text:
1980-luku oli vuosikymmen, joka alkoi 1. tammikuuta 1980 ja päättyi 31. joulukuuta 1989. Vuosikymmen oli 1900-luvun yhdeksäs vuosikymmen.
 Vuosikymmenen teemoja olivat idän ja lännen välisen asevarustelun purkaminen ja kylmän sodan päättyminen sekä tietokoneiden ja elektroniikan nousu läntisessä maailmassa.
 Maailmantalous ja -politiikka
 Yhdysvallat ja Neuvostoliitto
 Maailmanpolitiikassa merkittäviä tapahtumia oli republikaanisen Ronald Reaganin valinta 1981 Yhdysvaltain presidentiksi ja hänen johdollaan toteutettu voimakas Yhdysvaltojen asevarustelupolitiikka, joka osaltaan vaikutti Neuvostoliiton hajoamiseen ja poliittisten muurien murtumiseen. Reaganin seuraajaksi tuli tammikuussa 1989 koko hänen presidenttikautensa ajan varapresidenttinä toiminut George Bush. Vuoden 1984 presidentinvaalissa Reaganin haastajana oli demokraattien Walter Mondale. Mondalen varapresidenttiehdokkaakseen valitsema Geraldine Ferraro oli Yhdysvaltain presidentinvaalien historian ensimmäinen naisehdokas. Vaalissa Reagan sai 525 valitsijamiestä, mikä oli enemmän kuin yksissäkään aiemmissa presidentinvaaleissa.
 Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev kuoli syksyllä 1982 sairastettuaan jo pitkään. Tämän jälkeen maata johtivat lyhyen aikaa Juri Andropov ja Konstantin Tšernenko, jälkimmäinen vain vajaan vuoden. Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliiton johtoon 1985, ja hän oli maan viimeinen valtionjohtaja vuoteen 1991 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi. Hänen avoimuus- (’glasnost’) ja uudistuspyrkimyksensä (’perestroika’) johtivat liennytykseen ja kylmän sodan päättymiseen mutta samalla Neuvostoliiton kommunistinen puolue menetti poliittisen valta-asemansa, mikä lopulta johti Neuvostoliiton hajoamiseen. Hajoamisen alkusoittoa oli Berliinin muurin murtuminen 1989. Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa katosi Euroopan kartalta heti vuosikymmenen vaihduttua.
 Länsisaksalainen lentäjä Mathias Rust onnistui toukokuun lopulla 1987 laskeutumaan Moskovan Punaiselle torille.
 Vuosikymmenen lopulla Neuvostoliiton kriisipesäkkeiksi muodostuivat Kaukasian ja Keski-Aasian neuvostotasavallat, joiden rajat oli aikoinaan piirretty mielivaltaisesti ja joissa puhkesi eri kansallisuuksien välisiä yhteenottoja. Armenian ja Azerbaidžanin kiista Vuoristo-Karabahin alueesta kärjistyi vuonna 1988 avoimeksi sodaksi, jossa neuvostoarmeija oli lähinnä sivustakatsojana. Baltian maissa kansalaiset tulivat muuta Neuvostoliittoa tiiviimpien läntisten yhteyksien ansiosta nopeammin tietoisiksi uusista yhteiskunnallisista virtauksista, kuten ympäristönsuojelusta ja informaatiotekniikan vallankumouksesta. Virossa niin kutsutun laulavan vallankumouksen lähtölaukaukseksi muodostuivat Tallinnan laulujuhlat kesällä 1987.
 Eurooppa
 Euroopan poliittista ilmapiiriä hallitsi vuosikymmenen alkuvuosina sotilasliitto Naton ja Varsovan liiton välinen ohjusvarustelukierre, joka huipentui vuoden 1983 aikana. Neuvostoliitto oli vuodesta 1977 lähtien sijoittanut Eurooppaan noin 350 SS-20 -ohjusta ja halusi säilyttää monopoliasemansa Euroopassa olevien keskimatkan ohjusten suhteen. Nato puolestaan valmistautui ottamaan käyttöön ensimmäiset euro-ohjuksensa vuoden 1983 lopussa. Valkoinen talo ei suostunut siihen, että Kreml kiistäisi Yhdysvaltain oikeuden rakentaa ohjusjärjestelmä, jollainen Neuvostoliitolla jo oli. Neuvostoliitto sai kiistassa sivustatukea länsieurooppalaiselta rauhanliikkeeltä, joka järjesti laajoja euro-ohjusten vastaisia mielenosoituksia. Naton ohjukset tulivat kuitenkin Yhdysvalloista Eurooppaan alkuperäisen aikataulun mukaan.
 Itä-Eurooppa
 Jugoslaviaa koko toisen maailmansodan jälkeisen ajan johtanut marsalkka Tito kuoli keväällä 1980. Liittovaltiota koossa pitäneen voiman poistuttua osavaltiot joutuivat keskenään erimielisyyksiin lähinnä talouskysymyksistä. Vuosikymmenen lopulla varsinkin vauraimmat osavaltiot Slovenia ja Kroatia alkoivat tavoitella täyttä itsenäisyyttä.
 Albanian pitkäaikainen puoluejohtaja Enver Hoxha kuoli vuonna 1985 ja hänen seuraajakseen tuli Ramiz Alia.
 Puolassa talousvaikeudet johtivat siihen, että hallitus ilmoitti kesällä 1980 tuntuvista elintarvikkeiden hintojen korotuksista. Työläiset vastasivat tähän lakoilla, ja keskeiseksi lakkonäyttämöksi muodostui Gdanskin telakka. Samaan aikaan Puolan katolisen kirkon asema vahvistui erityisesti puolalalssyntyisen paavi Johannes Paavali II:n ansiosta. Lisäksi katolisella kirkolla oli läheiset suhteet riippumattomaan Solidaarisuus-liikkeeseen. Joulukuussa 1981 Puolan hallitus julisti maan sotatilan. Solidaarisuus-liikkeen johtaja Lech Wałęsa sai vuoden 1983 Nobelin rauhanpalkinnon, mutta Puolan hallitus ei päästänyt Wal·ęsaa vastaanottamaan palkintoa.
 Länsi-Eurooppa
 Alankomaiden kuningatar Juliana luopui vallasta huhtikuussa 1980 ja valtaistuimelle nousi hänen tyttärensä prinsessa Beatrix.
 Ranskan presidentti Valéry Giscard d’Estaing joutui luovuttamaan paikkansa François Mitterrandille vuoden 1981 presidentinvaaleissa. Mitterrand valittiin toiselle virkakaudelle vuonna 1988.
 Espanja liittyi sotilasliitto Natoon vuonna 1982 ja Euroopan talousyhteisöön vuonna 1986. Sosialistinen työväenpuolue voitti Espanjassa syksyllä 1982 pidetyt parlamenttivaalit, ja puolueen johtaja Felipe Gonzáles muodosti maahan ensimmäisen vasemmistolaisen hallituksen sitten 1930-luvun. Portugalin pitkäaikainen pääministeri, sosialistisen puolueen puheenjohtaja Mário Soares valittiin vuonna 1986 maan ensimmäiseksi siviilipresidentiksi 60 vuoteen.
 Entinen YK:n pääsihteeri Kurt Waldheim valittiin vuonna 1986 Itävallan presidentiksi. Waldheimin natsimenneisyyden vuoksi Israel kutsui suurlähettiläänsä kotiin Wienistä.
 Pohjois-Irlannissa jatkuivat katolisten ja protestanttien yhteenotot koko vuosikymmenen ajan. Länsisaksalaisen Siemens-yhtymän johtaja Karl Heinz Beckurts sai surmansa pommi-iskussa Münchenin lähistöllä heinäkuussa 1986, mikä osoitti äärivasemmistolaisen terrorijärjestö RAF:n olevan yhä voimissaan. Vuosikymmenen tuhoisin terroriteko Euroopassa oli Pan Am -yhtiön Boeing 747 -matkustajakoneen tuho Lockerbien kylän yllä Skotlannissa joulukuussa 1988. Surmansa saivat kaikki koneessa olleet 258 ihmistä sekä 12 kylän asukasta. Myöhemmin ilmeni, että iskun jäljet johtivat Libyaan.
 Pohjoismaat
 Puolan tilanne lisäsi jännitteitä Itämeren alueella. Ruotsin aluevesillä tehtiin useita sukellusvenehavaintoja. Varma havainto oli kuitenkin vain yhdessä tapauksessa, kun sukellusvene ajoi karille Karlskronan edustalla syksyllä 1981. Ruotsi syytti alueloukkauksista Neuvostoliittoa, mutta joutui perumaan syytöksensä.
 Norjalaisella Ekofiskin öljykentällä Pohjanmerellä tapahtui vakava onnettomuus, kun huolto- ja asuntolautta Alexander Kielland kaatui kovassa merenkäynnissä maaliskuussa 1980. Onnettomuudessa sai surmansa 123 ihmistä.
