airbus A320-200
 5B-DAT "Praxandros"
 5B-DAU "Evelthon"
 5B-DAV "Kinyras"
 5B-DAW "Agapinor"
 5B-DBA "Evagoras"
 5B-DBB "Akamas"
 5B-DBC "Tefkros"
 5B-DBD "Onisilos"
 5B-DCG "Aphrodite"
 5B-DCH "Lefkosia"
 5B-DCJ "Amathus"
 5B-DCK "Pafos"
 5B-DCL "Pentadaktylos"
 5B-DCM "Troodos"
 * 2 Airbus A321-200
 5B-DCO "Apostolos Andreas"
 5B-DCP "Morfou"
 * 2 Airbus A330-200
 5B-DBS "Ammochostos"
 5B-DBT "Keryneia"
 Σύμβολο
 Ως σύμβολο των Κυπριακών Αερογραμμών είχε καθιερωθεί το ενδημικό αγρινό, χαρακτηριστικό στοιχείο της πανίδας της Κύπρου. Οι βασικοί χρωματισμοί ήταν το κίτρινο καί το βαθύ μπλε.
 Προορισμοί των Κ.Α.
 Ευρώπη
 Παρίσι-(Διεθνές Αεροδρόμιο Παρισιού Σαρλ ντε Γκωλ)
 Φρανκφούρτη-(Διεθνές Αεροδρόμιο Φρανκφούρτης)
 Μόναχο-(Munich Airport)
 Αθήνα-(Διεθνής Αερολιμένας Αθηνών «Ελευθέριος Βενιζέλος»)
 Θεσσαλονίκη-(Κρατικός Αερολιμένας Θεσσαλονίκης «Μακεδονία»)
 Ηράκλειο
 Άμστερνταμ-(Διεθνές Αεροδρόμιο Σκίπχολ)
 Μόσχα-(Sheremetyevo International Airport)
 Ζυρίχη-(Zurich Airport)
 Λονδίνο
 Stansted
 Μέση Ανατολή
 Τελ Αβίβ - Ben Gurion International Airport
 Βηρυτός - Beirut Rafic Hariri International Airport
 Κωδικοί των Κ.Α.
 Κωδικός ΙΑΤΑ: CY
 Κωδικός ICAO: CYP
 Callsign: Cyprus
 Παραπομπές
 Εξωτερικοί σύνδεσμοι
 Κυπριακές Αερογραμμές
 Οι στολές των αεροσυνοδών των Κυπριακών Αερογραμμών
 Μηχανικοί αεροσκαφών Κυπριακών Αερογραμμών
 Κυπριακές Αερογραμμές - Η ιστορία 69 ετών
 Έσκασε η βόμβα για τις Κυπριακές Αερογραμμές
 Ταφόπλακα στις Κυπριακές Αερογραμμές από την Κομισιόν
 Απόψε η τελευταία πτήση των Κυπριακών Αερογραμμών
 CY337: Η τελευταία πτήση των Κυπριακών Αερογραμμών
 Ένας χρόνος χωρίς ΚΑ - Η αεροπορική κίνηση και οι εξελίξεις
 Κυπριακές αεροπορικές εταιρείες


type: caselaw

text:
 24.4.2017
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 129/23
 15. veebruaril 2017 esitatud hagi – Apple Inc. vs. EUIPO – Apo International (apo)
 (Kohtuasi T-104/17)
 (2017/C 129/36)
 Hagiavalduse keel: inglise
 Pooled
 Hageja: Apple Inc. (Cupertino, California, Ühendriigid) (esindajad: solicitor J. Olsen ja solicitor P. Andreottola ning barrister G. Tritton,)
 Kostja: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)
 Teine menetluspool apellatsioonikojas: Apo International Co. Ltd (Taipei City, Taiwan)
 Andmed EUIPO menetluse kohta
 Vaidlusaluse kaubamärgi taotleja: apellatsioonikoja menetluse teine pool
 Vaidlusalune kaubamärk: sõnalist osa „apo“ sisaldav Euroopa Liidu kujutismärk – registreerimistaotlus nr 11 293 628
 Menetlus EUIPO-s: vastulausemenetlus
 Vaidlustatud otsus: EUIPO neljanda apellatsioonikoja 1. detsembri 2016. aasta otsus asjas R 698/2016-4
 Nõuded
 Hageja palub Üldkohtul:
 —
 tühistada vaidlustatud otsus;
 —
 rahuldada hageja nõue tühistada vaidlustatud otsus tervikuna;
 —
 mõista kohtukulud välja EUIPO-lt.
