text:
Nummer 6 2002 - Gävle tingsrätt
 Månadens nyhetsblad innehåller i huvudsak uppgifter om och referat av ett urval av domar som meddelats under tiden den 14 maj - 13 juni 2002.
 Domstolen har under april meddelat 32 domar. Totalt antal domar under 2002 är 427. Under april har vidare 38 ansökningar har förklarats admissible och 1 236 inadmissible. 1 299 ansökningar har avskrivits. Totalt har under årets första fyra månader drygt 5 500 ansökningar avgjorts genom dom eller beslut.
 Semse Önen mot Turkiet
 (Ansökan nr. 22876/93, dom den 14 maj 2002)
 Även när staten inte visats ansvarig för dödande, stred bristande utredning mot artikel 2.
 Semse Önen, SÖ, för talan för egen räkning, för sina avlidna föräldrar, en avliden bror och för sina tio kvarlevande syskon rörande föräldrarnas och broderns död och utredningen därav. Familjen bodde i en by i sydöstra Turkiet där det sedan 1980-talet pågått våldsamma konflikter mellan statens säkerhetsstyrkor och PKK och dess anhängare. SÖ hävdade att föräldrarna och brodern dödats av vakter från en närbelägen by, medan staten hävdade att det var PKK som bar ansvaret. Kommissionen för mänskliga rättigheter fann att statens version av händelseförloppet visserligen inte var övertygande men fann det å andra sidan inte ställt utom allt tvivel att statens agenter var ansvariga för dödandet. Kommissionen fann emellertid att det fanns allvarliga brister i den inhemska utredningen och förklarade därför ansökan admissible. - SÖ åberopade i Europadomstolen artiklarna 2, 3, 6.1, 8, 13 och 14.
 Domstolen fann enhälligt att det inte fanns tillräckliga bevis för att föräldrarna och brodern dödats av säkerhetsvakterna på det sätt SÖ påstått och att det i detta hänseende därför inte skett någon kränkning av artikel 2. Dödsfallen hade emellertid inte varit föremål för en effektiv utredning, utan staten hade snarast utgått från att PKK var ansvarigt. Det hade därför i detta hänseende skett en kränkning av artikel 2. Påståendet att anfallet på deras hem och dödandet av föräldrarna och brodern innebar en omänsklig behandling av SÖ och hennes syskon utgjorde med hänsyn till att det inte visats att säkerhetsstyrkorna var ansvariga för anfallet inte heller någon kränkning av artikel 3. Att den bristande utredningen inneburit en omänsklig behandling och en kränkning av artikel 3 var en ny fråga som inte omfattades av kommissionens beslut om admissibility och domstolen saknade därför behörighet att pröva frågan. Frågan om rätt till domstolsprövning hängde samman med den bristande utredningen och när staten befunnits inte ha fullgjort sina skyldigheter fann domstolen med sex röster mot en att det även skett en kränkning av artikel 13. Domstolen fann slutligen enhälligt att det inte skett någon kränkning av artikel 8 eller artikel 14 i förening med artiklarna 2, 3, 6, 8 och 13.
 Stran Greek Refineries och Stratis Andreadis ./. Grekland, dom 1994-12-09
 Aytekin ./. Turkiet, dom 1998-09-23
 Gündem ./. Turkiet, dom 1998-05-25
 Çakici ./. Turkiet, dom 1999-07-08
 Domstolen har avgjort ytterligare två mål mot Turkiet med anknytning till förhållandena i sydöstra Turkiet och motsättningarna mellan staten och kurdiska frihetssträvanden:
 Yagmurdereli mot Turkiet
 (Ansökan nr. 29590/96, dom den 4 juni 2002)
 Domstolen fann i detta fall, där en person - jurist, författare och fil. dr. - fängslats för politiska tal i samband med antagandet av en ny antiterroristlag, med 6 röster mot 1, att det skett en kränkning av artikel 10. Domstolen fann vidare enhälligt att det skett en kränkning av artikel 6.1.
 Sadak m.fl. mot Turkiet
 (Ansökningar nr. 25144/94, 26149-26154/95 och 27100-27101/95, dom den 11 juni 2002)
 Domstolen fann enhälligt i det här målet, som gällde medlemmar i nationalförsamlingen och i "Demokratiska partiet", vilka dömts för bl.a. separatistisk propaganda, att det skett en kränkning av artikel 3 i protokoll nr. 1, genom att partiet upplösts och att de klagande därmed fråntagits sina platser i nationalförsamlingen och förbjudits fortsätta med politiska aktiviteter.
 D.G. mot Irland
 (Ansökan nr. 39474/98, dom den 16 maj 2002)
 Placering av underårig i fängelse stred mot artikel 5 men inte mot artikel 3.
 D G, född 1980, var från tvåårsåldern föremål för samhällsvård. 1984-1986 var han placerad på barnhem och därefter i en fosterfamilj. Placeringen upphörde 1991 p.g.a.
 D G:s beteende. 1993-1996 var han tvångsplacerad på ett pojkhem p.g.a. anklagelser om överfall. Även denna placering avbröts p.g.a. D G:s beteende och han fördes över till ett särskilt boende i UK, vilket också misslyckades. D G dömdes i november 1996 till nio månaders fängelse för skadegörelse, inbrott, mordbrand m.m. Det beslutades att D G skulle avtjäna resterande del av straffet på Irland, men de sociala myndigheterna kunde inte ordna annat än tillfälliga placeringar. I en dom rörande placeringen av D G i juni 1997 konstaterades att han hade en personlighetsstörning och att han var farlig för sig själv och andra samt att någon lämplig placeringsmöjlighet inte fanns tillgänglig på Irland. D G placerades därför på fängelset St. Patrick ́s under tre veckor i avvaktan på att en lämplig placering ordnades. D G överklagade utan framgång och hans placering på fängelset förlängdes genom olika beslut fram till den 28 juli 1997 då han överfördes till en placering med 24 timmars övervakning. Sedan han rymt återfördes han till St. Patrick ́s. Efter ett flertal turer placerades D G i ett nytt korttidsboende med övervakning dygnet runt. Han bodde senare, sedan han fyllt 18 år, på ett härbärge och vistades i oktober 1998 på sjukhus sedan han skadat sig själv. Härefter bodde han på gatan och han hamnade senare åter i fängelse häktad för att ha hotat en släkting med kniv. - D G hävdade i Europadomstolen att placeringen på St. Patrick ́s den 27 juni - den 28 juli 1997 stred mot artikel 5.1 och att han inte kunnat få skadestånd enligt artikel 5.5. D G åberopade även artiklarna 3, 8 och 14.
 Domstolen konstaterade att det var ostridigt att D G berövats sin frihet i den mening som avses i artikel 5.1. Den uttömmande förteckning över tillåtna frihetsberövanden som finns i artikel 5.1 skall tolkas strikt. D G var vid den aktuella tidpunkten underårig och besluten om hans placeringar var lagenliga. Placeringen på St. Patrick ́s kunde emellertid inte anses som skyddsuppfostran. Frågan var i stället om placeringen var en tillfällig åtgärd som syftade tillskyddsuppfostran och som snabbt följdes av en ansökan om sådan fostran. Domstolen fann att det vid de första besluten om placering på St. Patrick ́s inte fanns några säkra utbildningsmöjligheter för D G på Irland och att sådana förbereddes vid det tredje beslutet. Att denna senare placering inte var säker visade sig när D G rymde därifrån. Placeringen på St. Patrick ́s kunde därför inte ses som en förberedande åtgärd för en skyddsuppfostran. Domstolen fann därför enhälligt att placeringen på St. Patrick ́s under den aktuella tiden inte var förenlig med artikel 5.1 (d) och det hade därför skett en kränkning av artikel 5.1. - Konventionen har inte införlivats genom irländsk lag och staten hade inte hävdat att det fanns en möjlighet för D G att få skadestånd för en kränkning av konventionen. Det hade därför skett en kränkning även av artikel 5.5. När det gällde frågan om placeringen på St. Patrick ́s inneburit en förnedrande behandling och bestraffning enligt artikel 3 framhöll domstolen att en behandling måste innehålla en viss grad av misshandel för att kunna hänföras till artikel 3 och att bedömningen härav skall göras mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet såsom varaktigheten och de fysiska och mentala effekterna av behandlingen. Enbart det förhållandet att en underårig placeras i fängelse innebär inte i sig en förnedrande och omänsklig behandling. Även med beaktande av att sådana känslor som depression, frustration och ilska orsakats av inspärrningen, visade varken föreskriven behandling eller föreliggande läkarutlåtanden att behandlingen av D G föll inom ramen för artikel 3. D G hade inte heller behandlats illa av sina medfångar och det hade enligt en enig domstol således inte skett någon kränkning av artikel 3. Domstolen fann vidare enhälligt att D G:s klagomål avseende fängslandets laglighet inte reste någon fråga enligt artikel 8 eller artikel 14 eller att det i övrigt skett någon kränkning av dess artiklar.
 Koniarska ./. UK, dom 2000-10-12
 Tyrer ./. UK, dom 1978-04-25
 Smith och Grady ./. UK, dom 1999-09-27
 X ./. UK, kommissionens beslut 1982-10-08
 Wakefield ./. UK, kommissionens beslut 1990-10-01
 Karatas och Sari mot Frankrike
 (Ansökan nr. 38396/97, dom den 16 maj 2002)
 Krav på inställelse i häkte för att få överklaga stred inte mot artikel 6.1.
 Karatas, K, och Sari, S, är båda turkiska medborgare. K var dömd till mer än tio års fängelse p.g.a. sina aktiviteter i ledningen för den revolutionära vänsterrörelsen "Dev Sol". Turkiska underrättelsetjänsten hade i rapporter om rörelsen, som utförde våldsaktioner både i Turkiet och utomlands, särskilt betonat de olagliga metoder som användes för dess finansiering. K flydde från fängelset i Istanbul 1989. S, som var känd för sina politiska aktiviteter, var advokat i Istanbul. De anhölls i Frankrike 1994 och hade då falska pass stulna i Nederländerna och var tillsammans med en efterlyst terrorist som förestod "Dev Sol" i Paris. De anklagades för att förbereda terroristhandlingar, innehav av stulna medel, förfalskning av officiella handlingar och för att olagligen ha tagit sig in i Frankrike. De häktades i avvaktan på rättegång men släpptes därefter mot borgen och med villkor om bl.a. vistelseort och anmälningsplikt. De avvek båda kort härefter och efterlystes internationellt av undersökningsdomaren. Brottmålsdomstolen i Paris dömde dem i deras frånvaro till fyra resp. två års fängelse och utvisade dem på tre år från Frankrike. Domstolen utfärdade också ett häktningsbeslut, eftersom de inte ställt garantier för att de skulle infinna sig till en rättegång. Deras advokater, som varit närvarande vid rättegången för andra tilltalades räkning, uppgav att deras begäran att få göra inlägg för K:s och S:s räkning avslogs. - I Europadomstolen klagade K och S med åberopande av artikel 6.1 över att de inte kunde överklaga den fällande domen utan att först inställa sig i häktet. De klagade också över att deras rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6.3 (c) hade kränkts genom att advokaterna inte tillåtits att föra deras talan.