 Ruotsin pääministeri Olof Palme murhattiin Tukholmassa 28. helmikuuta 1986. Seurauksena monia teorioita murhaajatahon selvittämiseksi. Ruotsin poliisi pidätti Christer Petterssonin joulukuussa 1988 murhasta epäiltynä. Hovioikeus vapautti Petterssonin lokakuussa 1989, koska todisteet eivät riittäneet hänen tuomitsemisekseen.
 Afrikka
 Rhodesia itsenäistyi huhtikuussa 1980 Zimbabwen tasavallaksi, jonka ensimmäiseksi presidentiksi tuli Robert Mugabe.
 Liberiassa tapahtui huhtikuussa 1980 ylikersantti Samuel Doen johtama sotilasvallankaappaus. Entinen presidentti William Tolbert ja useita syrjäytetyn hallituksen ministereitä teloitettiin.
 Sotilaat murhasivat Egyptin presidentin Anwar Sadatin syksyllä 1981 ja uudeksi presidentiksi tuli Hosni Mubarak.
 Keski-Afrikan tasavallan presidentti David Dacko, joka oli vuonna 1979 syrjäyttänyt diktaattori Jean-Bedel Bokassan, joutui itse syrjäytetyksi sotilasvallankaappauksessa syyskuun alussa 1981.
 1980-luvun kehitys Etelä-Afrikassa johti apartheid-lainsäädännön kumoamiseen ja Nelson Mandelan vapauttamiseen vankilasta.
 Etelä-Afrikan miehittämässä Namibiassa järjestettiin marraskuussa 1989 YK:n valvomat vaalit, joissa valittiin jäsenet itsenäistyvän maan perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Vaalit voitti odotetusti Namibian itsenäisyysliike SWAPO.
 Lähi-itä
 Iranin ja Irakin jo pitkään kestänyt keskinäinen kahakointi leimahti syksyllä 1980 täysimittaiseksi sodaksi, joka kesti vuoteen 1988 saakka. Uutena piirteenä sodassa oli runsas kemiallisten aseiden käyttö. Iranin uskonnollinen johtaja ajatollah Khomeini kuoli kesäkuussa 1989 ja hänen seuraajakseen tuli Ali Khamenei. Maailmaa kuohutti Khomeinin hieman ennen kuolemaansa brittiläiselle kirjailijalle Salman Rushdielle langettama kuolemantuomio tämän Saatanalliset säkeet -romaanin vuoksi. Khomeini katsoi Rushdien syyllistyneen teoksellaan islamin pilkkaamiseen.
 Israelin ilmavoimat pommittivat ydinreaktoria lähellä Irakin pääkaupunkia Bagdadia kesäkuussa 1981. Israelin mukaan laitoksessa valmisteltiin ydinpommia. Kristityt falangistit toimeenpanivat verilöylyn Sabran ja Shatilan pakolaisleireissä Israelin valvomalla alueella Libanonissa syyskuussa 1982. YK:n yleiskokous tuomitsi verilöylyn yksimielisesti, ja Israelin puolustusministerin Ariel Sharonin katsottiin olevan henkilökohtaisesti vastuussa hyökkääjien päästämisestä pakolaisleireihin. Israelin pääministeri Menachem Begin erosi virastaan heikentyneen terveytensä vuoksi syksyllä 1983, ja uudeksi pääministeriksi tuli Jitzhak Shamir.
 Turkissa tapahtui kenraali Kenan Evrenin johtama sotilasvallankaappaus syyskuussa 1980. Lokakuussa 1989 Turkin presidentiksi valittiin Turgut Özal.
 Aasia
 Neuvostoliiton suorittama Afganistanin miehitys, joka oli alkanut vuoden 1979 lopulla, tuomittiin YK:n yleiskokouksessa tammikuussa 1980. Miehitys päättyi neuvostojoukkojen vetäytymiseen maasta helmikuussa 1989, mutta tämä ei vaikuttanut maassa raivonneeseen sisällissotaan.
 Kiinassa päättyi alkuvuonna 1981 oikeudenkäynti vuonna 1976 syrjäytettyä niin kutsuttua neljän koplaa vastaan. Mao Zedongin leskelle Jiang Qingille langetettiin ehdollinen kuolemantuomio kahden vuoden koetusajalla.
 Presidentti Ferdinand Marcos johti Filippiinejä käytännössä diktaattorina 1980-luvun puoliväliin saakka. Oppositiojohtaja Benigno Aquino murhattiin vuonna 1983, ja hänen leskensä Corazón Aquino valittiin vuonna 1986 uudeksi presidentiksi. Marcos yritti säilyttää vielä asemansa vaalivilpin avulla. Vaalin jälkeen Marcos lähti maanpakoon Havaijille, jossa hän kuoli vuonna 1989. Marcosin kannattajat tekivät vuosikymmenen loppupuolella useita vallankaappausyrityksiä Aquinoa vastaan.
 Neuvostoliiton ilmavoimat ampuivat alas eteläkorealaisen matkustajakoneen Sahalinin saaren yläpuolella syyskuun alussa 1983, jolloin 269 ihmistä sai surmansa.
 Intian pääministeri Indira Gandhi murhattiin syksyllä 1984 ja uudeksi pääministeriksi tuli hänen poikansa Rajiv Gandhi.
 Kiinan pääkaupungissa Pekingissä alkoi keväällä 1989 opiskelijoiden rauhanomainen mielenosoitus, jossa vaadittiin poliittisia ja yhteiskunnallisia uudistuksia. Maan armeija tukahdutti mielenosoituksen verisesti kesäkuun alussa. Kiinan kommunistisen puolueen pääsihteeriksi tuli kovaa linjaa edustanut Jiang Zemin. Norjan Nobel-komitea myönsi vuoden 1989 Nobelin rauhanpalkinnon Tiibetin hengelliselle johtajalle, 14. dalai-lamalle Tenzin Gyatsolle, minkä Kiinan hallitus tulkitsi puuttumiseksi Kiinan sisäisiin asioihin.
 Japanin keisarihovin pisin hallituskausi päättyi vuodesta 1926 hallinneen keisari Hirohiton kuollessa vuonna 1989. Hänen seuraajakseen tuli kruununprinssi Akihito.
 Latinalainen Amerikka
 Argentiina miehitti vuonna 1982 Ison-Britannian hallitsemat Falklandinsaaret. Tästä seurasi lyhyt sota, jossa Iso-Britannia valloitti saaret takaisin. Argentiinan tappio johti maan sotilashallituksen kaatumiseen.
 Paraguayta yli 30 vuoden ajan diktatorisesti hallinnut kenraali Alfredo Stroessner syöstiin vallasta helmikuussa 1989. Nicaraguan syrjäytetty diktaattori Anastasio Somoza Debayle sai surmansa salamurhaajien uhrina Paraguayn pääkaupungissa Asuncionissa syyskuussa 1980.
 Ison-Britannian viimeinen suurehko Latinalaisen Amerikan siirtomaa Belize itsenäistyi syyskuussa 1981. Brittiläinen Karibianmeren siirtomaa Antigua ja Barbuda itsenäistyi saman vuoden marraskuussa.
 Yhdysvallat miehitti Grenadan saarivaltion Karibianmerellä lokakuussa 1983. Hieman ennen operaatiota Grenadassa oli tapahtunut sotilasvallankaappaus, jossa pääministeri Maurice Bishop oli saanut surmansa. YK:n yleiskokous tuomitsi miehityksen.
 Maailmantalous
 Koko maailman tasolla talouskasvu jäi edellisiä vuosikymmeniä heikommaksi. Kehitysmaat ajautuivat 1980-luvun alussa syvään velkakriisiin, joka leimasi koko vuosikymmentä. Latinalaisessa Amerikassa puhutaan 1980-luvusta menetettynä vuosikymmenenä. Maailmanpankin ja Kansainvälisen valuuttarahaston rakennesopeutusohjelmat olivat keskeinen piirre kehitysmaiden talouspolitiikassa. 1970-luvulla esitetyt kehitysmaiden vaatimukset uudesta kansainvälisestä talousjärjestelmästä ja maailmantalouden säätelystä saivat väistyä Ronald Reaganin ja Margaret Thatcherin markkinoimien (usein uusliberalismiksi kutsuttujen) talousoppien tieltä, joissa painotettiin talouden eri osa-alueiden vapauttamisen tärkeyttä. Thatcherin Britanniassa työttömien lukumäärä ylitti kolme miljoonaa.
 Tiede
 Ensimmäinen avaruussukkula lensi vuonna 1981, kun Columbia teki ensilentonsa.
 Uusi vaarallinen sairaus AIDS tunnistettiin ja tartunnat alkoivat levitä laajamittaisesti.
 Ranskalainen matemaatikko Benoît Mandelbrot teki tunnetuksi fraktaalit eli murtomuodot. Brittiläisen fyysikon Stephen Hawkingin Ajan lyhyt historia (1987) oli kosmologiaa käsitellyt menestysteos. Biologi Richard Dawkins kirjoitti evoluutioteoriasta ja yhdysvaltalainen Carl Sagan oli tunnettu tieteen kansantajuistaja. Brittiläinen David Attenborough oli kuuluisa BBCn luontodokumenttien juontaja.