 Väited
 —
 Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b ja lõike 5 rikkumine;
 —
 Vaidlustatud otsuses on rikutud reformatio in peius põhimõtet;
 —
 Apellatsioonikoda eksis, kui leidis, et hõivamise kohta artikli 8 lõike 4 alusel esitatud väide ei ole põhjendatud.


text:
 Avis juridique important
 |
 22004A0828(02)
 Dohoda ve formě výměny dopisů mezi Evropským společenstvím a Pákistánem na základě článku XXVIII GATT 1994 o změně koncesí týkajících se rýže stanovených v plánu CXL ES přiloženém ke GATT 1994
 Official Journal L 279 , 28/08/2004 P. 0025 - 0028
 Dohoda ve formì výmìny dopisù mezi Evropským spoleèenstvím a Pákistánem na základì èlánku XXVIII GATT 1994 o zmìnì koncesí týkajících se rý3⁄4e stanovených v plánu CXL ES pøilo3⁄4eném ke GATT 1994A. Dopis SpoleèenstvíVá3⁄4ený pane,vycházejíc z jednání mezi Evropským spoleèenstvím (ES) a Pákistánem na základì èlánku XXVIII GATT 1994 o zmìnì koncesí týkajících se rý3⁄4e stanovených v plánu CXL ES pøilo3⁄4eném ke V1eobecné dohodì o clech a obchodu 1994 (GATT 1994), ES souhlasí s ní3⁄4e uvedenými závìry.Koneèný dovozní re3⁄4imCelní sazba na loupanou rý3⁄4i (kód KN 100620) je 65 EUR/t.Pokud jde o dovozní re3⁄4im pro loupanou rý3⁄4i (kódy KN 10062017 a 10062098) odrùd Kernel (Basmati), Basmati 370, Pusa Basmati a Super Basmati, je specifická vázaná celní sazba ES nulová. Za tím úèelem:bude zøízen hranièní kontrolní systém Spoleèenství zalo3⁄4ený na rozboru DNA; Pákistán bude aktivnì spolupracovat s ES pøi zøizování tohoto kontrolního systému a ES poskytne v této vìci pøimìøenou technickou pomoc,se rozumí, 3⁄4e se rý3⁄4e Basmati uvedených odrùd pìstuje v urèitých zemìpisných oblastech a 3⁄4e Pákistán bude rý3⁄4i Basmati chránit jako zemìpisné oznaèení. ES by uvítalo 3⁄4ádost o udìlení ochrany pro rý3⁄4i Basmati jako zemìpisné oznaèení podle naøízení Rady (ES) è. 2081/92 ze dne 14. èervence 1992 o ochranì zemìpisných oznaèení a oznaèení pùvodu zemìdìlských produktù a potravin(1). ES vyøídí ka3⁄4dou takovou 3⁄4ádost co nejrychleji. ES poskytne v této vìci ve1kerou nezbytnou technickou pomoc.Pøechodná úpravaNa dobu od 1. záøí 2004 do dne vstupu vý1e uvedeného kontrolního systému Spoleèenství v platnost zavede ES pøechodný re3⁄4im pro loupanou rý3⁄4i (kódy KN 10062017 a 10062098) uvedených odrùd zalo3⁄4ený na tìchto zásadách:V1eobecná celní sazba uplatòovaná ES je nulová. Pokud v1ak dojde k naru1ení trhu, povede ES jednání s pøíslu1nými pákistánskými orgány s cílem nalézt vhodné øe1ení. Nebude-li dosa3⁄4eno dohody, vyhrazuje si ES právo navrátit se k vázané celní sazbì 65 EUR/t na loupanou rý3⁄4i (kód KN 100620).ObecnìPro úèely této dohody:zavede ES oddìlené sazební polo3⁄4ky pro rý3⁄4i Basmati odrùd uvedených v dohodách s Indií a Pákistánem,pøíslu1né