 Domstolen noterade att de klagande frigetts mot borgen under villkor som de inte följde och att de därför häktades i sin frånvaro. De hade härigenom själva betagit sig rättigheten att få tillträde till domstol utan att först inställa sig i häktet. Skyldigheten att inställa sig i häktet härrörde från en tidigare skyldighet att vara tillgänglig för domstolen som de klagande underlåtit att följa. Med beaktande av de speciella omständigheterna i målet och det inhemska förfarandets förlopp fann en enig domstol sammanfattningsvis att den skyldighet som ålagts de klagande inte utgjorde en oproportionerlig begränsning av deras rätt till domstolsprövning. Det hade därför inte skett någon kränkning av artikel 6.1. - När det gällde de klagandes rätt att försvara sig genom rättegångsbiträde framhöll domstolen att denna utgör en grundläggande del av en rättvis rättegång. En anklagad kan inte förlora den rättigheten enbart p.g.a. utevaro. Även om lagstiftaren vill avskräcka från oberättigad frånvaro, får han inte sanktionera frånvaron på ett sätt som strider mot rätten till försvar. De anklagades närvaro kan garanteras med andra medel. De klagande hade genom sin flykt tydligt deklarerat sin vilja att inte närvara vid domstolsförhandlingen och att inte personligen försvara sig själva. Annat hade inte framkommit än att försvararna var närvarande vid förhandlingen och hade befogenhet att föra deras talan. För att rätten till försvar skall vara effektiv och inte bara teoretisk ankommer det på domstolen att garantera en rättvis rättegång genom att ge en advokat som vill försvara en frånvarande klient tillfälle att göra detta. Domstolen fann därmed med sex röster mot en att det skett en kränkning av artikel 6.3 (c).
 Pelladoah ./. Nederländerna, dom 1994-09-22
 Van Geyseghem ./. Belgien, dom 1999-01-21
 Krombach ./. Frankrike, dom 2001-05-13
 Domstolen har samma dag avgjort ytterligare ett mål i fråga om skyldighet att inställa sig i häkte för att få överklaga men med motsatt utgång.
 Goth mot Frankrike
 (Ansökan nr. 53613/99, dom den 16 maj 2002)
 Krav på inställelse i fängelse för att få överklaga stred mot artikel 6.1.
 G dömdes av appellationsdomstolen i Versailles till två års fängelse, varav ett år villkorligt. Han överklagade till Cour de cassation och begärde samtidigt att domstolen i Versailles skulle befria honom från skyldigheten att inställa sig för förvar. Hans ansökan avslogs och Cour de cassation avvisade hans överklagande med motiveringen att han inte inställt sig och inte fått undantag från skyldigheten att göra så.
 Europadomstolen framhöll att genom att göra rätten att överklaga beroende av att klaganden inställde sig i fängelse tvingades denne att själv beröva sig friheten enligt den ifrågasatta domen trots att denna inte vunnit laga kraft. Denna skyldighet underminerade innebörden av rätten att överklaga genom att lägga en sådan oproportionerlig börda på klaganden som rubbade den jämvikt som måste upprätthållas mellan behovet av att verkställa rättsliga beslut och behovet av att säkerställa att klaganden kunde utnyttja rätten att överklaga. Domstolen ansåg dessutom att skyldigheten för en svarande i frihet att inställa sig var oförenlig med oskuldspresumtionen i förening med den upphävande effekten av ett överklagande till Cour de cassation. Möjligheten att begära undantag från inställelseskyldigheten hindrade inte att förlusten av rätten att överklaga bedömdes som en oproportionerlig påföljd. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 6.1.
 Vasiliu mot Rumänien
 Hodo m.fl. mot Rumänien
 Surpaceanu mot Rumänien
 (Ansökningar nr. 29407/95, 29968/96 resp. 32260/96, domar den 21 maj 2002)
 Upphävande av lagakraftvunna domar om rätt till fastighet stred mot artikel 6.1 och artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Alla tre målen gäller rätt till fastigheter som nationaliserats och konfiskerats och alla klagandena fick rätt i första instans i Bukarest. Samliga dessa domar vann laga kraft. Härefter hävdes domarna på begäran av statens ombud av Högsta domstolen med motiveringen att domstolarna inte var behöriga att pröva tvister om äganderätt till fastighet. I två av fallen sålde staten därefter fastigheterna medan i det tredje, Surpaceanu, fastigheten återlämnades till de klagande under 2001. - I alla tre fallen åberopades att Högsta domstolens vägran att erkänna domstolarnas behörighet att pröva tvister om äganderätt till fastighet stred mot rätten till domstolsprövning enligt artikel 6.1. Vidare hävdades att Högsta domstolens beslut att undanröja de lagakraftvunna domarna inkräktade på de klagandes rättighet till respekt för sin egendom enligt artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Domstolen fann, med hänvisning till att ett undanröjande av lagakraftvunna domar strider mot rättssäkerhetsprincipen, att Högsta domstolen genom sin tillämpning av reglerna om undanröjande hade kränkt klagandenas rätt till en rättvis rättegång. Vidare stred besluten att domstolarna saknade behörighet att pröva äganderättstvister beträffande fastigheter i sig mot rätten till domstolsprövning. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 6.1. - Vidare konstaterade domstolen att i alla tre fallen hade de klagandes ägartitel fastställts genom lagakraftvunna domar och kunde således inte återkallas. De klagande hade därför egendom i den mening som avses i artikel 1 i protokoll nr. 1. Genom att undanröja de lagakraftvunna domarna har Högsta domstolen berövat de klagande deras egendom - i två av fallen under mer än 50 år och i fallet Surpaceanu under mer än fem år. Även om det kunde visas att detta hade skett i samhällets intresse, hade den väl avvägda balansen som skall råda mellan de krav som samhällets allmänna intressen ställer och de krav som skall skydda enskildas fundamentala rättigheter rubbats. De klagande hade fått bära och fortfor att bära en alltför tung börda. Domstolen fann därför enhälligt i alla tre målen att det skett en kränkning av artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Vocaturo ./. Italien, dom 1991-05-24
 G ./. Italien, dom 1992-02-27
 Pandolfelli och Palumbo ./. Italien, dom 1992-07-27
 Lüdi ./. Schweiz, dom1992-06-15
 Kozlova och Smirnova ./. Lettland, beslut 2001-10-23
 Peltier mot Frankrike
 (Ansökan nr. 32872/96, dom den 21 maj 2002)
 Vägrad domstolsprövning av hastighetsöverträdelse stred mot artikel 6.1.
 Peltier, P, togs den 14 oktober 1995 vid en hastighetskontroll för att ha kört 33 km/h över tillåten hastighet och han bötfälldes för detta. Han begärde att få slippa betala böterna p.g.a. att han inte kört för fort. Hans begäran avslogs av åklagarmyndigheten och bötesbeloppet höjdes för att täcka kostnaderna för indrivning av betalningen. P klagade och begärde att få saken prövad i domstol men hans talan avvisades och han fick ett meddelande om att hans körkortspoäng reducerades med tre till nio poäng (förklaring: franska körkort är försedda med poäng varav krävs ett visst antal för att man skall få köra och poängen reduceras i olika grad vid skilda trafikförseelser). Sedan P ansökt om undanröjande av beslutet hävde "länsrätten" i Versailles i maj 1996 beslutet om reducering av körkortspoängen med motiveringen att det inte visats att P gjort sig skyldig till överträdelsen. P betalade böterna i juli 1996. - P åberopade i Europadomstolen artiklarna 6.1 (rätten till domstolsprövning) och 6.2 (oskuldspresumtionen).
 Domstolen, som avfärdade regeringens invändning om att inhemska rättsmedel inte uttömts, konstaterade såvitt gällde klagomålet att det saknats möjlighet att ifrågasätta den påstådda hastighetsöverträdelsen i domstol, att svarandestaten själv godtog att P:s klagomål avvisats på en felaktig grund som inte angavs i aktuella lagstiftning och att beslutet i fråga var resultatet av en misstolkning av lagen av en anställd på åklagarmyndigheten, vars beslut således hindrat P från att få en prövning av om han faktiskt gjort sig skyldig till den överträdelse för vilken han bötfällts. Domstolen erinrade om att rätten till domstolsprövning inte är absolut utan att det kan finnas begränsningar, särskilt villkor för prövningstillstånd. Dessa får emellertid inte begränsa utnyttjandet av rättigheten på ett sådant sätt att den går helt förlorad. Konventionens syfte är inte att skydda teoretiska eller illusoriska rättigheter utan konkreta och effektiva rättigheter. Vid en samlad bedömning fann domstolen enhälligt att det skett en kränkning av artikel 6.1 och att ingen särskild fråga uppkom enligt artikel 6.2.
 Tolstoy Miloslasky ./. UK, dom 1995-07-13
 Jokela mot Finland
 (Ansökan nr. 28856/95, dom den 21 maj 2002)
 Mark värderad olika i expropriations- och arvsskattemål stred mot artikel 1 i protokoll nr. 1.
 De klagande i målet, J, är hustru och barn till Timo Jokela, TJ, som avled 1992. I juni 1990 begärde vägmyndigheten att ca. hälften av TJ:s mark, 1,53 ha, skulle exproprieras för byggande av en vägbro. En tredjedel av marken hade TJ köpt 1989 för FIM 300 000. Vägmyndigheten övertog hösten 1990 den mark som skulle exproprieras och i december s.å. sålde TJ andra delar av fastigheterna för ett pris av FIM 121 per kvm till ett bensinbolag. I mars -91 fick TJ ersättning med FIM 700 000 för flyttning av byggnader, utrustning och växtlighet men ersättning för själva marken erlades inte. Priset för marken fastställdes 1993 till FIM 7,50 per kvm. J överklagade och hävdade att priset borde ligga mellan FIM 20 och FIM 114. Som grund åberopades bl.a. att marken vid arvskatteberäkningen värderats till FIM 20 per kvm. Överklagandet avslogs bl.a. med motiveringen att TJ haft en dominerande ställning och därmed kunnat bestämma priset. J vägrades prövningstillstånd i högsta domstolen. - J hävdade i Europadomstolen att deras rätt till respekt för sin egendom kränkts genom den skillnad i värdering av marken som gjorts i expropriationsmålet och i arvskattemålet. De klagade också på att de inte fått en rättvis rättegång i expropriationsmålet, eftersom jorddomstolen inte gett några adekvata skäl för sitt beslut att avslå deras överklagande och eftersom två vittnen inte hade hörts.
 Europadomstolen fann att J hade rätt att förvänta sig att de aktuella myndigheterna och domstolarna skulle inta samma ställning när det gällde att bestämma värdet på marken och att man i den mån en sådan gemensam inställning saknades lämnade en rimlig förklaring härtill. Ingetdera hade förekommit i de aktuella målen. Utgången i de skilda målen var därför inte förenlig med J:s rätt till respekt för sin egendom. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 1 i protokoll nr. 1. - När det gällde artikel 6.1 konstaterade domstolen att J haft juridiskt biträde i expropriationsmålet och att det funnits goda möjligheter att begära att vittnena hördes. Det var inte visat att biträdet begärt dt på ett sådant sätt som krävt ett motiverat beslut av domstolen om den valt att avslå yrkandet. Domstolen fann inte heller att markvärderingen skett godtyckligt. Kravet på att en domstol skall motivera sitt beslut var uppfyllt. Domstolen fann därför enhälligt att det inte skett någon kränkning av artikel 6.1.