 1980-luvulla löydettiin kaksi uutta alkuainetta, meitnerium ja hassium.
 Tekniikka
 1970-luvun digitaalikello sai seurakseen monia muita digitaaliteknologiaan perustuneita laitteita. IBM PC julkistettiin vuonna 1981 ja tietokoneet alkoivat tulla koteihin. CD-levy (1982) ja matkapuhelin (1984) syntyivät, ja nestekidenäyttöjen myötä kehitettiin esimerkiksi elektroniikkapelejä. Korvalappustereot yleistyivät, kasetteja soittavina. 1980-lukua voikin pitää kannettavien laitteiden syntyvuosikymmenenä.
 Videonauhurin myötä televisio-ohjelman saattoi katsoa itselleen sopivana ajankohtana: nauhureissa oli ajastus, joka käynnisti nauhoituksen automaattisesti. VHS-videoiden nauhat olivat varsin hintavia. Ne olivat uudelleennauhoitettavia, mutta analogisen nauhan kuvanlaatu huononi kerta kerralta.
 Ajankohtaisia laitteita:
 Mikroaaltouuni, sähköhammasharja.
 NMT-autopuhelimet (Nordic Mobile Telephone).
 Kotitietokoneet (muun muassa MikroMikko, IBM PC, Commodore 64, Amiga, Sinclair Spectrum, Apple Macintosh ja Atari ST).
 Kolikkopelit (muun muassa Pac-Man ja Donkey Kong).
 Elektroniikkapelit (erityisesti Nintendon Game & Watch). Pelikonsolit (muun muassa Nintendo Entertainment System ja Sega Mega Drive).
 Tossumopot Suzuki PV ja Honda Monkey.
 Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus 26. huhtikuuta 1986 jätti jälkensä ydinvoimaan suhtautumisessa.
 Kirjallisuus
 1980-luvulla ilmestyivät muun muassa eteläafrikkalaisen J. M. Coetzeen Barbaarit tulevat (1980), italialaisen Umberto Econ Ruusun nimi (1980), perulaisen Mario Vargas Llosan Maailmanlopun sota (1981), nigerialaisen Wole Soyinkan Aké – lapsuusvuodet (1981), chileläisen Isabel Allenden Henkien talo (1982), portugalilaisen José Saramagon Baltasar ja Blimunda (1982), itävaltalaisen Thomas Bernhardin Hakkuu (1984), tšekkiläisen Milan Kunderan Olemisen sietämätön keveys (1984), venäläisen Joseph Brodskyn Ei oikein ihminenkään (1986) ja japanilaisen Haruki Murakamin Norwegian Wood (1987). Egyptiläinen Naguib Mahfouz sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1988.
 Brittiläisiä merkkiteoksia olivat muun muassa intialaissyntyisen Salman Rushdien Keskiyön lapset (1981) ja japanilaissyntyisen Kazuo Ishiguron Pitkän päivän ilta (1989). Tieteiskirjallisuuden tapauksia oli Douglas Adamsin parodinen Linnunradan käsikirja liftareille. Skotlantilainen Iain Banks kirjoitti suosittuja tieteiskirjoja ja trillereitä. Ken Follett julkaisi menestyneen historiallisen romaanin Taivaan pilarit vuonna 1989. Roald Dahl oli suosittu lastenkirjailija, hänen teoksiaan oli esimerkiksi Matilda (1988).
 Yhdysvalloissa ilmestyi muun muassa Alice Walkerin Häivähdys purppuraa (1982), Don DeLillon Valkoinen kohina (1985), Cormac McCarthyn Veren ääriin (1985) sekä Toni Morrisonin Minun kansani, minun rakkaani (1987). Raymond Carver herätti huomiota novelleillaan. Tom Wolfen Turhuuksien rovio (1987) oli aikalaiskuvaus 1980-luvusta. Stephen King oli suosittu kauhukirjailija. Will Eisner julkaisi omaelämäkerrallisia sarjakuvaromaaneja ja Art Spiegelman holokaustia kuvaavaa sarjakuvateosta Maus. Brittiläisen Alan Mooren käsikirjoittama sarjakuvaromaani Vartijat (1986) sai palkintoja. Kanadalainen Margaret Atwood kuvasi fundamentalismia dystopiaromaanissaan Orjattaresi (1986). Elie Wiesel oli holokaustista selviämisestä kirjoittanut kirjailija ja aktivisti. Hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1986 väkivallan ja rasismin vastaisesta toiminnasta.
 Musiikki
 Musiikkisuuntaukset
 1970-luvun diskoinnostus hiipui 1980-luvun alkaessa ja sen perintö jatkoivat pop-musiikin tyylit. Käyttöön tulivat ensimmäiset kunnolliset rumpukoneet, samoin syntetisaattorit yleistyivät ja kehittyivät digitaalitekniikan myötä. Elektroninen musiikki valtasi alaa, ja syntyi uusia tyylejä kuten synthpop ja italodisko. 1980-luvun musiikkia sävytti yleisesti syntetisaattorien runsas ja kokeileva käyttö. Syntetisaattorien yleistymisen myötä kynnys musiikin tekemiseen laski, minkään akustisen instrumentin hallinta ei ollut enää edellytys musiikin tuottamiselle.
 Stadionrock eli kulta-aikaansa. Punkin perintö jatkui uutena aaltona ja vaihtoehtorockina.
 1980-luvulla saivat alkunsa heavy rockin tyylilajit thrash metal, speed metal ja power metal. Katukuvassa tyylilajien edustajia alettiin kutsua hevareiksi. Heille ominaista pukeutumisessa oli tiukat farkut ja farkkuliivi (puhekielessä thrash-liivi eli rässiliivi). Jotkut hard rockin miesesiintyjät tavoittelivat naisellista ulkonäköä meikkaamalla, tupeeraamalla hiuksiaan ja käyttämällä vartalonmyötäisiä, usein mustaa ja pastellisävyjä yhdisteleviä asuja. Hard rockista muodostunut glam metal -liike, jota kutsuttiin ajoittain alentavasti tukkaheviksi, tuotti useita platinalevymyynnin ylittäneitä yhtyeitä.
 Afroamerikkalaisessa musiikissa 1970-luvun soul ja funk väistyivät, tilalle tuli rap sekä moderni R&B-tanssimusiikki. 1980-luvun merkittävimpiä musiikillisia innovaatioita oli niin sanottu ”Minneapolis-soundi”. Tämä funkin, rockin, r&b:n ja popin fuusioksi kutsuttu tyyli määritteli merkittävästi 1980-luvun soundia.
 Music Television aloitti Yhdysvalloissa vuonna 1981 ja musiikkivideoista tuli tärkeä markkinoinnin väline. Musiikin sanoitukset järkyttivät vanhempia ja vuonna 1985 Yhdysvalloissa otettiin käyttöön Parental Advisory -varoitusmerkki kirosanoja tai alatyylisiä viittauksia sisältävälle musiikille.
 Yhtyeet ja artistit
 Pitkän linjan muusikoista edelleen suosittuina jatkoivat esimerkiksi AC/DC, Aerosmith, David Bowie, Leonard Cohen, Genesis, Jean Michel Jarre, Kiss, Kraftwerk, Mike Oldfield, Dolly Parton, Queen, Diana Ross, Bruce Springsteen, Donna Summer ja Tina Turner.
 Uudemmista pop-artisteista ja yhtyeistä tunnetuimpia olivat Madonna ja Michael Jackson sekä Minneapolis-soundin isä Prince. Muita vuosikymmenen tunnettuja pop-artisteja ja -yhtyeitä olivat Kate Bush, Phil Collins, Duran Duran, Whitney Houston, Billy Idol, Cyndi Lauper ja Simply Red. Synthpop-yhtyeitä olivat Eurythmics, Depeche Mode, The Human League ja New Order. Diskoissa ja yökerhoissa levylautasilla pyörivät myös Bad Boys Blue, Bananarama, Modern Talking ja Pet Shop Boys.
 Valtavirran rockmusiikissa pinnalla olivat muun muassa Bon Jovi, Dire Straits, Roxette, Toto ja U2. Vaihtoehtorockin edustajia olivat muun muassa Talking Heads, The Smiths, Nick Cave, The Jesus and Mary Chain, R.E.M., Sonic Youth, The Stone Roses ja Pixies. Tunnetuimpia goottirock-yhtyeitä olivat The Cure ja The Sisters of Mercy.
 Metallimusiikki nousi suosioon edustajinaan muun muassa heavy metal ja glam metal -aktit Van Halen, Guns N’ Roses, Mötley Crüe, Pantera, Skid Row, Twisted Sister ja W.A.S.P.. Nimitys NWOBHM, New Wave of British Heavy Metal, liittyi selaisiin yhtyeisiin kuin Iron Maiden, Motörhead, Judas Priest ja Def Leppard. Thrash metalissa kärkipaikkaa pitivät Anthrax, Megadeth, Metallica, Sepultura ja Slayer.