pákistánské orgány budou nadále vydávat osvìdèení o pravosti pøed vydáním dovozních povolení, a tedy bude zachován souèasný systém správy osvìdèení o pravosti.ES uznává, 3⁄4e Pákistán má pùvodní negociaèní práva, pokud jde o koncese uvedené v tomto dopise.Tuto dohodu schválí strany v souladu s vlastními postupy.Ustanovení této dohody jsou pou3⁄4itelná ode dne 1. záøí 2004 .Byl bych Vám vdìèen, kdybyste mohl potvrdit souhlas Va1í vlády s vý1e uvedeným.Pøijmìte prosím, vá3⁄4ený pane, uji1tìní o mé nejhlub1í úctì.Hecho en Bruselas, elV Bruselu dneUdfærdiget i Bruxelles, denGeschehen zu Brüssel amBrüssel,Έγινε>ISO_2> >ISO_7>στις>ISO_2> >ISO_7>Βρυξέλλες>ISO_2>, >ISO_7>στις>ISO_2>Done at Brussels,Fait à>ISO_2> Bruxelles, leFatto a Bruxelles, addì>ISO_2>Briselÿ>ISO_2>,Priimta Briuselyje,Kelt Brüsszelben,Magÿ>ISO_2>mula fi Brussel,Gedaan te Brussel,Sporzÿ>ISO_2>dzono w Brukseli, dniaFeito em Bruxelas,V BruseliV Bruslju,Tehty BrysselissäUtfärdat i Bryssel den>REFERENCE TO A GRAPHIC>Por la Comunidad EuropeaZa Evropské spoleèenstvί>ISO_2>For Det Europζiske FζllesskabFόr die Europδische GemeinschaftEuroopa άhenduse nimel>ISO_7>Για>ISO_2> >ISO_7>την>ISO_2> >ISO_7>Ευρωπαϊκή>ISO_2> >ISO_7>Κοινότητα>ISO_2>For the European CommunityPour la Communautι europιennePer la Comunità>ISO_2> europeaEiropas Kopienas v>ISO_4>à>ISO_2>rd>ISO_4>à>ISO_2>Europos bendrijos varduaz Európai Közösség részérõlG>ISO_3>±>ISO_2>all-Komunità>ISO_2> EwropeaVoor de Europese GemeenschapW imieniu Wspólnoty EuropejskiejPela Comunidade EuropeiaZa Európske spoloèenstvoza Evropsko skupnostEuroopan yhteisön puolestaPå Europeiska gemenskapens vägnar>REFERENCE TO A GRAPHIC>B. Dopis PákistánuVá3⁄4ený pane,mám tu èest potvrdit pøijetí Va1eho dopisu opatøeného dne1ním datem o tomto znìní: «Vycházejíc z jednání mezi Evropským spoleèenstvím (ES) a Pákistánem na základì èlánku XXVIII GATT 1994 o zmìnì koncesí týkajících se rý3⁄4e stanovených v plánu CXL ES pøilo3⁄4eném ke V1eobecné dohodì o clech a obchodu 1994 (GATT 1994), ES souhlasí s ní3⁄4e uvedenými závìry.Koneèný dovozní re3⁄4imCelní sazba na loupanou rý3⁄4i (kód KN 100620) je 65 EUR/t.Pokud jde o dovozní re3⁄4im pro loupanou rý3⁄4i (kódy KN 10062017 a 10062098) odrùd Kernel (Basmati), Basmati 370, Pusa Basmati a Super Basmati, je specifická vázaná celní sazba ES nulová. Za tím úèelem:bude zøízen hranièní kontrolní systém Spoleèenství zalo3⁄4ený na rozboru DNA; Pákistán bude aktivnì spolupracovat s ES pøi zøizování tohoto kontrolního systému a ES poskytne v této vìci pøimìøenou technickou pomoc,se rozumí, 3⁄4e se rý3⁄4e Basmati uvedených odrùd pìstuje v urèitých zemìpisných oblastech a 3⁄4e Pákistán bude rý3⁄4i Basmati chránit jako zemìpisné oznaèení. ES by uvítalo 3⁄4ádost o udìlení ochrany pro rý3⁄4i