 Fredin ./. Sverige, dom 1991-02-18
 AGOSI ./. UK, dom 1986-10-24
 Papamichalopoulos ./. Grekland, dom 1993-06-24
 Spacek s.r.o. ./. Tjeckien, dom 1999-11-09
 Beyeler ./. Italien, dom 2000-01-05
 Håkansson och Sturesson ./. Sverige, dom 1990-02-12
 Papachelas ./. Grekland, dom 1999-03-25
 Malamara ./. Grekland, dom 2001-03-01
 Gasas Dosier- und Fördertechnik GmbH ./. Nederländerna, dom 1995-02-23
 Hirvisaari ./. Finland, dom 2001-09-27
 McShane mot UK
 (Ansökan nr. 43290/98, dom den 28 maj 2002)
 Bristande utredning kränkte artikel 2. Process mot biträde i nationellt mål som kunde avskräcka från ansökan till Europadomstolen kränkte artikel 34.
 T McShane, TS, är medborgare i USA. Hennes man, DS, hade den 12 juli 1996 varit med några vänner på en bar i Londonderry på Nordirland. I närheten pågick omfattande oroligheter där demonstranter använde bensinbomber och polisen (RUC) och soldater använde plastkulor. DS och hans vänner lämnade baren omkring kl. 1.30 på natten och blev inblandade i en folksamling som bl.a. använde ett plank som skydd mot polisens plastkulor. Polisen begärde förstärkning och fick hjälp av bl.a. ett armerat transport-fordon, en "APC", som skulle bryta barrikaderna. DS föll under planket som APC:n körde över. DS fördes till sjukhus där han kort därefter avled. RUC genomförde en utredning av DS:s död och i april 1998 fann åklagarmyndigheten att det inte fanns tillräckliga bevis för att fälla någon för mord, dråp eller farlig körning. Förundersökning pågår än. Samtidigt väckte TS ett civilmål som fortfarande pågår mot försvars-departementet, chefen för RUC och ministern för Nordirland för försumlighet och brott mot lagstadgade skyldigheter. - I Europadomstolen hävdade TS att hennes man dödats uppsåtligen eller i vart fall genom onödigt och oproportionerligt våld av säkerhets-styrkorna, att hon inte haft tillträde till domstol eller ett effektivt rättsmedel med avseende på makens död, att utredningen av hans död var ineffektiv, otillräcklig och saknade oberoende. Hon klagade också över att RUC försökt få hennes advokat ställd inför ett disciplinförfarande. Hon åberopade artiklarna 2, 6, 13, 14 och 34.
 Domstolen fann att det var de civila nationella domstolarna som skulle utreda fakta i målet och att det inte var lämpligt att lägga det material som parterna lagt fram till grund för bedömningen av frågan om ansvar för DS:s död. De skriftliga berättelserna hade inte kunnat prövas genom förhör eller korsförhör och skulle ge en ofullständig och ev. missledande bild. Domstolen gjorde därför ingen bedömning av statens påstådda ansvar dör DS:s död. Domstolen fann emellertid att utredningen därav hade ett antal brister, bl.a. var polisens utredning inte oberoende och den hade inte skett skyndsamt, soldaten som körde den aktuella APC:n kunde inte höras som vittne och utredningen ledde inte till något beslut som, om den funnit att ett brott hade begåtts, kunde ha spelat en effektiv roll för att säkerställa ett åtal. Mot bakgrund härav fann domstolen enhälligt att avsaknaden av en effektiv utredning innebar en kränkning av artikel 2. - Domstolen fann vidare enhälligt att det inte skett någon kränkning av artiklarna 6.1, 13 eller 14. - När det gällde artikel 34 fann domstolen att även om RUC:s klagomål på TS:s advokat inte var riktade mot hennes biträde i Europadomstolen så avsåg de material som lagts fram där. En myndighet hade alltså begärt en sanktion mot en advokat för att ha avslöjat information som skulle användas i rättegång inför Europadomstolen. Ett sådant handlande hade en avskräckande effekt på enskildas utnyttjande av sina rättigheter. Staten hade därför inte fullgjort sina skyldigheter och det hade därför skett en kränkning av artikel 34.
 Mål mot UK:
 Hugh Jordan, dom 2001-05-04; McCann, dom 1995-09-27; Stewart, beslut 1984.07-10; Brennan, dom 2001-10-16; McKerr, dom 2001-05-04; Kelly m.fl., dom 2001-05-04; Shanaghan, dom 2001-05-04; Caraher, beslut 2000-01-11
 Mål mot Turkiet:
 Salman, dom 2000-06-27; Çakici, dom 1999-07-08; Ertak, dom 2000-05-09; Timurtas, dom 2000-06-13; Kaya, dom 1998-02-19; Ilhan, dom 2000-06-27; Ögur, dom 1999-05-20; Gülec, dom 1998-07-27; Ergi, dom 1998-07-28; Tanrikala, dom 1999-07-08; Gül, dom 2000-12-14; Yasa, dom 1998-09-02; Mahmut Kaya, dom 2000-03-28; Aksoy, dom 1996-12-18; Aydin, beslut 2000-01-11; Akdivar m.fl., dom 1996-09-16; Kurt, dom 1998-05-25; Sarli, dom 2001-05-22.
 Domstolen har prövat ytterligare ett mål rörande bl.a. artikel 2.
 Anguelova mot Bulgarien
 (Ansökan nr. 38361/97, dom den 13 juni 2002)
 Målet gällde en bulgarisk kvinna som klagade över att hennes son dödats av polisen sedan han anhållits misstänkt för försök till stöld. Hon hävdade att sonen dött av polisens misshandel, att polisen inte sett till att han fått lämplig läkarvård, att myndigheterna inte utrett dödsfallet ordentligt, att han anhölls olagligt, att hon inte hade ett effektivt rättsmedel att tillgå och att de diskriminerats p.g.a. att de var romer. - Domstolen fann att det skett en kränkning av artiklarna 2, 3, 5 och 13 men att det inte visats någon kränkning av artikel 14.
 W.F. mot Österrike
 (Ansökan nr. 38275/97, dom den 30 maj 2002)
 Böter för onykter körning av både domstol och förvaltningsmyndighet kränkte artikel 4 i protokoll nr. 7.
 WF var den 21 maj inblandad i en trafikolycka. I oktober s.å. ålades han av förvaltningsmyndighet böter med 14 000 shilling för trafikonykterhet. I augusti 1996 dömdes han av tingsrätt för vållande till kroppsskada under särskilt farliga förhållanden till böter om 8 000 shilling. Hans överklagande avslogs och domstolen fann därvid att målet skilde sig från ett tidigare mål i Europadomstolen, Gradinger mot Österrike, genom att i det målet skedde det administrativa förfarandet efter brottmålet. - WF hävdade att han dömts två gånger för samma sak i strid mot artikel 4 i protokoll nr. 7.
 Domstolen framhöll att syftet med artikel 4 i protokoll nr. 7 är att förhindra att en person döms eller straffas två gånger för en och samma brottsliga handling. Domstolen erinrade också om att den vid flera tillfällen prövat mål där två fällande domar grundats på samma faktiska händelse, senast i målet Franz Fischer, där domstolen fann att det skett en kränkning av den aktuella artikeln. Det fanns ingen skillnad mellan WF:s mål och målet Franz Fischer. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 4 i protokoll nr. 7.
 Ponsetti och Chesnel ./. Frankrike, beslut 1999-09-14
 Franz Fischer ./. Österrike, dom 2001-08-29
 Domstolen har avgjort ytterligare ett mål rörande samma fråga. Även i det målet fann domstolen enhälligt, med samma motivering som i målet WF, att det skett en kränkning av artikel 4 i protokoll nr. 7.
 Sailer mot Österrike
 (Ansökan nr. 38237, dom den 6 juni 2002)
 Oliviera mot Nederländerna
 Landvreugd mot Nederländerna
 (Ansökningar nr. 33129/96 resp. 37331/97, domar den 4 juni 2002)
 Inskränkning av rörelsefrihet p.g.a. narkotikabrott kränkte inte artikel 2 i protokoll nr.4.
 Oliviera, O, och Landvreugd, L, är båda nederländska medborgare. De förbjöds av borgmästaren i Amsterdam att vistas i vissa områden i centrala Amsterdam under 14 dagar sedan de gripits av polisen för innehav av narkotika och utrustning för droganvändning och för öppet användande av droger. Ingen av dem bodde eller arbetade inom de aktuella områdena. Båda överklagade utan framgång. De dömdes för att ha brutit mot förbudet till 4 veckors resp. 4 månaders fängelse och överklagade dessa domar förgäves. - I Europadomstolen hävdade de att vistelseförbudet stred mot artikel 2 i protokoll nr. 4.
 Domstolen konstaterade att det var ostridigt att det skett en begränsning av de klagandes rättigheter enligt den åberopade artikeln. Domstolen fann vidare efter en genomgång av omständigheterna i målet att begränsningarna skett i enlighet med lag. Domstolen fann med hänsyn till att O och L tidigare fått kortvariga liknande förbud, vilka de inte följt, att begränsningen av deras rörelsefrihet inte var oproportionerlig. Domstolen fann därför med fyra röster mot tre att det inte skett någon kränkning av artikel 2 i protokoll nr. 4 och enhälligt att det inte uppkom någon särskild fråga enligt artikel 8 i konventionen.
 Rotaru ./. Rumänien, dom 2000- 05-04
 Malone ./. UK, dom 1984-08-02
 Amann ./. Schweiz, dom 2000-02-16
 Wessels-Bergervoet mot Nederländerna
 (Ansökan nr. 34462/97, dom den 4 juni 2002)
 Olika pensionsförmåner för kvinnor och män kränkte artikel 14 i förening med artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Wessels-Bergervoet, WB, har tillsammans med sin make alltid bott i Nederländerna. Maken uppbar från augusti 1984 ålderspension för gifta. Hans pension minskades emellertid med 38%, eftersom han under en period av 19 år, då han arbetade och var försäkrad i Tyskland, inte hade varit försäkrad enligt den nederländska pensionslags-tiftningen, AOW. Han överklagade inte detta beslut. WB fick ålderspension i mars 1989 på samma villkor som maken, dvs. med 38 % reducering. Hon överklagade utan framgång. - Hon hävdade i Europadomstolen att enda anledningen till att hennes pension minskades var att hon var gift med en man som p.g.a. utlandsarbete inte varit försäkrad enligt AOW och att en gift man i motsvarande situation inte hade fått sin pension reducerad på den grunden. Hon gjorde gällande att reduceringen av hennes pension innebar en diskriminering p.g.a. kön i strid med artikel 14 i förening med artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Domstolen framhöll att artikel 14 inte kan tillämpas självständigt, men att det inte krävs att det skett en kränkning av någon annan artikel för att den skall vara tillämplig. Det räcker att fakta i målet faller inom en självständig bestämmelses område. När domstolen förklarade WB:s ansökan admissible fann den att rätten till pension var en "egendom" i den mening som avses i artikel 1 i protokoll nr. 1 och artikel 14 var därför tillämplig. - Domstolen konstaterade att i princip alla i åldrarna 15-65 år som bor i Nederländerna är försäkrade enligt AOW. WB hade alltid bott i Nederländerna och domstolen fann att reduceringen av hennes pension endast var grundad på att hon var en gift kvinna. Det skall mycket starka skäl till för att domstolen skall kunna anse en skillnad i behandling grundad endast på kön och äktenskaplig status förenlig med konventionen. Skillnaden i behandling av gifta kvinnor och gifta män i fråga om rätt till pension kunde inte anses berättigad av objektiva och rimliga skäl. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 14 i förening med artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Thlimmenos ./. Grekland, dom 2000-04-06
 Domstolen har avgjort ytterligare ett mål i liknande fråga.