 Rap-artisteja ja yhtyeita olivat muun muassa Grandmaster Flash, Run-D.M.C., Beastie Boys ja Public Enemy. Suosituimpia soul-laulajia oli brittiläinen Sade.
 A-ha, Samantha Fox, Los Lobos, Men at Work ja Sabrina ovat esimerkkejä pop-artisteista, joiden suosio ajoittui vain 1980-luvulle, ja joidenkin kohdalla vain yhden hitin varaan.
 Vuonna 1985 Live Aid -konserteilla kerättiin rahaa Etiopian nälänhädän uhreille. Konsertteja seurasi television välityksellä 1,5 miljardia katsojaa ympäri maailman. Etiopian auttamiseksi julkaistiin myös ”We Are the World” -single.
 Myydyimmät singlet
 ”Thriller” – Michael Jackson
 ”Wake Me Up (Before You Go-Go)” – Wham!
 ”The Final Countdown” – Europe
 ”99 Luftballons” – Nena
 ”Karma Chameleon” – Culture Club
 ”Freeze Frame” – The J. Geils Band
 ”Safety Dance” – Men Without Hats
 ”Like a Virgin” – Madonna
 ”Der Komissar” – After The Fire
 ”If You Leave” – Orchestral Manoeuvres in the Dark
 Suosittuja 1980-luvun kappaleita
 ”Forever Young”, Alphaville
 ”Call Me”, Blondie
 ”Self Control”, Laura Branigan
 ”Come on Eileen”, Dexys Midnight Runners
 ”Love Will Tear Us Apart”, Joy Division
 ”Don’t Stop Believin’”, Journey
 ”Celebration”, Kool & The Gang
 ”Funkytown”, Lipps Inc
 ”Fairytale of New York”, The Pogues
 ”Every Breath You Take”, The Police
 ”The Road to Hell”, Chris Rea
 ”Eye of the Tiger”, Survivor
 ”Here I Go Again”, Whitesnake
 ”Kids in America”, Kim Wilde
 Muuta 1980-luvun musiikista
 Säveltäjä György Ligeti, kapellimestari Pierre Boulez, musique spectrale Ranskassa.
 Yhdysvaltalaiset minimalistisäveltäjät Philip Glass, Steve Reich ja John Adams.
 Oopperalaulajat Luciano Pavarotti ja Plácido Domingo. Viulisti Anne-Sophie Mutter, sellisti Yo-Yo Ma.
 Televisio ja elokuvat
 Elokuva
 Toimintaelokuvat olivat suosittuja: Rambo (1982), Terminator – tuhoaja (1984) ja Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli (1988) tekivät Sylvester Stallonesta, Arnold Schwarzeneggerista ja Bruce Willisistä suuria tähtiä.
 Harrison Ford esiintyi Indiana Jones -elokuvissa, koomikko Eddie Murphy Beverly Hills kytässä (1984), Michael J. Fox Paluu tulevaisuuteen -elokuvassa (1985) ja Tom Cruise Top Gunissa (1986). Trillereitä tehtiin vuosikymmenen aikana runsaasti, esimerkiksi Vaarallinen suhde ja Stanley Kubrickin kauhuelokuva Hohto.
 George Lucasin tuottamat Tähtien sota -trilogian elokuvat Imperiumin vastaisku (1980) ja Jedin paluu (1983) sekä Steven Spielbergin E.T. (1982) olivat vuosikymmenen menestyksiä. Muita tieteiselokuvia olivat George Millerin postapokalyptinen Mad Max 2 (1981), Ridley Scottin noir-henkinen Blade Runner (1982) sekä James Cameronin Aliens – paluu (1986).
 Suosituimpia komedioita olivat The Blues Brothers, Mies ja alaston ase ja Poliisiopisto. Teinielokuvat olivat suosittuja: Breakfast Club, Kuumat kinkut, Billin ja Tedin uskomaton seikkailu. Myös kauhuelokuva oli suosiossa: Painajainen Elm Streetillä, Perjantai 13. Menestyneitä fantasiaelokuvia tehtiin alkaen vuoden 1982 Conan – barbaarista. Supersankarielokuvaa edusti Tim Burtonin näkemys Batmanista (1989).
 Historiallisen elokuvan kansainvälisiä menestyksiä olivat Richard Attenboroughin Gandhi, Miloš Formanin Amadeus ja Bernardo Bertoluccin Viimeinen keisari. Oliver Stone käsitteli Vietnamin sotaa elokuvassa Platoon – nuoret sotilaat.
 Merkittävimpiä animaatioita olivat Don Bluthin NIMH ja Disneyn Pieni merenneito. Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? yhdisti animaatiota ja näyttelijöitä. Japanilainen Hayao Miyazaki teki kaupallisesti ja taiteellisesti menestyneitä animaatioita, jotka tulivat länsimaissa tunnetuksi vasta myöhemmin.
 Art house -elokuvan tekijöitä olivat muun muassa yhdysvaltalainen Woody Allen, brittiläinen Peter Greenaway, puolalainen Krzysztof Kieślowski, yhdysvaltalainen David Lynch ja ranskalainen Louis Malle. Saksalaisen Wim Wendersin Paris, Texas (1984) ja Berliinin taivaan alla (1987) olivat vuosikymmenen merkkiteoksia. Ruotsalaisen Ingmar Bergmanin myöhäiskauden tunnettu teos oli Fanny ja Alexander (1982).
 Suosittuja elokuvia
 Arthur
 Betty Blue
 Cocktail
 Do the Right Thing – kuuma päivä
 Erittäin salainen
 Frances
 Haamujengi
 Juokse tai kuole
 Karate Kid
 Pako New Yorkista
 Predator – saalistaja
 Riskibisnes
 RoboCop
 Sademies
 Scarface – arpinaama
 Spinal Tap
 Stand by Me – viimeinen kesä
 Tappava ase
 Tulivaunut
 Televisiosarjoja
 Aikahyppy
 Alf
 Anna ystävämme
 Berlin Alexanderplatz
 Colbyt
 Cosby Show
 Dallas
 Dynastia
 He-Man
 Hercule Poirot
 Hill Street Blues
 Hämärän rajamailla
 Ihmemies MacGyver
 Katuhaukka
 Kettu
 Komisario Morse
 Konnankoukkuja kahdelle
 Laulava salapoliisi
 Magnum P.I.
 Matlock
 Miami Vice
 Olipa kerran -sarjat
 Perhe on paras
 Pulmuset
 Saturday Night Live
 Sherlock Holmesin seikkailut
 Smurffit
 Star Trek – uusi sukupolvi
 Taistelupari
 Transformers
 Tyttökullat
 Kuvataide
 Graffiti levisi Eurooppaan. Omintakeinen kuvakieli teki muun muassa Keith Haringista nopeasti kuuluisan. Haring teki sittemmin tilaustyönä suuria seinämaalauksia eri puolille maailmaa.
 Saksalainen kuvataiteilija Gerhard Richter teki fotorealistisia maalauksia.
 Pukeutuminen ja ulkonäkö
 Tyyliltään 1980-luku oli useiden tyylien ja niiden sekoitusten aikakautta. Pukeutuminen ja tyyli määräytyi sen mukaan, mihin ryhmään halusi kuulua. Madonnan tyyli – erityisesti menestyselokuvassa Missä olet, Susan? – esitteli suosituksi tulleen teinityttömäisen rokahtavan pukeutumistyylin. Sukat ja sukkanauhaliivit kokivat uusrenessanssin, samoin pitsisomisteiset korsetit. Ajan tyyliin kuuluivat myös erittäin vaalea huulipuna, runsas huulikiillon käyttö, vaaleasävyiset kynsilakat sekä solariumrusketus.
 1980-luvun alku oli tyylillisesti punk-kulttuurin sävyttämää. Punk-kulttuuriin kuului olennaisena osana pukeutuminen mustiin nahkavaatteisiin, jotka oli koristeltu teräsniitein, hiustyylin saattaessa olla mahdollisimman äärimmäinen, esimerkiksi hiuslakalla kohotettu ja räikeästi värjätty tukka.
 1980-luvun puolivälistä eteenpäin yleistyi miesten tyyleissä muun muassa Boy Georgen kaltaisten pop-tähtien lanseeraama ”sekasukupuolisuus”. Nuorten miesten rock-pukeutumiseen saattoi kuulua kasvomeikkejä. Myöhemmin pinnalle nousi taloudellista menestystä korostava juppikulttuuri pukuineen, urheiluautoineen ja niihin liittyneine elämäntyyleineen.
 1980-luvun tyyli nousi 2000-luvun alussa uudelleen pinnalle. 1980-luvun musiikkia sekä aikakauteen viittaavia retroilmiöitä muun muassa muodissa kutsutaan kasariksi. Eräs 1980-luvun muodin tunnusmerkki oli vaatteen sisäpuolella olevat olkatoppaukset, jopa miesten vaatetuksessa.