Basmati jako zemìpisné oznaèení podle naøízení Rady (ES) è. 2081/92 ze dne 14. èervence 1992 o ochranì zemìpisných oznaèení a oznaèení pùvodu zemìdìlských produktù a potravin(2). ES vyøídí ka3⁄4dou takovou 3⁄4ádost co nejrychleji. ES poskytne v této vìci ve1kerou nezbytnou technickou pomoc.Pøechodná úpravaNa dobu od 1. záøí 2004 do dne vstupu vý1e uvedeného kontrolního systému Spoleèenství v platnost zavede ES pøechodný re3⁄4im pro loupanou rý3⁄4i (kódy KN 10062017 a 10062098) uvedených odrùd zalo3⁄4ený na tìchto zásadách:V1eobecná celní sazba uplatòovaná ES je nulová. Pokud v1ak dojde k naru1ení trhu, povede ES jednání s pøíslu1nými pákistánskými orgány s cílem nalézt vhodné øe1ení. Nebude-li dosa3⁄4eno dohody, vyhrazuje si ES právo navrátit se k vázané celní sazbì 65 EUR/t na loupanou rý3⁄4i (kód KN 100620).ObecnìPro úèely této dohody:zavede ES oddìlené sazební polo3⁄4ky pro rý3⁄4i Basmati odrùd uvedených v dohodách s Indií a Pákistánem,pøíslu1né pákistánské orgány budou nadále vydávat osvìdèení o pravosti pøed vydáním dovozních povolení, a tedy bude zachován souèasný systém správy osvìdèení o pravosti.ES uznává, 3⁄4e Pákistán má pùvodní negociaèní práva, pokud jde o koncese uvedené v tomto dopise.Tuto dohodu schválí strany v souladu s vlastními postupy.Ustanovení této dohody jsou pou3⁄4itelná ode dne 1. záøí 2004 .Byl bych Vám vdìèen, kdybyste mohl potvrdit souhlas Va1í vlády s vý1e uvedeným.» Pákistán má tu èest potvrdit svùj souhlas s obsahem tohoto dopisu.Pøijmìte prosím, vá3⁄4ený pane, uji1tìní o mé nejhlub1í úctì.Done at Brussels,Hecho en Bruselas, elV Bruselu dneUdfærdiget i Bruxelles, denGeschehen zu Brüssel amBrüssel,Έγινε>ISO_2> >ISO_7>στις>ISO_2> >ISO_7>Βρυξέλλες>ISO_2>, >ISO_7>στις>ISO_2>Fait à>ISO_2> Bruxelles, leFatto a Bruxelles, addì>ISO_2>Briselÿ>ISO_2>,Priimta Briuselyje,Kelt Brüsszelben,Magÿ>ISO_2>mula fi Brussel,Gedaan te Brussel,Sporzÿ>ISO_2>dzono w Brukseli, dniaFeito em Bruxelas,V BruseliV Bruslju,Tehty BrysselissäUtfärdat i Bryssel den>REFERENCE TO A GRAPHIC>On behalf of PakistanEn nombre de PakistánZa PákistánPå Pakistans vegneIm Namen PakistansPakistani nimelΕξ>ISO_2> >ISO_7>ονόματος>ISO_2> >ISO_7>του>ISO_2> >ISO_7>Πακιστάν>ISO_2>Au nom du PakistanPer il PakistanPakist>ISO_4>ΰ>ISO_2>nas v>ISO_4>ΰ>ISO_2>rd>ISO_4>ΰ>ISO_2>Pakistano varduPakisztαn nevιbenG>ISO_3>±>ISO_2>an-nom tal-PakistanNamens PakistanW imieniu PakistanuPelo PaquistγoV mene PakistanuV imenu PakistanaPakistanin puolestaPε Pakistans vδgnar>REFERENCE TO A GRAPHIC>(1) Ϊψ. vμst. L 208, 24.7.1992, s. 1. Naψνzenν naposledy pozmμnμnι naψνzenνm (ES) θ. 806/2003 (Ϊψ. vμst. L 122, 16.5.2003, s. 1).(2) Ϊψ. vμst. L 208, 24.7.1992, s. 1. Naψνzenν naposledy pozmμnμnι naψνzenνm (ES) θ. 806/2003 (Ϊψ. vμst. L 122, 16.5.2003, s. 1).