 Willis mot UK
 (Ansökan nr. 36042/97, dom den 11 juni 2002)
 Målet gällde en man som slutade arbeta för att vårda sin svårt sjuka hustru, vilken varit familjens huvudsakliga försörjare, och som efter hustruns död var hemma och vårdade deras barn. Han vägrades då änkeförmåner som skulle ha utgått till en kvinna i motsvarande situation. Domstolen fann enhälligt att det skett en kränkning av artikel 14 i förening med artikel 1 i protokoll nr. 1 utom i fråga om änkepension.
 William Faulkner mot UK
 (Ansökan nr. 37471/97, dom den 4 juni 2002)
 Fånges brev till minister returnerades i strid med artikel 8.
 Faulkner, F, som är irländsk medborgare, frigavs från fängelse på Irland 1999, dit han överförts från ett skotskt fängelse för att avtjäna ett sjuårigt straff för narkotikabrott. Under fängelsevistelsen hade han sänt ett förseglat brev till en minister i Skotland, vilket hade returnerats till honom av fängelsemyndigheten i juli 1996. - Han hävdade i Europa-domstolen att det skett en kränkning av hans rätt till respekt för sin korrespondens enligt artikel 8.
 Domstollen konstaterade att det skett ett ingrepp från en myndighet i WF:s rätt till respekt för sin korrespondens och att ett sådant ingrepp faller under artikel 8 om inte något av de i artikeln angivna undantagen är tillämpligt. Fängelsemyndigheten hade enligt lag en viss möjlighet att stoppa brev från en fånge om det var nödvändigt för att säkerställa ordningen, för att förhindra brott, för att tillvarata enskilds intresse eller för att hindra att säkerheten på fängelset underminerades. Regeringen hade medgett att det inte varit nödvändigt att stoppa brevet av något sådant skäl. Ingreppet hade därmed inte skett med stöd av lag och det hade inte varit nödvändigt i ett demokratiskt samhälle av någon sådan anledning som anges i artikel 8.2. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 8.
 Silver m.fl. ./. UK, dom 1983-03-25
 Komanický mot Slovakien
 (Ansökan nr. 32106/96, dom den 4 juni 2002)
 Vittnesförhör i parts frånvaro var brist som kunde ha läkts i andra instans men då så inte skedde hade det skett en kränkning av artikel 6.1.
 Komanický, K, avskedades från i sin anställning i Bardejov 1988 p.g.a. ett disciplinbrott. Avskedandet förklarades härefter olagligt och K begärde skadestånd. - Han hävdade i Europadomstolen att han inte fått en rättvis rättegång och att han inte fått ta del av handlingarna i akten före förhandlingen i januari 1995 samt att han inte haft möjlighet att bemöta de påståenden som gjorts av vittnen vid förhandling i november 1994. Han hävdade vidare att domen i mars 1996 hade grundats på tillkommande bevis om vilka han saknade kännedom och att domstolen fortsatt förhandlingen i hans frånvaro trots att han meddelat att han inte kunde närvara av hälsoskäl. Han gjorde gällande att det skett en kränkning av artikel 6.1 och av artikel 13.
 Domstolen erinrade om att principen om parternas likställdhet kräver att vardera parten får rimliga möjligheter att föra fram sin talan på sådana villkor som inte försätter honom eller henne i avsevärt sämre ställning än motparten. Begreppet rättvis rättegång innefattar också rätten till ett kontradiktoriskt förfarande där parterna har möjlighet inte bara att lägga fram bevis till stöd för sin talan utan också att få ta del av det som tillförts målet för att påverka domstolens beslut. Tingsrätten i Bardejov höll vittnesförhör i K:s frånvaro och K klagade på detta. Bristen hade kunnat läkas i regiondomstolen. K:s meddelande att han var förhindrad att inställa sig till förhandlingen där felbehandlades i domstolen, vilket inte kunde läggas K till last. Härtill kom att regiondomstolen bedömde tillkommande bevis, ett yttrande från inrikesministeriet, som inte förelegat i tingsrätten och att K inte gavs tillfälle att bemöta detta. K hade betagits rätten till en rättvis rättegång och domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 6.1. Mot denna bakgrund fann domstolen det inte nödvändigt att pröva om det också skett en kränkning av artikel 13.
 Niederöst-Huber ./. Schweiz, dom 1997-02-18
 Katsaros mot Grekland
 (Ansökan nr. 51473/99, dom den 6 juni 2002)
 Underlåten verkställighet av dom kränkte artikel 6.1.
 Katsaros, K, ägde ett markområde i Thessaloniki som enligt en ändrad byggnadsplan anslogs för byggande av en skola. Expropriation beslutades 1984. Ersättningen fastställdes i juli 1991 och skulle vara betalad inom 18 månader. Då betalning inte skett inom föreskriven tid hävdes expropriationen av appellationsdomstolen 1993. Samma år begärde K att få inhägna sitt område för uppförande av en byggnadsmaterialhandel. Hans begäran liksom hans överklaganden avslogs och han förbjöds förfoga över sin fastighet till hinder för skolbyggnationen. Först 1999 anmodade högsta förvaltnings-domstolen stadsplaneförvaltningen att häva inskränkningarna i K:s äganderätt. Förvaltningen rättade sig efter denna anmodan först efter avsevärt dröjsmål men fortsatte att betrakta det aktuella markområdet som avsett för byggande av skola. Ett nytt expropriationsbeslut fattades i december 2001. - K hävdade att myndigheternas underlåtenhet att följa domstolarnas beslut innebar en kränkning av hans rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1.. Han klagade också på att han inte haft något effektivt rättsmedel att tillgå för att bestrida myndigheternas olagliga åtgärder mot honom. Vidare åberopade han artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Domstolen framhöll att rätten till domstolsprövning skulle vara illusorisk om den interna rätten tillät att ett slutligt och bindande rättsligt avgörande inte verkställdes och att verkställigheten var en integrerad del av rättegången. Myndigheterna hade inte inom skälig tid rättat sig efter appellationsdomstolens och högsta förvaltningsdomstolens beslut och domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 6.1. Mot bakgrund härav och eftersom kraven enligt artikel 13 är mindre stränga än de krav som följer av artikel 6 och dessutom omfattas av dessa fann domstolen det inte nödvändigt att pröva klagomålet med avseende på artikel 13. - Trots beslutet att häva expropriationen hade staten betagit K rätten att förfoga över sin egendom genom att förbjuda honom att använda marken på ett sätt som kunde förhindra byggandet av skolan. Detta innebar ett ingrepp i K:s rätt till sin egendom och ingreppet saknade lagligt stöd. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning även av artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Sporrong och Lönnroth ./. Sverige, dom 1982-09-23
 James m.fl. ./. UK, dom1986-02-21
 Iatrides ./. Grekland, dom 1999-03-25
 Domstolen har den 28 maj 2002 meddelat tre domar avgjorda i stor sammansättning. Domarna finns både på engelska och franska.
 Beyeler mot Italien (ansökan nr. 33202/96) angående ersättning enligt artikel 41. Sakfrågan har prövats i dom den 5 januari 2000. Domstolen fann då med 16 röster mot en att det skett en kränkning av artikel 1 i protokoll nr. 1.
 Kingsley mot UK (ansökan nr. 35605/97). Överprövning enligt artikel 43 och ersättning enligt artikel 41. Domstolen fastställde enhälligt domen från den 7 november 2000, vari kammaren enhälligt hade fastslagit att det skett en kränkning av artikel 6.1. (beslutande nämnd var inte opartisk och efterföljande omprövning var för begränsad för att läka denna brist).
 Stafford mot UK (ansökan nr. 46295/99). Målet har genom beslut den 4 september 2001 hänskjutits från kammare till Grand Chamber enligt artikel 30.
 Stafford, S, dömdes 1967 till livstids fängelse för mord. Han frigavs villkorligt 1979 men återintogs 1989 för att ha brutit mot villkoret att inte lämna landet. Han frigavs åter i mars 1991. I juli 1999 dömdes S för att ha förfalskat resecheckar och pass till sex års fängelse. Han skulle normalt ha frisläppts enligt domen för checkbedrägeri under 1997 om det inte varit för den tidigare återkallade villkorliga frigivningen. En rekommendation att han åter skulle friges villkorligt avslogs. Lagligheten av det beslutet prövades i domstol, eftersom det var grundat på risken att han skulle begå nya, icke våldsamma, handlingar och inte på risken för sådana våldshandlingar som borde beaktas med hänsyn till domen för mord. Beslutet upprätthölls och S frigavs först 1998. - I Europadomstolen hävdade S att beslutet att hålla honom kvar i fängelse efter det att det sexåriga straffet avtjänats i juni 1997 och fram till dess att han frigavs i december 1998 var godtyckligt och i strid med artikel 5.1. Han hävdade också att han inte fått lagligheten av det fortsatta fängsliga förvaret prövad av domstol med rimliga mellanrum i strid med artikel 5.4.
 Europadomstolen framhöll inledningsvis att varje frihetsberövande måste stå i överensstämmelse med artikel 5 och inte bara vara lagenligt utan skydda den enskilde mot godtycklighet. Även om domstolen inte är bunden av sina tidigare avgöranden, kan den med hänsyn till rättssäkerheten och intresset av förutsägbarhet och likhet inför lagen inte utan mycket tunga skäl avvika från tidigare praxis, eftersom det är av avgörande betydelse att konventionen tolkas så att den ger faktiska och effektiva rättigheter. Efter en analys av rättsutveckling fann domstolen att S måste anses ha fullgjort straffet för mord, eftersom han frigavs 1979. När det senare straffet för bedrägeri löpte ut i juli 1997 kunde kvarhållandet i fängelset inte berättigas av det tidigare straffet för mord. Kvarhållandet var inte heller motiverat på grund av mental ohälsa eller farlighet, eftersom det uttryckligen grundats på risken för icke våldsamma brott och det fanns inte något sådant tillräckligt samband som krävs enligt artikel 5.1 (a) mellan möjliga nya brott av ickevåldskaraktär och det ursprungliga straffet för mord. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning av artikel 5.1. - Fastställande av minimitider för avtjänande av straff innebär straffmätning. Sedan den fastställda tiden löpt ut beror fortsatt kvarhållande på risken för fortsatt brottslighet som hänger samman med den ursprungliga domen. De ursprungliga rättegångarna kan inte sägas en gång för alla ha avgjort frågan om efterföljande kvarhållandens förenlighet med artikel 5.1 i konventionen. Domstolen konstaterar att den villkorliga frigivningen från livstidstraffet återkallades när S avtjänade den bestämda tiden för bedrägeri och att han när den bestämda tiden löpt ut kvarhölls p.g.a. det tidigare straffet. Lagligheten av detta fortsatta kvarhållande prövades inte av ett organ med befogenhet att frige S eller i ett förfarande som gav nödvändiga rättsliga garantier, t.ex. möjlighet till muntlig förhandling. Domstolen fann därför enhälligt att det skett en kränkning även av artikel 5.4.