 Merkit: Kappa, Lacoste, Levi’s (erityisesti 501-farkut), Benetton, Hugo Boss.
 Hiusmuoti: valkaistut permanentatut hiukset, aaltomainen etutukkakiehkura, takatukka eli niskatukka, joka saattoi olla päältä siili, yksittäinen pidempi hiuskiehkura takana (niin sanottu rotanhäntä), krepatut hiukset tytöillä.
 Tyylit: collegepaidat, kauluspaidan kaulus pystyssä, värikkäät t-paidat, kangasvyöt, stretch-farkut, kivipestyt tai rei’itetyt farkut, isot värikkäät muovikorvakorut, kävelykengät ilman sukkia Miami Vicen innoittamana, Ray-Ban-aurinkolasit, alaspäin kapenevat väljät vaaleat puuvillahousut, miesten Spencer-pikkutakki (vyötärömittainen takki), mokkasaappaat, moon boots -talvikengät, naisten yläosattomat uimapuvut, olkatoppaukset, tupsulliset pipot, purjehduskengät, kansitakit, untuvatakit, sifonkihuivit, prinsessamainen pukeutuminen ballerina-hameineen ja pitsiröyhelöineen, miehillä tangamalliset alushousut, naisilla stringit, neonvärit, rihkama (erityisesti metalliset tai muoviset eriväriset rannekorut).
 Arkkitehtuuri ja muotoilu
 Pariisin Louvren uudistusta johti arkkitehti I. M. Pei, joka suunnitteli museon pihalle suuren lasipyramidin.
 1980-luvun länsimaiden visuaaliseen ilmeeseen terävine geometrisine muotoineen ja sarjakuvamaisen kirkkaine väreineen vaikutti Italiassa syntynyt postmodernistinen Memphis-ryhmä (1981–1988), jonka piirissä toimi muotoilijoita ja arkkitehteja eri maista. Muita vuosikymmenen tunnetuimpia muotolijoita olivat Ron Arad, Jasper Morrison, Richard Sapper, Philippe Starck sekä graafinen suunnittelija Neville Brody.
 Sisustuksessa aikakauden teräviä ja ohuita muotoja suosivaan tyyliin vaikuttivat myös nopeasti yleistyneet halogeenivalaisimet, jotka loivat kirkkaan pistemäisiä kohdevaloja, olivat muotoilultaan perinteisiä hehkulamppu- ja loistelamppuvalaisimia sirompia ja mahdollistivat aivan uudenlaisia valaisintyyppejä, kuten seinästä seinään vedettyjen vaijerien varassa riippuvat valopisteet tai ylöspäin epäsuoraa valoa tuottavat jalkavalaisimet.
 Muita merkittäviä tapahtumia
 18. toukokuuta 1980 – St. Helensin tulivuori purkautui.
 8. joulukuuta 1980 – Beatles-kitaristi John Lennon murhattiin.
 1983–1985 – Etiopian nälänhätä surmasi satojatuhansia ihmisiä.
 21. heinäkuuta 1983 – Vostok-asemalla Etelämantereella mitattiin kaikkien aikojen kylmin lämpötila, 89,2 pakkasastetta.
 3. joulukuuta 1984 – Intian Bhopalissa tapahtui mittava hyönteismyrkkytehtaan onnettomuus.
 12. elokuuta 1985 – Japan Airlinesin lento 123 törmäsi vuoreen vaatien 520 kuolonuhria.
 13. marraskuuta 1985 – Kolumbialainen tulivuori Nevado del Ruiz purkautui aiheuttaen maanvyöryn, joka surmasi yli 23 000 ihmistä.
 24. maaliskuuta 1989 – Öljytankkeri Exxon Valdezin karilleajo aiheutti laajan ympäristökatastrofin Alaskan edustalla.
 Suomi 1980-luvulla
 1970-luvun ilmapiirin voi katsoa jatkuneen Suomessa pitkälle 1980-luvulle, ja aito 1980-lukulaisuus alkoi vasta vuosikymmenen jälkimmäisellä puoliskolla. Mielipidemittauksissa kansalaiset pitivät ulkopoliittisesti tärkeimpänä hyviä idänsuhteita. Suomen ja Neuvostoliiton välisen YYA-sopimuksen voimassaoloa jatkettiin vuonna 1983 jälleen 20 vuodella. Toisaalta talouden vapautuminen ja läntinen yhdentyminen etenivät. Suomi liittyi vuonna 1985 Euroopan vapaakauppajärjestön (Efta) täysjäseneksi.
 Vuosikymmenen huomattavimpia poliittisia tapahtumia olivat Urho Kekkosen neljännesvuosisadan kestäneen presidenttikauden päättyminen syksyllä 1981, Mauno Koiviston tulo presidentiksi 1982, vihreiden esiinmarssi ja Suomen Maaseudun Puolueen voitto vuoden 1983 eduskuntavaaleissa sekä kokoomuksen pääsy hallitukseen pitkän oppositiokauden päätteeksi vuonna 1987. Sisäpolitiikassa Kansanrintamahallitusten kausi päättyi vuoden 1982 lopussa, ja kommunistien keskinäinen kiistely, jossa pääosapuolina olivat Aarne Saarisen ja Arvo Aallon johtama enemmistö ja Taisto Sinisalon johtama vähemmistö, kärjistyi SKP:n hajoamiseen. Sosialidemokraattien ja keskustan 1930-luvulta lähes keskeytyksettä jatkunut hallitusyhteistyö, punamulta, alkoi rakoilla vuosikymmenen puolivälissä ja päättyi vuoden 1987 eduskuntavaaleihin.
 Suomen talous perustui koneiden, laivojen ja puun sekä puunjalostustuotteiden vientiin. Erityisen tärkeä vientituote oli paperi, jonka vienti vuonna 1988 muodosti lähes 30 prosenttia Suomen vientituloista. Vuonna 1984 Suomen kauppatase oli ennätykselliset kuusi miljardia markkaa ylijäämäinen. Yritysten rahaliikenteen ja valuuttakaupan vapautuminen lähes kaikista rajoituksista 1980-luvun loppupuolella johti siihen, että Suomen ulkomainen velkaantuminen alkoi kasvaa. Voimakkaaseen talouskasvuun liittynyt inflaation ja devalvaatioiden kierre houkutteli sekin velan ottoon. Vuonna 1988 presidentti Mauno Koivisto ja Suomen Pankin pääjohtaja Rolf Kullberg varoittivat talouden ylikuumenemisesta ja uhkaavasta lamasta, mutta heidän sanansa kaikuivat enimmäkseen kuuroille korville.
 Suomessa tapahtui 1980-luvulla useita talousskandaaleja. Kasinotalous-sanasta on tullut paheksuva nimitys 1980-luvulle tyypilliselle lainarahalla ja sijoittamisella rikastumiselle. Tunnettuja osakekaupalla nopeasti rikastuneita olivat Pentti Kouri, Jukka Keitele ja Taito Tuunanen. Rötösherrajahti on usein käytetty yhteisnimitys 1980-luvun alkupuolella pidetyille, huomiota herättäneille oikeudenkäynneille, joissa poliitikkoja, virkamiehiä ja yritysjohtajia syytettiin lahjusrikoksista. Lainarahalla pelatun kasinotalouden kasaantuneet ongelmat räjähtivät käsiin seuraavan vuosikymmenen alussa. Ekonomisti Jaakko Kiander on pitänyt valuuttakaupan vapauttamista tärkeimpänä syynä 1990-luvun alun lamaan. Hänen mukaansa Suomen talous olisi kestänyt idänkaupan romahduksen, koska kauppa Neuvostoliiton kanssa oli supistunut huomattavasti 1980-luvun alun tilanteesta.
 Merkittäviä henkilöitä
 Hallitsijoita ja poliitikkoja
 Elisabet II, Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar
 Margaret Thatcher, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
 Johannes Paavali II, katolisen kirkon johtaja vuosina 1978–2005
 Mihail Gorbatšov, Neuvostoliiton valtionpäämies
 Juri Andropov, Neuvostoliiton valtionpäämies
 Konstantin Tšernenko, Neuvostoliiton valtionpäämies
 Leonid Brežnev, Neuvostoliiton valtionpäämies
 Saddam Hussein, Irakin presidentti
 Nicolae Ceaușescu, Romanian presidentti
 Wojciech Jaruzelski, Puolan presidentti
 Ruhollah Khomeini, Iranin vallankumouksen uskonnollinen ja poliittinen johtaja, ajatollah.