text:
 Avis juridique important
 |
 22003D0096
 Besluit van het Gemengd Comité van de EER nr. 96/2003 van 11 juli 2003 tot wijziging van Protocol nr. 31 (Samenwerking op specifieke gebieden buiten de vier vrijheden) bij de EER-overeenkomst
 Publicatieblad Nr. L 272 van 23/10/2003 blz. 0034 - 0034
 Besluit van het Gemengd Comité van de EERnr. 96/2003van 11 juli 2003tot wijziging van Protocol nr. 31 (Samenwerking op specifieke gebieden buiten de vier vrijheden) bij de EER-overeenkomstHET GEMENGD COMITÉ VAN DE EER,Gelet op de Overeenkomst betreffende de Europese Economische Ruimte, aangepast bij het Protocol tot aanpassing van de Overeenkomst betreffende de Europese Economische Ruimte, hierna "de overeenkomst" genoemd, inzonderheid op de artikelen 86 en 98,Overwegende hetgeen volgt:(1) Protocol nr. 31 bij de overeenkomst werd gewijzigd bij Besluit nr. 85/2003 van het Gemengd Comité van de EER van 20 juni 2003(1).(2) Het is wenselijk de samenwerking tussen de partijen bij de overeenkomst uit te breiden tot Besluit nr. 451/2003/EG van het Europees Parlement en de Raad van 27 februari 2003 tot wijziging van Besluit nr. 253/2000/EG tot vaststelling van de tweede fase van het communautaire actieprogramma op onderwijsgebied "Socrates"(2),BESLUIT:Artikel 1In Protocol nr. 31 bij de overeenkomst wordt bij het derde streepje in artikel 4, lid 2, onder c) (Besluit nr. 253/2000/EG van het Europees Parlement en de Raad), het volgende toegevoegd:", zoals gewijzigd bij:- 32003 D 0451: Besluit nr. 451/2003/EG van het Europees Parlement en de Raad van 27 februari 2003 (PB L 69 van 13.3.2003, blz. 6).".Artikel 2Dit besluit treedt in werking op 12 juli 2003, op voorwaarde dat alle in artikel 103, lid 1, van de overeenkomst bedoelde kennisgevingen aan het Gemengd Comité van de EER(3) hebben plaatsgevonden.Artikel 3Dit besluit wordt bekendgemaakt in het EER-gedeelte van en het EER-supplement bij het Publicatieblad van de Europese Unie.Gedaan te Brussel, 11 juli 2003.Voor het Gemengd Comité van de EERDe voorzitterZ.D.H. Prins Nikolaus von Liechtenstein(1) PB L 257 van 9.10.2003, blz. 42.(2) PB L 69 van 13.3.2003, blz. 6.(3) Geen grondwettelijke vereisten aangegeven.


text:
 22.9.2012
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 287/40
 Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 20. júna 2012 — Cristina/Komisia
 (Vec F-83/11) (1)
 (Verejná služba - Verejné výberové konanie - Rozhodnutie výberovej komisie o nepripustení na hodnotiace skúšky - Opravné prostriedky - Žaloba podaná bez toho, aby sa počkalo na rozhodnutie o správnej sťažnosti - Prípustnosť - Osobitné podmienky pripustenia do výberového konania - Odborná prax súvisiaca s povahou pracovného miesta)
 2012/C 287/74
 Jazyk konania: francúzština
 Účastníci konania
 Žalobkyňa: Alma Yael Cristina (Brusel, Belgicko) (v zastúpení: S. Rodrigues, A. Blot a C. Bernard-Glanz, advokáti)
 Žalovaná: Európska komisia (v zastúpení: M. J. Currall a B. Eggers, splnomocnení zástupcovia)
 Predmet veci
 Verejná služba — Návrh na zrušenie rozhodnutia predsedu výberovej komisie výberového konania EPSO/AST/112/10 — Asistenti (AST 3) nepripustiť žalobkyňu na hodnotiace skúšky
 Výrok rozsudku
 1.
 Žaloba sa zamieta.
 2.
 Pani Cristina znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.
 (1) Ú. v. EÚ C 340, 19.11.2011, s. 41.