 Wynne ./. UK, dom 1994-07-18
 Chapman ./. UK, dom 2001-01-18
 Thynne, Gunnell och Wilson ./. UK, dom 1990-10-25
 Hussain ./. UK, dom 1996-02-21
 Singh ./. UK, dom 1990-02-21
 T ./. UK, dom 1999-12-16
 Under perioden den 14 maj - 13 juni har domstolen avgjort 14 mål avseende frågan om rättegång skett inom skälig tid, se den 14, 16, 23 maj, 6 och 13 juni 2002.
 Meulendijks ./. Nederländerna (34549/97), arbetsgivaravg.
 Gentilhomme, Schaff-Benhadji o. Zerouki ./. Frankrike (48205/99, 48207/99) utbildning
 Perhirin och 29 andra ./. Frankrike (44081/98), sociala avgifter
 Georgiadis ./. Cypern (50516), brottmål
 Nuvoli ./. Italien (41424/98), brottmål - även art. 13
 Câmara Pestana ./. Portugal (47460/99) bodelning
 Temur Önel ./. Turkiet (20446/96) betalning av ersättning vid expropriation
 Hac Özel ./. Turkiet (30447/96) " " " " "
 Ahmet Önel ./. Turkiet (30448/96) " " " " "
 Mehmet Önel ./. Turkiet (30948/96) " " " " "
 Hac Osman Özel ./. Turkiet (30964/96) " " " " "
 Szarapo ./. Polen (40835/98) civilmål
 Marques Francisco ./. Portugal (47883/99) skadestånd
 Mereu o. S. Maria Navarrese s.r.l. ./. Italien (38594/97) skadestånd
 Stockholms tingsrätts dom den 8 mars 2002, mål nr. T 17442-00 angående skadestånd.
 P L hade i talan väckt mot staten yrkat skadestånd för såväl ekonomisk som ideell skada orsakad bl.a. av att åklagarmyndigheten, utan att tillräckliga skäl förelegat, väckt åtal mot honom och av att åklagarmyndigheten underlåtit att medverka till att anklagelserna mot honom prövades inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen. Tingsrätten fann inte visat att åklagaren gjort några sådana oriktiga bedömningar under förundersökningen och vid väckande av åtalet att något skadeståndsansvar uppkommit för staten. När det gällde frågan om åklagaren underlåtit att medverka till att anklagelserna mot P L prövats inom skälig tid gjorde tingsrätten följande bedömning. Inledningsvis konstaterades att en överträdelse av artikel 6.1 förutom att vara ett konventionsbrott också får anses utgöra fel eller försummelse vid myndighetsutövning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Tingsrätten fann vidare att utgångspunkten för beräkning av skälig tid med hänsyn till parternas inställningar kunde bestämmas till någon gång omkring årsskiftet 1991/92. Slutpunkten var när tingsrättens dom vann laga kraft, vilket skedde i slutet av december 1998. Det hade alltså tagit ungefär sju år innan de brottsmisstankar som riktades mot P L blivit slutligt bedömda i domstol. Tingsrätten konstaterade att det var fråga om en omfattande och komplicerad utredning med många misstänkta personer inblandade och ett omfattande material. En sådan utredning med komplicerade rätts- och bevisfrågor måste tillåtas ta längre tid än vad som kan anses normalt för brottsutredningar. Att målet drog ut på tiden berodde till viss del också på att P L arbetat utomlands under den aktuella tiden. Det hade inte framkommit någon särskild tidsutdräkt innan förundersökningsprotokollet färdigställdes. Däremot fanns det därefter långa perioder då inget arbete skett från åklagarsidan. Den ifrågavarande åklagaren hade varit tjänstledig för arbete hos RÅ och åtal väcktes efter två år och tre månader. Åklagaren hade därefter varit upptagen med andra stora mål, varför målet kunde sättas ut till huvudförhandling först under 1997. Handläggningen hade också försenats av att åklagaren dröjt med att komma in med utlovade justeringar av åtalet. Det hade således förekommit passivitet från åklagarens sida som fördröjt avgörandet. Det ansågs åligga åklagarmyndigheten att ställa personal till förfogande så att tidsutdräkten inte blev oskäligt lång. Tingsrätten fann mot denna bakgrund att anklagelserna mot P L inte prövats inom skälig tid och att det därigenom skett en överträdelse av artikel 6.1. - I fråga om P L lidit någon ersättningsgill skada p.g.a. den långa handläggningstiden gjorde tingsrätten följande bedömning. Europakonventionen gäller som svensk lag och utgör dessutom en integrerad del av EG-rätten. Artikel 41 i konventionen talar för att svensk domstol inte kan tillerkänna ersättning för en kränkning utan stöd i skadeståndslagen. Å andra sidan talar de allmänna konventionsrättsliga principerna, bl.a. artikel 13, om att ett effektivt skydd skall garanteras på nationell nivå. Om svensk domstol inte direkt kan tillämpa konventionen tvingas den enskilde att vända sig till Europadomstolen, vilket inte kan anses överensstämma med ett effektivt skydd. Tingsrätten fann att övervägande skäl talar för att konventionen kan tillämpas direkt av svensk domstol. Den skada som P L gjort gällande torde huvudsakligen ha berott på att han misstänktes för brott och inte på den oskäliga tidsutdräkten och det fanns därför inget orsakssamband mellan kränkningen och skadan. P L kunde därför inte få ersättning för ekonomisk skada vare sig enligt Europakonventionen eller enligt skadeståndslagen. Han hade emellertid tvingats leva i långvarig osäkerhet och därmed i viss utsträckning berövats möjligheterna att planera sitt liv. Han hade därför rätt till ersättning för ideell skada. Tingsrätten fann skäligt tillerkänna honom 100 000 kr. - Domen har överklagats.
 Högsta domstolens beslut den 30 maj 2002 i mål nr. Ö 1062-00 - fråga om allmän domstol eller förvaltningsdomstol var behörig att pröva fråga om utbetalning av presstöd.
 I målet var fråga om allmän domstol var behörig att pröva tidningen Dalslänningens anspråk på utbetalning av ett av Presstödsnämnden beviljat utvecklingsstöd. I målet var också fråga om återbetalning av tidigare utbetalat presstöd. Tingsrätten fann att allmän domstol inte var behörig att pröva frågan om den begärda utbetalningen. Hovrätten fann, med hänvisning till artikel 6 i konventionen, Europadomstolens praxis, HD:s och RR:s avgöranden i Stallknechtmålen och RR:s dom i Lassagårdsmålet, att tvistens utgång var av direkt betydelse för Dalslänningens ekonomiska rättigheter och dess fortsatta verksamhet och att tvisten hade starka fordringsrättsliga inslag. Med hänsyn härtill och då tvisten var av en reell och seriös natur fann hovrätten att den föll inom tillämpningsområdet för artikel 6 och att Dalslänningen därför hade en i vart fall på konventionen grundad rätt att få tvisten prövad i domstol. Vid en samlad bedömning fann hovrätten att övervägande skäl talade för att tvisten i sin helhet skulle prövas i allmän domstol.
 HD instämde i hovrättens bedömning att talan om utbetalning av presstöd angick en civil rättighet enligt artikel 6 och att Dalslänningen därför hade ett berättigat anspråk på att få sin rätt till innestående presstöd prövad av domstol. HD konstaterar härefter att det av Europadomstolens praxis framgår att kravet på domstolsprövning kan vara uppfyllt när tvisten har prövats, förutom av vad som betecknas som domstol enligt den interna rättsordningen, av annat organ som erbjudit de rättsäkerhetsgarantier som krävs enligt konventionen. Den ordning som gäller för Presstödsnämnden får anses innebära att de krav som uppställs på domstolsprövning enligt artikel 6 är uppfyllda och det finns i och för sig anledning att godta nämnden som en domstol och nämndens prövning av tidningens ansökan som en domstolsprövning. Nämndens ordförande hade emellertid hörts som målsägande i brottmål mot tidningens ställföreträdare och det var domen i brottmålet som låg till grund för nämndens beslut att avslå bolagets begäran om utbetalning av det beviljade utvecklingsstödet. Nämnden kunde därför inte anses ha haft en opartisk ställning och tvisten borde därför prövas inom det ordinära domstolsväsendet. HD fann härefter mot bakgrund av bl.a. de av hovrätten åberopade rättsfallen jämte NJA 2000 sid. 727 och 11 kap. 11§ regeringsformen, att rättsläget kan sägas vara att prövning av förvaltningsmyndighets beslut i princip skall ske i förvaltningsdomstol. Dalslänningens på artikel 6 stödda talan rörande rätt till icke utbetalat presstöd var av sådan art att den bör prövas av förvaltningsdomstol. Några sådana särskilda skäl som hovrätten funnit för att talan ändå borde hänföras till allmän domstol fanns inte. HD fastställde därmed med ändring av hovrättens beslut tingsrättens avvisningsbeslut.
 Högsta domstolens beslut den 4 juni 2002 i mål nr. Ö 2806-01 - fråga om muntlig förhandling i hovrätt.
 Målet gällde i sak bl.a. skadestånd p.g.a. kontraktsbrott och fråga var i första hand om parterna - ett tyskt och ett svenskt bolag - träffat avtal om att tysk rätt skulle tillämpas. Tingsrätten hade förordnat om bevisupptagning i Tyskland - förhör med två av det tyska bolaget åberopade vittnen - vilken skett utan att representant för det svenska bolaget varit närvarande. Tingsrätten konstaterade att det ankom på det tyska bolaget att visa att ett avtal träffats och fann att vittnesutsagorna inte kunde tillmätas någon avgörande betydelse. Det var således inte visat att det träffats något avtal om lagval och tingsrätten som därmed fann sig behörig avslog det tyska bolagets avvisningsyrkande. I hovrätten yrkades muntlig förhandling med förhör av de två vittnena. Hovrätten, som fann att det inte var nödvändigt att hålla förhör, avgjorde målet på handlingarna och instämde i tingsrättens bedömning.
 HD fann, med hänvisningar till rättegångsbalken, att det måste anses att nya förhör med vittnena varit nödvändiga för utredningen av frågan. Hovrätten borde därför ha hållit muntlig förhandling för nya förhör. HD tillade att muntlig förhandling också torde ha varit motiverad av artikel 6.1 i konventionen. Visserligen gällde målet i hovrätten inte en prövning i sak av parternas tvist om civila rättigheter och skyldigheter men det avsåg en fråga som var central i rättegången och det saknades anledning att anses att hovrättens prövning inte skulle omfattas av artikel 6 därför att den rört en processuell fråga. HD framhöll vidare att utgången av prövningen hade betydelse för det tyska bolagets möjlighet att få tvisten avgjord enligt tysk rätt vid tysk domstol. Målet visades åter till hovrätten för fortsatt behandling.
 European Human Rights Law Review, 2/2002
 Jan Södergren; Nu har svensk domstol utdömt skadestånd för konventionsbrott, Advokaten Nr 5/2002


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
20.8.2005
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 205/13
 Sag anlagt den 22. juni 2005 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Østrig
 (Sag C-262/05)
 (2005/C 205/25)
 Processprog: tysk
 Ved De Europæiske Fællesskabers Domstol er der den 22. juni 2005 anlagt sag mod Republikken Østrig af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved Hans Støvlbæk og Andreas Manville, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg.