 Muammar Gaddafi, Libyan johtaja
 Hosni Mubarak, Egyptin presidentti
 Indira Gandhi, Intian pääministeri
 Rajiv Gandhi, Intian pääministeri
 Deng Xiaoping, Kiinan johtaja
 Fidel Castro, Kuuban presidentti
 Augusto Pinochet, Chilen presidentti
 Helmut Schmidt, Saksan liittokansleri
 Helmut Kohl, Saksan liittokansleri
 Erich Honecker, Itä-Saksan puoluejohtaja
 Egon Krenz, Itä-Saksan puoluejohtaja
 Olof Palme, Ruotsin pääministeri
 Prinsessa Diana, Yhdistyneen kuningaskunnan prinssi Charlesin vaimo
 Ronald Reagan, Yhdysvaltain presidentti
 François Mitterrand, Ranskan presidentti
 Valéry Giscard d’Estaing, Ranskan presidentti
 Vigdís Finnbogadóttir, Islannin presidentti, maailman ensimmäinen vaaleilla valittu naispresidentti
 Kaarle XVI Kustaa, Ruotsin kuningas
 Olavi V, Norjan kuningas
 Margareeta II, Tanskan kuningatar
 Beatrix, Alankomaiden kuningatar
 Lech Wałęsa, puolalaisen Solidaarisuus-liikkeen johtaja
 Javier Pérez de Cuéllar, YK:n pääsihteeri
 Thomas Sankara, Burkina Fason presidentti
 Gro Harlem Brundtland, Norjan pääministeri
 Kulttuurihenkilöitä
 Musiikki
 Fela Kuti, nigerialainen muusikko
 Bonnie Tyler, walesilainen laulaja
 Sting, brittiläinen muusikko
 Stevie Ray Vaughan, yhdysvaltalainen bluesmuusikko
 Andrew Lloyd Webber, brittiläinen musikaalisäveltäjä
 John Williams, elokuvamusiikin säveltäjä
 Elokuva
 Jackie Chan, hongkongilainen näyttelijä
 Robert De Niro, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Mel Gibson, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Bill Murray, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Jack Nicholson, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Meryl Streep, yhdysvaltalainen näyttelijä
 Robin Williams, yhdysvaltalainen näyttelijä
 John Woo, hongkongilainen elokuvaohjaaja
 Urheilu
 Björn Borg, ruotsalainen tennispelaaja
 Serhi Bubka, ukrainalainen seiväshyppääjä
 Steffi Graf, saksalainen tennispelaaja
 Wayne Gretzky, kanadalainen jääkiekkoilija
 Florence Griffith-Joyner, yhdysvaltalainen juoksija
 Diego Maradona, argentiinalainen jalkapalloilija
 Magic Johnson, yhdysvaltalainen koripalloilija
 Carl Lewis, yhdysvaltalainen juoksija
 Katso myös
 Suomi 1980-luvulla
 Lähteet
 Kirjallisuus
 Viitteet
 Aiheesta muualla
 Mitä tapahtui 1980-luvulla? Ylen Elävä arkisto.
 1980-luku. Ylen Elävä arkisto.


type: wikipedia

text:
Mundochthonius styriacus – gatunek zaleszczotka z rodziny Chthoniidae.
 Gatunek ten opisany został po raz pierwszy w 1971 roku przez Maxa Beiera. Jako miejsce typowe wskazano Pöls koło Zwaring, około 20 km na południe od Grazu w Austrii.
 Zaleszczotek ten jest całkowicie pozbawiony oczu, czym odróżnia się od pokrewnego M. carpaticus, który to wyposażony jest w dwie pary dobrze wykształconych oczu. Nogogłaszczki zaopatrzone są w szczypce pozbawione ujść gruczołów jadowych. Palec nieruchomy tychże szczypiec ma od 35 do 42 ząbków, a palec ruchomy od 41 do 48 ząbków. Spośród bioder odnóży krocznych tylko te drugiej pary wyposażone są w kolce biodrowe. Odnóża kroczne pierwszej i drugiej pary mają jednoczłonowe stopy, natomiast odnóża kroczne pary trzeciej i czwartej mają stopy dwuczłonowe.
 Gatunek palearktyczny, europejski. Znany jest z Niemiec, Szwajcarii, Austrii, Czech oraz Bułgarii. Umieszczony został na „Czerwonej liście gatunków zagrożonych Republiki Czeskiej” jako gatunek zagrożony wyginięciem o niedostatecznie rozpoznanym statusie (DD).
 Przypisy
 Chthoniidae
 Zaleszczotki Europy
 Gatunki i podgatunki zwierząt nazwane w 1971 roku


type: caselaw

jurisdiction: US

text:
 786 A.2d 751 (2001)
 367 Md. 293
 Gary A. DEESE
 v.
 STATE of Maryland.
 No. 138 Sept. Term, 1999.
 Court of Appeals of Maryland.
 December 17, 2001.
 *752 Sherrie B. Glasser, Asst. Public Defender, (Stephen E. Harris, Public Defender, on brief), Baltimore, for petitioner.
 Diane E. Keller, Asst. Atty. Gen., (J. Joseph Curran, Jr., Atty. Gen. of Maryland, on brief), Baltimore, for respondent.
 Argued before BELL, C.J., and ELDRIDGE, RODOWSKY, RAKER, WILNER, CATHELL, and THEODORE G. BLOOM, (retired, Specially Assigned), JJ.
 RODOWSKY, Judge.
 Gary Deese (Deese) was convicted by a jury in the Circuit Court for Baltimore County of child abuse, a felony under Maryland Code (1957, 1996 Repl.Vol.), Article 27, § 35C. Based on the commission of a homicide in the perpetration of that felony, Deese was also convicted of second degree felony murder. The court sentenced Deese to twenty years incarceration for the felony murder, merging the sentence for child abuse. Deese appealed, and, before the Court of Special Appeals heard the case, this Court issued a writ of certiorari on its own motion. 357 Md. 481, 745 A.2d 436 (2000). Deese's primary contention is that there is no offense of second degree felony murder.
 In Fisher v. State, 367 Md. 218, 786 A.2d 706 (2001) this Court held that felony murder in the second degree, predicated on child abuse, or on any other inherently dangerous felony not enumerated in the first degree murder statutes, is a cognizable offense under the common law of this State. Deese's remaining contentions on appeal concern whether the court erred in accepting a witness as an expert and whether the evidence was sufficient to convict.
 Beginning in August 1997, Deese lived with his girlfriend, Julie Faust (Faust), and her child, Kyle Faust (Kyle). Kyle was born on January 19, 1995, and died on February 8, 1998. The three initially lived with Deese's parents, but, at the time of the events relevant to this case, they resided in a separate apartment. While Faust was working, Kyle would go to day care; while she was not working, Faust, Deese's mother and, for short intervals, Deese himself, supervised Kyle. In January 1998, Kyle suffered a break of unknown origin in his leg. Later that month Deese's mother pointed out to Faust that Kyle had a "soft spot" in the middle of the back of his head. Faust consulted her pediatrician, Dr. John O'Donovan, who diagnosed it as a subgaleal hematoma, or blood on the outside of the skull due to an injury such as a fall. He advised Faust that such an injury is *753 not uncommon among children of Kyle's age and that it required no special care to heal.
 Approximately one week later, on February 6, Faust again brought Kyle to see Dr. O'Donovan because Kyle had a fever of 102 degrees. Dr. O'Donovan diagnosed an ear infection, prescribed antibiotics, and noticed swelling on Kyle's left cheek which did not especially concern him. Faust testified that the next day, February 7, Kyle's fever spiked to 105 degrees and that she called Dr. O'Donovan, who advised her to wait out the fever. The fever broke that same day. Because Faust had to work that day, Deese supervised Kyle between 9:00 a.m. and 2:00 p.m.
 On February 8, according to Faust, Kyle's temperature was normal and he began to feel better. Faust testified that she fed and bathed Kyle in the morning and that, while bathing him, she noticed no marks or bruises anywhere on him. Faust then put Kyle to sleep in his bedroom and closed the door. Kyle's bedroom was adjacent to the living room. Deese, who was "miserable" with a toothache, was resting in the living room. That morning Deese's mother came to the apartment to pick up some items. Around noon Faust went grocery shopping. She could not recall if Deese's mother was still in the apartment at that time. Faust returned two hours later to find Deese still resting in the living room and Kyle's bedroom door still closed. Deese told Faust that Kyle "hadn't stirred." Faust left Kyle undisturbed for a "couple hours," but then became concerned. She entered Kyle's room and found him "stiff," immobile, and with his eyes open. She "screamed" for Deese, who called emergency assistance and who relayed instructions to Faust on how to perform CPR. Faust moved Kyle's body from his bed to the floor so that she could perform CPR on him.
 Samuel Snyder (Snyder), the district lieutenant for Emergency Medical Services, received a call at 4:14 p.m. on February 8 to Faust's apartment, where he and other technicians arrived within three minutes. Although Kyle already was dead by this time, Snyder and others attempted to resuscitate him. While trying to intubate Kyle, Snyder noticed that Kyle's jaw, one of the first joints to seize up in rigor mortis, was stiff, and Snyder concluded that "maybe this child had been down for quite some time." Once Kyle was transferred to the ambulance, Snyder removed Kyle's shirt and observed "fairly extensive" bruises on his chest, on his shoulders, at the scalp line on his head, and his upper forearm. Snyder acknowledged that the bruise on the chest could have been a result of the CPR previously performed by Faust, but also stated that the other bruises were round, and possibly indicative of a thumb. These bruises were "in a place where a person would grab a child." Snyder acknowledged that, because he could not remember the color of the bruises and because the color could not be conclusively determined from post-mortem photographs, he did not know whether the bruises were "recent" or "a week old." Snyder also observed lividity, i.e., pooling of blood in the body after the heart stops pumping, which indicated that Kyle "could have been dead for hours" by the time Snyder arrived.
 Kyle was taken to Franklin Square Hospital's Emergency Department where Dr. Albert Romanosky, the clinical director of that department and an emergency physician, pronounced Kyle dead on arrival. Dr. Romanosky testified that he observed "multiple bruises over [Kyle's] body," including "several bruises around the head." Some bruises may have been "older bruises, five to seven, five to ten days old," while others were "more recent." Dr. Romanosky *754 also noticed two abrasions. Using photographs at trial, he identified bruises behind the right armpit and on the buttocks area, and a "black and blue area" on the left side of Kyle's head that was consistent with a bruise and which had been soft to the touch.
 On February 9, Drs. Steven Robinson and Margarita A. Korell of the Office of the Chief Medical Examiner performed an autopsy; on June 19, they reported their findings to the Baltimore County State's Attorney's Office. This report identified the cause of death as "blunt force injuries to head" and the manner of death as "undetermined," rather than as homicide. On September 9, 1998, Dr. Korell and Dr. John E. Smialek, the Chief Medical Examiner, submitted a supplemental report which identified the manner of death as homicide due to "blunt force head injuries." At trial, the State did not call any physician from the medical examiner's office, but instead entered in evidence the autopsy and supplemental reports as a public record and pursuant to Maryland Code (1982, 1994 Repl.Vol.), § 5-311(d)(2) of the Health-General Article.[1] Deese called Dr. Korell in his case in chief, questioning her about the changed opinion as to the manner of death. Dr. Korell admitted to having met with prosecutors and police before filing the supplemental report and that new medical tests did not account for the change. On cross-examination by the State, Dr. Korell explained that she was "suspicious from day one," but was waiting to receive an "alternate explanation" as to how Kyle had been bruised; after no such explanation was forthcoming, she concluded that the manner of death was homicide.
 The State entered the autopsy and supplemental reports into evidence during the direct examination of Dr. Allan R. Walker. He is an assistant professor of pediatrics and director of pediatric emergency medicine at Johns Hopkins University, as well as the director of that hospital's "child protection team." The latter is "a team which attempts to educate people around the University and the hospital about child abuse and neglect." Deese contends in this Court (see Part I, infra) that Dr. Walker was unqualified to opine because he was "not an expert in the field of forensic pathology."
 Dr. Walker read portions of the autopsy report describing "evidence of injury" and located the injuries on photographs of Kyle's body. This evidence included the following: "bruising[ ] present over the left side of the head"; "softening and swelling present over the left parieto-occipital cavity"; "five separate contusions" identified "on the left side of the forehead"; "a one-eighth inch abrasion present on the right side of the head just above the eyebrow"; a "subdural hemorrhage" in the brain; swelling of the brain; other brain injuries, such as a contusion in the left hemisphere in the cerebellum; retinal hemorrhages, and other injuries. Dr. Walker explained that the soft spot on the back of Kyle's head noticed by Deese's mother and Faust before Kyle's death does not cause death and typically "resolve[s itself] without any problems." Dr. Walker concluded that "this child died of brain injury, as a result of trauma," and identified retinal hemorrhages as evidence of Kyle's having been shaken. He did not disagree with Dr. Korell's conclusion that blunt force trauma caused death, but explained on cross that "there was shaking plus impact." *755 Describing the degree of force necessary to cause the observed injuries, Dr. Walker stated that "these ... are the sorts of injuries that we see in children who have been accidentally injured in motor vehicle crashes or in falls from heights from more than a couple of stories[.]" The "almost immediate[ ]" effect of such injuries would be "coma, unconsciousness, or death."
 On cross-examination, Dr. Walker acknowledged that the autopsy report described the brain contusions as "up to 48 hours old," but that in his opinion the actual time since the infliction of the injuries was "shorter than that" and "up to three or four hours." Dr. Walker admitted that he was unable to tell whether the abrasions that he identified were inflicted during Kyle's life or after death as part of resuscitative efforts, and that some of the bruises "appeared to be relatively fresh and some appeared to be older." He quantified these terms respectively as "one or two days" and "three to seven days." Dr. Walker also acknowledged that infection is indicated by an elevated temperature and that infection can cause swelling of the brain.
 In addition, the State called Detective Jay Landsman (Landsman), who responded to Faust's apartment on the day that Kyle died. Landsman also noticed bruising on the body. He testified that the apartment was "clean," "carpeted," and contained "no items that would obviously cause injury" to a child. The only entry to Kyle's bedroom was through the living room, and there were no signs of forced entry. On cross-examination, Landsman acknowledged that Deese "[f]or the most part" cooperated with the investigation by agreeing to an interview and providing a written statement. When questioned why Deese was not arrested during the period between the initial autopsy report and the supplemental autopsy report, Landsman explained:
 "[LANDSMAN]: ... There was strong suspicion of what had occurred, that it was not an accidental death. We made every attempt to interview the, to find some other reason for this child's death. And it was obvious that the way that we placed the child in two people's custody during the time that this injury
 "[COUNSEL FOR DEESE]: Two people, you say?
 "[LANDSMAN]: Two people, meaning Miss Faust and
 "[COUNSEL FOR DEESE]: Thank you.
 "[LANDSMAN]: And there was, we narrowed it down to only one person [who] had an opportunity at this time where the injury occurred...."
 Shortly later Landsman stated, "It was determined that this injury was caused within a 48 hour period. It's [the case that] during the 48 hour period the only person that was left alone with this child was this man here [Deese]."
 The defense, in addition to calling Dr. Korell, called the defendant's mother. She testified that when she arrived at Faust's apartment on February 8 only Deese and Kyle were present. Deese, who was resting in the living room with a toothache, did not act unusual or attempt to keep her from Kyle's bedroom. She testified that she had never seen Deese hit Kyle, yell at him, or lose patience with him. Deese elected not to testify.
 As noted, the jury found Deese guilty of child abuse and second degree felony murder.
 I
 Deese argues that the court erred in qualifying Dr. Walker as an expert, *756 because he admitted that he was not a specialist and not board certified in pathology or forensic pathology; that he belonged to no medical societies or groups having to do with that discipline; that his preparation to testify in this case consisted of reviewing the autopsy record, photographs of the corpse, and reports of Dr. O'Donovan and of the Franklin Square emergency department; that, instead of personally examining the physical samples taken for the autopsy, he relied on Dr. Korell's reports; and that, if there were an error in Dr. Korell's autopsy report, then there "may be" an error in his own opinion as well. Deese's submission is that Dr. Walker's expertise in pediatrics and pediatric emergency medicine was not relevant to opining on the cause of Kyle's death. Because the witness "had no way of knowing whether the original [autopsy] results were accurate or reliable," Deese contends that Dr. Walker's "`interpretation' of these findings was meaningless."
 The witness has been the director of pediatric emergency medicine at Johns Hopkins for nine years. He has published in peer review journals and in textbooks on "various topics in pediatric emergency medicine." His experience as director of the child protection team has familiarized him with "head injuries and manifestation of abuse [and] shaken baby syndrome." On more than fifty occasions he has been recognized by various courts as an expert in "[p]ediatrics, child abuse, and neglect."
 Maryland Rule 5-702 ("Testimony by experts") provides:
 "Expert testimony may be admitted, in the form of an opinion or otherwise, if the court determines that the testimony will assist the trier of fact to understand the evidence or to determine a fact in issue. In making that determination, the court shall determine (1) whether the witness is qualified as an expert by knowledge, skill, experience, training, or education, (2) the appropriateness of the expert testimony on the particular subject, and (3) whether a sufficient factual basis exists to support the expert testimony."
 This Court has stated that "it is within the sound discretion of the trial court to determine the admissibility of expert testimony," and that "[a] trial court's ruling either admitting or excluding such testimony `will seldom constitute a ground for reversal.'" Sippio v. State, 350 Md. 633, 648, 714 A.2d 864, 872 (1998) (quoting Radman v. Harold, 279 Md. 167, 173, 367 A.2d 472, 476 (1977)). In Sippio, we explained that "[i]n order to determine whether a proposed witness is qualified to testify as an expert, the trial court must examine whether the witness has sufficient knowledge, skill, experience, training, or education pertinent to the subject of the testimony." Id. at 649, 714 A.2d at 872.