 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har nedlagt følgende påstande:
 —
 Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sin pligt til fuldstændig gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 (1)om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre direktivet, eller i alt fald ikke har givet Kommissionen underretning om vedtagelsen af sådanne bestemmelser.
 —
 Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter:
 Gennemførelsesfristen for direktivet udløb den 3. januar 2003.
 (1) EFT L 206, s. 1.


text:
 8.9.2014
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 303/42
 Skarga wniesiona w dniu 13 czerwca 2014 r. –Pannonhalmi Főapátság przeciwko Parlamentowi
 (Sprawa T-453/14)
 2014/C 303/50
 Język postępowania: węgierski
 Strony
 Strona skarżąca: Magyar Bencés Kongregáció Pannonhalmi Főapátság (Pannonhalma, Węgry) (przedstawiciel: D. Sobor, adwokat)
 Strona pozwana: Parlament Europejski
 Żądania
 Strona skarżąca wnosi do Sądu o:
 —
 stwierdzenie nieważności decyzji MS/sd[IPOL-COM-PETI D (2014) 14486] komisji ds. petycji Parlamentu Europejskiego z dnia 16 kwietnia 2014 r., którą zarządza się odrzucenie petycji przedstawionej w sprawie zamku Lónyay w Rusovcach (Słowacja),
 —
 nakazanie komisji ds. petycji Parlamentu Europejskiego rozpoznanie petycji i podjęcie prawem wymaganych kroków,
 —
 Obciążenie Parlamentu Europejskiego kosztami postępowania.
 Zarzuty i główne argumenty
 Na poparcie skargi strona skarżąca podnosi, że komisja ds. petycji naruszyła przepisy postępowania poprzez brak uzasadnienia zaskarżonej decyzji.
 W tym zakresie skarżąca wskazuje, ze zgodnie z art. 201 ust. 8 rozporządzenia Parlamentu Europejskiego, petycje, które komisja uznaje za niedopuszczalne są odrzucane, z doręczeniem osobom, które zwróciły się z petycją, decyzji wraz z uzasadnieniem. Skarżący dodaje, że wbrew postanowieniom tego artykułu skarżąca nie wyraziła powodów, dla których stwierdziła, że treść petycji nie pozostaje w związku z zakresem działalności Unii. Skarżąca powołuje również wyrok Sądu wydany w sprawie T-308/07 Tegebauer/Parlament z dnia 14 września 2011 r.


jurisdiction: US

text:
This is an appeal from a judgment recovered by the appellee against the appellant for injuries sustained by her in entering the storehouse and premises of the defendants through a revolving door.
 The action in this case was brought upon a declaration containing two counts. The alleged negligence charged against the defendants in the first count causing the injury complained of, is that, they neglected to discharge and perform the duty of providing for the safety of their customers "by having proper friction strips attached to said door, which strips were not properly attached, but the said strips had been worn, so that the door revolved with a dangerous ease and rapidity, with which it should not have revolved"; and in the second count, they are charged with the failure "to exercise ordinary and reasonable care in the control of the operation and movement of the said door." *Page 72
 The plaintiff, a woman 68 years of age, in stating the circumstances of the accident, which occurred on December 4, 1915, said: "I went to Hochschild's (the defendant) upon the Howard street side, entering the first door; as I went in, the door was apparently moving very slowly, and I went in my usual way, I am always cautious, was always cautious, of those doors, and before I escaped the door there was a sudden blow, someone, or there came a sudden blow that threw me on the floor, struck me on my right arm and side and threw me on my left side on the floor. It came so suddenly that I did not realize for an instant what had happened, and after a moment, of course, they came to me and helped me up." She further testified that it was the door that struck her, that she "felt the blow very decidedly." That partitions in the door were of glass and she saw no one in front of her, at the time, passing through the door. Whatever motion there was came from behind and she failed to see it; that she saw a colored man standing between the doors, that is, between the two revolving doors, one of which she entered. She could not say whether the man touched the door or not, but he did not stop it, or it would not have struck her; that she was a regular customer at the store and was acquainted with the premises and the door through which she passed. She had gone through it many times. As to this particular door she said, "somehow I always felt it was more dangerous, I do not know why, but it always seemed to me to be more dangerous than the others." She said, "I did not stop in the door. I did not go very fast because I never do rush in those doors, but I went my ordinary gait." When asked how she was thrown to the floor she answered, "I was thrown on my left side, it struck me on my right shoulder and side, and my left side and hip sustained the injury, the fractured break."
 There were no other witnesses offered by the plaintiff as to the circumstances of the happening of the accident.
 Joseph L. Downes, general agent of the Northwestern Life Insurance Company, and brother of the plaintiff testified, *Page 73
 that he examined the door sometime between the 10th and 15th of December, and "found the rubbers on the sides that held the door in very bad shape" and the door, if you went through it at any ordinary speed, would go around four or five times," by giving the door "an ordinary push it would keep going around unless somebody else went in there or the man caught it." That the strips were placed on what he "would call the back of the arms," that they were worn out and did not have the effect of retarding the speed of the door in revolving, "they barely touched" the well of the door. He testified that the door in which the accident occurred differed from the other door on Howard street in that it had a solid top; that he did not know whether this caused the door to go fast or not; that he examined other revolving doors in other department stores in the neighborhood and also one at the Calvert Bank. "Those doors did not go anything like as fast as the door in which the plaintiff was injured, nor did the other door on Howard street in the same building."
 John H. Driver, engaged in the business of supplying specialties to buildings, testified that he was familiar with revolving doors, that the door in question "is what is known as the Van Kannel Door, which is the pioneer revolving door." He described such door by saying, "if you can imagine a table with one leg and fastened to the leg four flaps or wings, this table instead of being fastened at the top, and supported at the top, it runs on an axle at the top, supported at the bottom, it works more like a top than anything I can compare it to."
 He stated that, "the speed of the door is governed by the friction of the strips, not weather strips, but side flaps that project and engage the well or opening which the door is in, so that the door cannot run away." That there is nothing about the door to prevent it from running away except the side flaps that brush the well; that they curve as they go around, although they are apparently straight; that they act as a brake; that two of them at all times brush against the *Page 74
 side of the well. That they are made of hard rubber and "should at least rub from a quarter to a half inch on this surface."
 Witness further said that a door used as much as the one in question should be inspected not less than once a week, and the "adjusting of the strips possibly once a month, and new strips not less than once a year, because weather conditions hurt a strip. In the summer time it dries up."
 Witness then told how to adjust or remove the strips, and stated that when properly adjusted "the door will open and possibly one flap will move one-third of the circumference of the door." When the pressure is removed "the door will come back to a stand-still within about six inches," and where the strips are properly adjusted the door is considered fairly safe.
 James B. Scott, Consulting Engineer, when produced by the plaintiff testified that the rubber strip has two or three functions; first of all, it performs the function of a weather strip, and in addition to that it retards the revolution of the door "so the speed will not become excessive without an abnormal amount of power being exerted on the door." That it also performs the function of a flexible edge so if a person should inadvertently get his fingers caught between the well of one of the strips "they would meet the yielding surface of the rubber instead of being sheared off as they would be if the doors were rigid at the edge."
 He further stated, however, if the rubber strip was not used "it would be necessary from a point of safety, to adopt some other device to dampen the revolution of the door," but the use of these strips is "the simplest and most common sense way to accomplish the object"; and that they also accomplish "two or three other objects at the same time."
 Witness in speaking of the Van Kannel Door said it is what you might call an obsolete type of door. "You might say it was one of the original doors, the pioneer door." That it differs from the modern door in that the latter has "a stationary *Page 75
 ceiling," and a rubber strip at the top and bottom which furnishes additional friction, although the main point, where the friction is applied is at the circumference of the door. The principal advantage, however, in the modern door, over the other, "is that it eliminates this big fly wheel top," which in the former type revolved with the door, and gives to its movement a greater momentum."
 There were other witnesses produced by the plaintiff who testified as to the character and extent of the injuries sustained by her, but it is not necessary to state the evidence of these witnesses in deciding the questions of law presented by this appeal.
 Walter Sondheim, the general manager of the defendant firm, offered by the defendant, testified that he did not know of any difference between the movement of the old and new type of doors, but was inclined to think that the old type was more difficult to revolve than the new type. It revolved less freely than the new, and required a little more effort to push it around. The strips, as he stated, were put there for two reasons, one to keep out the dust, and draught, and the other to protect the fingers of persons in taking hold of the edge of the door. That the strips were not there for the purpose in any way of affecting the speed in the operation of the door; he did not know how often the rubber strips had been removed and new ones put on. That the doors were actually used eight months in the year, and in his opinion the table at the top of the door tends to retard its motion.
 Dent Downing, house-keeper at defendants, who had charge of the doors, when called by the defendant testified, that he makes a general inspection of the store several times a day, sees that the doors are clean, that they revolve properly, and are in proper mechanical condition, that he was familiar with the door where the accident occurred. There is no difference, he states, between the old and new type of doors so far as the speed and operation by the public is concerned. There is upon the doors two brass bars, with sufficient space between *Page 76
 the bars and the glass for a hand hold which is to enable the passenger to go through in safety. He did not know when these strips were replaced, prior to the 4th day of December, 1915, but was sure they had been replaced within two years; that they were not replaced on account of the rubber wearing out, but because of people tearing some parts of them away and making them look ragged and ugly. This was done on an average about once a year. He never removed the rubber strips and replaced them "with reference to their causing more or less friction on the doors." They had extended the rubbers to keep out the air and at the same time it increases the friction, but they were never extended for the primary purpose of increasing the friction. That had never entered his mind.
 George W. Morey, chief engineer, at the store of the defendants, when offered as a witness by them stated, "that the door in question moved as hard, if not a little harder, than the other doors, that they considered it in a good condition on December 4th, 1915, the strips touched the walls of the door opening, sufficiently to keep out the air."
 Mrs. Louise Robinson, an employee of the firm of Hochschild, Kohn Company, and who was in the store at the time of the accident, testified for the defendant saying, I saw a frail, elderly lady walking slowly through the door, apparently she hesitated a moment; then a customer came to my counter and I turned to the customer, just as quickly the lady fell, and I excused myself and went to her assistance, that when she hesitated she was just inside the door just as she had passed through it.
 The record discloses that there were seven exceptions noted by the defendant to the rulings of the Court on the evidence and one to its rulings on the prayers.
 The plaintiff offered four prayers. The first and second were refused, and third and fourth were granted.
 The defendant offered five prayers, the 1st and 5th were refused, the 2d 3rd and 4th were granted. *Page 77
 The defendant's first prayer is as follows: "No evidence has been introduced in this case legally sufficient to entitle the jury to find that the injuries to the plaintiff complained of in the declaration were caused directly by the violation or neglect on the part of the defendants of any legal duty resting upon them, as alleged in the declaration, and, therefore, the verdict of the jury should be for the defendants, upon the issues joined."
 This prayer, as we have said, was refused, and we think, properly refused, as the evidence, in our opinion, is legally sufficient to take the case to the jury.
 In Norion v. Chandler Co., Inc., 221 Mass. 99, the facts offered to the jury, were very nearly the same as those presented in this case, and in that case the Court held that such facts "warranted the finding of negligence on the part of the defendant, first in not inspecting the friction strips, and second, in allowing the door to fall into a defective condition through failure to adjust the friction strips on their being worn down." And we find no error in the rejection of the defendant's fifth prayer.
 The case was submitted to the jury upon the plaintiff's 3rd and 4th and the defendants' 2d 3rd and 4th prayers.
 The plaintiff's 3rd prayer instructed the jury "that when the proprietor or owner of a store, used for selling merchandise, expressly or by implication, invites others to come upon his premises, either for business or for any other purpose, it is his duty to be reasonably sure that he is not inviting them into danger and to that end he must exercise ordinary care and prudence, to render the premises reasonably safe for the visit. Where the owner or proprietor of a store expressly or by implication invites others to come into the store, if he permits anything of a dangerous character to exist therein which results in injury to one availing herself of the invitation, and who at the same time is exercising ordinary care, such owner or proprietor is answerable for the consequence." *Page 78
 In determining the correctness of this prayer we must not only consider the part to which objection is made, but in connection with it, we must also consider the conceded portion of the prayer as well as the other granted prayers in the case, in respect to the evidence offered.
 It might be said of the part of the prayer objected to, if standing alone, that it ignores the necessity of finding negligence on the part of the defendant and permits the plaintiff to recover though such negligence be not shown, but the necessity for such finding we think is sufficiently shown by the prayer as a whole, when the part objected to is considered in connection with the earlier part of the prayer; and we think the necessity for so finding would be so understood by the jury. That such was the meaning of the prayer is further shown by the instruction of the Court contained in the defendant's third prayer, where the jury were instructed that the plaintiff was "not entitled to recover in this case until they are satisfied from the evidence that the defendants, Hochschild, Kohn Company, failed to exercise due care to provide for the use of their customers, a revolving door in such condition, at the time of the accident, that it could be used with reasonable safety by persons using reasonable care." The prayer states that liability attached to the defendant "if he permits anything of a dangerous character
 to exist therein which results in injury to one availing herself of the invitation," etc., but it is shown by the record that the evidence of negligence is confined solely to the defective door, no other thing of a dangerous character was mentioned or referred to, therefore it was only to the defective door that the minds of the jurors could have been directed.
 The plaintiff's 4th prayer was the usual damage prayer in cases of this character and was properly granted.
 The Court's ruling upon the first exception to the evidence was correct, as the exception came too late, and we find no error in its ruling on the second exception. The third, fourth, fifth and sixth were to the refusal of the Court to *Page 79
 admit testimony offered by the defendant, that there were no revolving doors in general use, so constructed that a person using it could not be knocked off his feet by another coming behind him and pushing with violence against one of the partitions of the door.
 The negligence charged against the defendants was that they negligently failed to maintain the door in a reasonably safe condition for the use of their customers, exercising reasonable care.
 There was no evidence whatever that the fall of the plaintiff resulting in the injury complained of was caused by any one passing through the door behind her and pushing one of the partitions of the door, and we fail to see how the fact sought to be proved under these exceptions could in any way properly aid in deciding the issues presented, but such fact we think, would be entirely foreign to the issue, and one that should not have been admitted, consequently the Court was right, in our opinion, in excluding this testimony.
 As we find no errors committed by the Court in its rulings, the judgment below will be affirmed.
 Judgment affirmed, with costs to the appellee. *Page 80


type: contracts

text:
 22.12.2011
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 341/78
 DECIZIA NR. 115/2011 A COMITETULUI MIXT AL SEE
 din 21 octombrie 2011
 de modificare a anexei I (Chestiuni veterinare și fitosanitare) și a anexei II (Reglementări tehnice, standarde, încercări și certificare) la Acordul privind SEE
 COMITETUL MIXT AL SEE,
 având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, astfel cum a fost modificat prin Protocolul de adaptare a Acordului privind Spațiul Economic European, denumit în continuare „acordul”, în special articolul 98,
 întrucât:
 (1)
 Anexa I la acord a fost modificată prin Decizia nr. 9/2011 a Comitetului mixt al SEE din 1 aprilie 2011 (1).
 (2)
 Anexa II la acord a fost modificată prin Decizia nr. 95/2011 a Comitetului mixt al SEE din 30 septembrie 2011 (2).
 (3)
 Regulamentul (UE) nr. 304/2010 al Comisiei din 9 aprilie 2010 de modificare a anexei II la Regulamentul (CE) nr. 396/2005 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește limitele maxime de reziduuri pentru 2-fenil-fenol din sau de pe anumite produse (3) trebuie încorporat în acord.
 (4)
 Regulamentul (UE) nr. 375/2010 al Comisiei din 3 mai 2010 de refuzare a autorizării anumitor mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, altele decât cele care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (4) trebuie încorporat în acord.
 (5)
 Regulamentul (UE) nr. 376/2010 al Comisiei din 3 mai 2010 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 983/2009 privind autorizarea și refuzul autorizării anumitor mențiuni de sănătate formulate pentru alimente și care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (5) trebuie încorporat în acord.
 (6)
 Regulamentul (UE) nr. 382/2010 al Comisiei din 5 mai 2010 de refuzare a autorizării anumitor mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, altele decât cele care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (6) trebuie încorporat în acord.
 (7)
 Regulamentul (UE) nr. 383/2010 al Comisiei din 5 mai 2010 de refuzare a autorizării unei mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, alta decât cele care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (7) trebuie încorporat în acord.
 (8)
 Regulamentul (UE) nr. 384/2010 al Comisiei din 5 mai 2010 privind autorizarea și refuzul autorizării anumitor mențiuni de sănătate atribuite produselor alimentare și referitoare la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (8) trebuie încorporat în acord.
 (9)
 Decizia 2010/169/UE a Comisiei din 19 martie 2010 privind neincluderea substanței 2,4,4’-tricloro-2’-hidroxidifenil eter în lista Uniunii de aditivi care se pot utiliza la fabricarea materialelor și obiectelor din material plastic destinate să vină în contact cu produsele alimentare, în temeiul Directivei 2002/72/CE (9) trebuie încorporată în acord.
 (10)
 Decizia 2010/172/UE a Comisiei din 22 martie 2010 de modificare a Deciziei 2002/840/CE în ceea ce privește lista de unități autorizate din țări terțe pentru iradierea produselor alimentare (10) trebuie încorporată în acord.
 (11)
 Recomandarea 2010/161/UE a Comisiei din 17 martie 2010 privind monitorizarea substanțelor perfluoroalchilate în alimente (11) trebuie încorporată în acord.
 (12)
 Prezenta decizie nu se aplică Principatului Liechtenstein,
 ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
 Articolul 1
 În anexa I la acord capitolul II punctul 40 [Regulamentul (CE) nr. 396/2005 al Parlamentului European și al Consiliului] se adaugă următoarea liniuță:
 „—
 32010 R 0304: Regulamentul (UE) nr. 304/2010 al Comisiei din 9 aprilie 2010 (JO L 94, 15.4.2010, p. 1).”
 Articolul 2
 Capitolul XII din anexa II la acord se modifică după cum urmează:
 1.
 La punctul 54zze (Decizia 2002/840/CE a Comisiei) se adaugă următoarea liniuță:
 „—
 32010 D 0172: Decizia 2010/172/UE a Comisiei din 22 martie 2010 (JO L 75, 23.3.2010, p. 33).”
 2.
 La punctul 54zzy [Regulamentul (CE) nr. 396/2005 al Parlamentului European și al Consiliului] se adaugă următoarea liniuță:
 „—
 32010 R 0304: Regulamentul (UE) nr. 304/2010 al Comisiei din 9 aprilie 2010 (JO L 94, 15.4.2010, p. 1).”
 3.
 La punctul 54zzzzzb [Regulamentul (CE) nr. 983/2009 al Comisiei] se adaugă următorul text:
 „ , astfel cum a fost modificat prin:
 —
 32010 R 0376: Regulamentul (UE) nr. 376/2010 al Comisiei din 3 mai 2010 (JO L 111, 4.5.2010, p. 3).”
 4.
 După punctul 54zzzzzg [Regulamentul (CE) nr. 1168/2009 al Comisiei] se introduc următoarele puncte:
 „54zzzzzh.
 32010 R 0375: Regulamentul (UE) nr. 375/2010 al Comisiei din 3 mai 2010 de refuzare a autorizării anumitor mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, altele decât cele care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (JO L 111, 4.5.2010, p. 1).
 54zzzzzi.
 32010 R 0382: Regulamentul (UE) nr. 382/2010 al Comisiei din 5 mai 2010 de refuzare a autorizării anumitor mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, altele decât cele care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (JO L 113, 6.5.2010, p. 1).
 54zzzzzj.
 32010 R 0383: Regulamentul (UE) nr. 383/2010 al Comisiei din 5 mai 2010 de refuzare a autorizării unei mențiuni de sănătate înscrise pe produsele alimentare, alta decât cele care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (JO L 113, 6.5.2010, p. 4).
 54zzzzzk.
 32010 R 0384: Regulamentul (UE) nr. 384/2010 al Comisiei din 5 mai 2010 privind autorizarea și refuzul autorizării anumitor mențiuni de sănătate atribuite produselor alimentare și referitoare la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (JO L 113, 6.5.2010, p. 6).
 54zzzzzl.
 32010 D 0169: Decizia 2010/169/UE a Comisiei din 19 martie 2010 privind neincluderea substanței 2,4,4’-tricloro-2’-hidroxidifenil eter în lista Uniunii de aditivi care se pot utiliza la fabricarea materialelor și obiectelor din material plastic destinate să vină în contact cu produsele alimentare, în temeiul Directivei 2002/72/CE (JO L 75, 23.3.2010, p. 25).”
 5.
 După punctul 66 (Recomandarea 2010/307/UE a Comisiei) se adaugă următorul punct:
 „67.
 32010 H 0161: Recomandarea 2010/161/UE a Comisiei din 17 martie 2010 privind monitorizarea substanțelor perfluoroalchilate în alimente (JO L 68, 18.3.2010, p. 22).”
 Articolul 3
 Textele Regulamentelor (UE) nr. 304/2010, (UE) nr. 375/2010, (UE) nr. 376/2010, (UE) nr. 382/2010, (UE) nr. 383/2010 și (UE) nr. 384/2010, ale Deciziilor 2010/169/UE și 2010/172/UE și ale Recomandării 2010/161/UE în limbile islandeză și norvegiană, care urmează să fie publicate în suplimentul SEE la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, sunt autentice.
 Articolul 4
 Prezenta decizie intră în vigoare la 1 noiembrie 2011, cu condiția să se fi efectuat toate notificările prevăzute la articolul 103 alineatul (1) din acord către Comitetul mixt al SEE (12).
 Articolul 5
 Prezenta decizie se publică în secțiunea SEE și în suplimentul SEE ale Jurnalului Oficial al Uniunii Europene.
 Adoptată la Bruxelles, 21 octombrie 2011.
 Pentru Comitetul mixt al SEE
 Președintele
 Kurt JÄGER
 (1) JO L 171, 30.6.2011, p. 5.
 (2) JO L 318, 1.12.2011, p. 32.
 (3) JO L 94, 15.4.2010, p. 1.
 (4) JO L 111, 4.5.2010, p. 1.
 (5) JO L 111, 4.5.2010, p. 3.
 (6) JO L 113, 6.5.2010, p. 1.
 (7) JO L 113, 6.5.2010, p. 4.
 (8) JO L 113, 6.5.2010, p. 6.
 (9) JO L 75, 23.3.2010, p. 25.
 (10) JO L 75, 23.3.2010, p. 33.
 (11) JO L 68, 18.3.2010, p. 22.
 (12) Nu au fost semnalate obligații constituționale.


text:
 22.8.2016
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 C 305/28
 Sentenza tal-Qorti Ġenerali tat-30 ta’ Ġunju 2016 – CW vs Il-Kunsill
 (Kawża T-224/14) (1)
 ((“Politika estera u ta’ sigurtà komuni - Miżuri restrittivi meħuda kontra ċerti persuni u entitajiet fid-dawl tas-sitwazzjoni fit-Tuneżija - Iffriżar ta’ fondi - Proroga - Dritt għall-proprjetà - Proporzjonalità - Żball ta’ fatt - Użu ħażin ta’ poter - Responsabbiltà mhux kuntrattwali”))
 (2016/C 305/38)
 Lingwa tal-kawża: il-Franċiż
 Partijiet
 Rikorrent: CW (rappreżentant: A. Tekari, avukat)
 Konvenut: Il-Kunsill tal-Unjoni Ewropea (rappreżentanti: G. Étienne u M. Bishop, aġenti)
 Suġġett
 Minn naħa, talba bbażata fuq l-Artikolu 263 TFUE u intiża għall-annullament tad-Deċiżjoni tal-Kunsill 2014/49/PESK, tat-30 ta’ Jannar 2014, li temenda d-Deċiżjoni 2011/72/PESK dwar miżuri restrittivi diretti kontra ċerti persuni u entitajiet fid-dawl tas-sitwazzjoni fit-Tuneżija (ĠU 2014, L 28, p. 38) sa fejn tikkonċerna r-rikorrent u, min-naħa l-oħra, talba bbażata fuq l-Artikolu 268 TFUE u intiża għall-kumpens għad-dannu li ġarrab ir-rikorrent.
 Dispożittiv
 1)
 Ir-rikors huwa miċħud.
 2)
 CW għandu jbati l-ispejjeż tiegħu kif ukoll dawk sostnuti mill-Kunsill tal-Unjoni Ewropea.
 (1) ĠU C 351, 6.10.2014


text:
 Avis juridique important
 |
 21994D0115(01)
 Decisione n. 1/93 del Comitato Congiunto CEE-EFTA «Transito comune» del 23 settembre 1993 che modifica l'appendice III della Convenzione del 20 maggio 1987 relativa ad un regime comune di transito
 Gazzetta ufficiale n. L 012 del 15/01/1994 pag. 0032 - 0032
 DECISIONE N. 1/93 DEL COMITATO CONGIUNTO CEE-EFTA « TRANSITO COMUNE » del 23 settembre 1993 che modifica l'appendice III della Convenzione del 20 maggio 1987 relativa ad un regime comune di transito (94/16/CEE) IL COMITATO CONGIUNTO, vista la Convenzione del 20 maggio 1987 relativa ad un regime comune di transito (1), in particolare l'articolo 15, paragrafo 3, lettera a), considerando che l'appendice II della Convenzione contiene, tra l'altro, specifiche disposizioni relative ai documenti attestanti il carattere comunitario delle merci; considerando che il testo dell'appendice II è stato di recente integralmente sostituito e che pertanto occorre modificare di conseguenza l'appendice III della Convenzione, DECIDE: Articolo 1 1. L'allegato VII dell'appendice III, « Istruzioni per l'impiego dei formulari necessari per le dichiarazioni T 1 e T 2 », è così modificato: Al titolo II, « Dati da riportare nelle varie caselle », nelle note esplicative relative alla - « Casella n. 51: Uffici di passaggio previsti (e paesi) »: nella prima frase, le parole « (il) paese » sono sostituite da « (la) parte contraente », e - « Casella n. 52: Garanzia »: il testo del secondo paragrafo è sostituito dal testo seguente: « Se la garanzia globale oppure la singola garanzia non è valida per tutte le parti contraenti, oppure se l'obbligato principale esclude determinate parti contraenti dall'applicazione della garanzia globale, si indichi dopo "non valida per . . ." il codice della parte contraente o delle parti contraenti interessate. » 2. Il punto A, « Osservazioni generali », dell'allegato VIII dell'appendice III, « Istruzioni sull'impiego dei formulari per la compilazione dei documenti attestanti il carattere comunitario delle merci che non circolano in regime T 2 (documento T 2L) », è così modificato: 1) Il testo della nota 1 è sostituito dal testo seguente: « 1. Il documento T 2L, che attesta il carattere comunitario delle merci cui si riferisce, è compilato conformemente agli articoli 7 e 8 dell'appendice II. » 2) Il testo della nota 7 è sostituito dal testo seguente: « 7. I documenti T 2L sono utilizzati conformemente al titolo III dell'appendice II. » Articolo 2 La presente decisione entra in vigore il 1° gennaio 1994. Fatto a Oslo, il 23 settembre 1993. Per il Comitato congiunto Il presidente Jan SOLBERG


text:
 14.10.2016
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 L 278/50
 ΑΠΌΦΑΣΗ αριθ. 4/2016 ΤΗΣ ΕΠΙΤΡΟΠΉΣ ΤΩΝ ΠΡΈΣΒΕΩΝ ΑΚΕ-ΕΕ
 της 30ής Σεπτεμβρίου 2016
 για τον διορισμό ενός μέλους του διοικητικού συμβουλίου του Τεχνικού Κέντρου Γεωργικής και Αγροτικής Συνεργασίας (ΤΚΓ) [2016/1820]
 Η ΕΠΙΤΡΟΠΗ ΤΩΝ ΠΡΕΣΒΕΩΝ ΑΚΕ-ΕΕ,
 Έχοντας υπόψη τη συμφωνία εταιρικής σχέσης μεταξύ των μελών της ομάδας των κρατών της Αφρικής, της Καραϊβικής και του Ειρηνικού, αφενός, και της Ευρωπαϊκής Κοινότητας και των κρατών μελών της, αφετέρου, η οποία υπεγράφη στο Κοτονού στις 23 Ιουνίου 2000 (1), όπως τροποποιήθηκε για πρώτη φορά στο Λουξεμβούργο στις 25 Ιουνίου 2005 (2) και για δεύτερη φορά στο Ουαγκαντούγκου στις 22 Ιουνίου 2010 (3), και ιδίως το άρθρο 3 παράγραφος 5 του παραρτήματος III,
 Έχοντας υπόψη την απόφαση αριθ. 5/2013 της Επιτροπής των Πρέσβεων ΑΚΕ-ΕΚ, της 7ης Νοεμβρίου 2013, σχετικά με το καταστατικό του Τεχνικού Κέντρου Γεωργικής και Αγροτικής Συνεργασίας (ΤΚΓ) (4), και ιδίως το άρθρο 5 παράγραφος 4 του παραρτήματος,
 Εκτιμώντας τα ακόλουθα:
 (1)
 Το άρθρο 5 παράγραφος 4 του καταστατικού του ΤΚΓ προβλέπει ότι τα μέλη του διοικητικού συμβουλίου του Τεχνικού Κέντρου Γεωργικής και Αγροτικής Συνεργασίας (ΤΚΓ) διορίζονται από την Επιτροπή των Πρέσβεων ΑΚΕ-ΕΕ σύμφωνα με τις διαδικασίες που καθορίζει η επιτροπή για μέγιστη περίοδο πέντε ετών, με ενδιάμεση επανεξέταση.
 (2)
 Σύμφωνα με την απόφαση αριθ. 1/2015 της Επιτροπής των Πρέσβεων ΑΚΕ-ΕΕ της 12ης Οκτωβρίου 2015 για τον διορισμό των μελών του διοικητικού συμβουλίου του Τεχνικού Κέντρου Γεωργικής και Αγροτικής Συνεργασίας (ΤΚΓ) (5), η θητεία ενός μέλους του διοικητικού συμβουλίου θα λήξει στις 6 Νοεμβρίου 2016.
 (3)
 Σύμφωνα με το άρθρο 95 παράγραφος 1 της συμφωνίας εταιρικής σχέσης ΑΚΕ-ΕΕ, η συμφωνία θα λήξει στις 29 Φεβρουαρίου 2020. Ως εκ τούτου, πρέπει να διοριστεί ένα νέο μέλος στο διοικητικό συμβούλιο για το υπόλοιπο της θητείας πριν από τη λήξη της συμφωνίας,
 ΑΠΟΦΑΣΙΖΕΙ:
 Άρθρο 1
 Διορίζεται μέλος του διοικητικού συμβουλίου του ΤΚΓ:
 —
 η κ. Frederike PRAASTERINK.
 Άρθρο 2
 Με την επιφύλαξη των μεταγενέστερων αποφάσεων που θα πρέπει ενδεχομένως να λάβει η Επιτροπή των Πρέσβεων ΑΚΕ-ΕΕ στο πλαίσιο των αρμοδιοτήτων της, το διοικητικό συμβούλιο του ΤΚΓ έχει την ακόλουθη σύνθεση:
 —
 κα Frederike PRAASTERINK,
 η θητεία της οποίας λήγει στις 29 Φεβρουαρίου 2020, καθώς και
 —
 καθ. Baba Y. ABUBAKAR,
 —
 καθ. Augusto Manuel CORREIA,
 —
 κα Helena JOHANSSON,
 —
 δρ Faustin R. KAMUZORA και
 —
 καθ. Clement K. SANKAT,
 των οποίων η θητεία λήγει στις 6 Νοεμβρίου 2018.
 Άρθρο 3
 Η παρούσα απόφαση αρχίζει να ισχύει την ημερομηνία της έκδοσής της.
 Βρυξέλλες, 30 Σεπτεμβρίου 2016.
 Για την Επιτροπή των Πρέσβεων ΑΚΕ-ΕΕ
 Η Πρόεδρος
 L.M. ISHMAEL
 (1) ΕΕ L 317 της 15.12.2000, σ. 3.
 (2) Συμφωνία για την τροποποίηση της συμφωνίας εταιρικής σχέσης μεταξύ των μελών της ομάδας των κρατών της Αφρικής, της Καραϊβικής και του Ειρηνικού, αφενός, και της Ευρωπαϊκής Κοινότητας και των κρατών μελών της, αφετέρου, η οποία υπεγράφη στην Κοτονού στις 23 Ιουνίου 2000 (ΕΕ L 209 της 11.8.2005, σ. 27).
 (3) Συμφωνία για την τροποποίηση για δεύτερη φορά της συμφωνίας εταιρικής σχέσης μεταξύ των μελών της ομάδας κρατών της Αφρικής, της Καραϊβικής και του Ειρηνικού αφενός, και της Ευρωπαϊκής Κοινότητας και των κρατών μελών της αφετέρου, η οποία υπεγράφη στο Κοτονού στις 23 Ιουνίου 2000, όπως τροποποιήθηκε για πρώτη φορά στο Λουξεμβούργο στις 25 Ιουνίου 2005 (ΕΕ L 287 της 4.11.2010, σ. 3).
 (4) ΕΕ L 309 της 19.11.2013, σ. 50.
 (5) ΕΕ L 278 της 23.10.2015, σ. 26.