 Assuming, arguendo, that the most relevant field of expertise was forensic pathology, as distinct from pediatrics and pediatric emergency medicine, previous decisions have affirmed a trial court's admission of expert testimony when the expert, although not a specialist in the field having the most sharply focused relevancy to the issue at hand, nevertheless could assist the jury in light of the witness's "formal education, professional training, personal observations, and actual experience." Massie v. State, 349 Md. 834, 851, 709 A.2d 1316, 1324 (1998). In Massie itself, for example, the trial court admitted expert testimony as to time of death by a "forensics employee of the investigating police department, who was not a doctor of medicine[.]" Id. at 835, 709 A.2d at 1316. That employee was a forensic chemist; had a Bachelor of Science degree in biology and a Master's degree in forensic science, had taken a forensic pathology *757 course at the Armed Forces Institute of Pathology at the Walter Reed Medical Center, and had extensive experience in crime-scene investigation. He observed the victim's body on the day of the homicide, checked it for signs of post-mortem lividity, and felt its limbs for rigor mortis. He testified as to the time of death of the victim, a time earlier than that listed in the autopsy report, and a "subject which courts have long recognized as an appropriate one for expert testimony." Id. at 851, 709 A.2d at 1324. This Court affirmed the admission of this testimony.
 See also Oken v. State, 327 Md. 628, 660-61, 612 A.2d 258, 273-74 (1992) (affirming admission of expert testimony by FBI special agent on a "torn edge comparison" involving rubber from shoe, despite fact that agent had made no such comparison with rubber previously, in light of his FBI training to perform torn edge comparisons and work in twelve previous cases involving different substances), cert. denied, 507 U.S. 931, 113 S. Ct. 1312, 122 L. Ed. 2d 700 (1993); Tu v. State, 97 Md.App. 486, 500-01, 631 A.2d 110, 116-17 (1993) (affirming admission of testimony by homicide detective with Master's degree in criminal justice, course work in forensic science, and extensive experience that pattern of blood splatters indicated a "blowback," whereby blood and tissue spray out of a gunshot wound due to skin's elasticity), aff'd, 336 Md. 406, 648 A.2d 993 (1994); Oaks v. State, 83 Md.App. 1, 9, 573 A.2d 392, 396 (1990) (finding that trial court did not err in admitting testimony of State Prosecutor's accountant, despite latter's lack of qualification in more specific "area of campaign financing," because his expertise in accounting sufficed to "be of assistance to the jury in tracking the `paper trail' of campaign contributions").
 In the instant case, again assuming that forensic pathology is the most relevant field of expertise, Dr. Walker's training in pediatrics and pediatric emergency medicine, combined with his experience in dealing with victims of child abuse, constituted expertise significantly more closely related to the asserted relevant field than the relationship in Massie between forensic chemistry/crime-scene investigation and forensic pathology. Also, Dr. Walker's training and experience in pediatric emergency medicine go significantly deeper than the forensic chemist's training in pathology in Massie. As the trial court in Massie did not abuse its discretion in qualifying the forensic chemist in that case as an expert, a fortiori the trial court in the instant case did not abuse its discretion.
 II
 Deese argues that the evidence was insufficient to support his conviction of second degree murder because "there simply was no evidence that ... [he] was the person responsible for the death of young Kyle Faust." In particular, Deese asserts that Kyle's manner of death initially was designated as undetermined; that the change from this status to homicide was not predicated on any new medical investigation, but instead on the absence of an alternative explanation based on Dr. Korell's "mere suspicion"; that suspicion is insufficient to support the conviction; that Dr. Korell's opinion indicated that at least some injuries had been inflicted several weeks before Kyle's death; that Kyle's fever in the days preceding his death was not entirely ruled out as a precipitating factor in his death; and finally that, because "it was never established that any event occurring that day caused [Kyle's] death," the "fact that Deese was the person last with him is without significance."
 *758 In reviewing a contention of insufficient evidence, the standard that we apply "is whether, after viewing the evidence in a light most favorable to the State, any rational trier of fact could have found [the] elements [of the offense] beyond a reasonable doubt." Burch v. State, 346 Md. 253, 272, 696 A.2d 443, 453, cert. denied, 522 U.S. 1001, 118 S. Ct. 571, 139 L. Ed. 2d 410 (1997). This Court also has characterized sufficient evidence as "evidence that either showed directly, or circumstantially, or supported a rational inference of facts which could fairly convince a trier of fact of the defendant's guilt of the offenses charged beyond a reasonable doubt." State v. Albrecht, 336 Md. 475, 479, 649 A.2d 336, 337 (1994).
 In the instant case Deese was convicted of felony murder in the second degree based on child abuse. In Fisher, 367 Md. 218, 786 A.2d 706, we held that physical child abuse is a felony that, under the particular circumstances of its commission, may be found to be dangerous to life and thus to qualify as a basis for second degree felony murder. The victim's death, of course, must be "caused during the commission of, or attempt to commit," the underlying felony. Lindsay v. State, 8 Md.App. 100, 104-05 n. 6, 258 A.2d 760, 763 n. 6 (1969) (emphasis added), cert. denied, 257 Md. 734 (1970). The felony of child abuse can be committed in different ways. See Cortez v. State, 104 Md.App. 358, 364, 656 A.2d 360, 362 (1995) (characterizing child abuse as "a multi-purpose statutory offense that can be committed in any of several different ways"). Here the relevant statutory elements include the following: (1) "abuse," defined as the "sustaining of physical injury by a child as a result of cruel or inhumane treatment or as a result of a malicious act"; (2) which is "cause[d]"; (3) by a "person who has ... temporary care or custody or responsibility for supervision of a child"; andbecause the felony is a predicate for second degree murder in this case(4) the abuse must have resulted in the child's death.
 Thus, the issue is whether, viewing the evidence in the light most favorable to the State, any rational jury could have found each of these four elements beyond a reasonable doubt. Deese primarily contends that the evidence is insufficient as to abuse and as to cause.
 With respect to Kyle's fever, Dr. O'Donovan testified that he examined Kyle on February 6, two days before Kyle's death, and that he attributed the fever to an ear infection and treated it with antibiotics. Faust testified that she administered these antibiotics to Kyle; that, while his fever spiked the next day, by February 8 the fever broke; and that Kyle was eating and "fe[eling] better." The supplemental autopsy report listed the cause of death as "blunt force head injuries," and Dr. Walker, agreeing with this determination, testified that such injuries may have been caused by shaking as well as impact. A rational jury could have accepted the supplemental autopsy report's determination of the cause of death as "blunt force head injuries," and inferred that Kyle's fever did not additionally contribute to his death because Kyle's pediatrician did not find it sufficiently serious to warrant hospitalization and because the fever broke on February 7, the day before Kyle was killed. Also, there was no evidence presented that the fever did in fact contribute to Kyle's death. Thus, a rational jury could have concluded beyond a reasonable doubt that the fever was not a precipitating cause of Kyle's death.
 Deese's contention that Dr. Korell's designation of the manner of death as homicide in the supplemental autopsy report was "based on mere suspicion" is itself unfounded. As noted above, Dr. Korell *759 explained that she was "suspicious from day one" as to whether Kyle had been abused because of the nature and magnitude of his injuries. She also testified that, when no alternative explanation for his injuries was forthcoming, she concluded that the manner of Kyle's death was homicide. It does not follow that this conclusion was based on "suspicion." Indeed, even if an alternative explanation is furnished, it does not result in the grant of a motion for judgment of acquittal. Even in such a case a rational jury may reject testimony regarding the alternative explanation and properly conclude, beyond a reasonable doubt, that the death was a homicide. See Rasnick v. State, 7 Md.App. 564, 567-68, 256 A.2d 543, 545 (1969) (holding that evidence was sufficient to sustain conviction when accused testified that victim had fallen down steps earlier in day, before accused beat victim, and when doctor testified that fatal injuries could have occurred earlier in day, because "there is no obligation on the trier of the facts to believe the testimony that there was an earlier fall"), cert. denied, 257 Md. 735, cert. denied, 400 U.S. 835, 91 S. Ct. 70, 27 L. Ed. 2d 67 (1970).
 In the instant case, no alternative explanation was presented to Dr. Korell (or at trial) as to the cause of Kyle's injuries. Once Dr. Korell had ruled out alternatives, her conclusion that Kyle's death was a homicide was not based on mere suspicion, but on her medical expertise as a forensic pathologist trained to recognize the cause of fatal injuries. A rational jury could have accepted this conclusion beyond a reasonable doubt. Moreover, the jury also could have believed Dr. Walker's testimony that Kyle's death was caused by "impact" or "shaking plus impact" and that the degree of force necessary to cause his injuries was equivalent to the force at work in a motor vehicle crash or a fall from a significant height. The jury could have drawn the rational inference that, absent an accident involving this degree of force, someone shook Kyle, beat him, or threw him down so as to cause his death. There was sufficient evidence to support the conclusion that a homicide was committed and that this homicide constituted child abuse within the statutory definition of that term.
 Deese's final contention as to the sufficiency of evidence concerns the element of causation. He points out that there was evidence that some of Kyle's injuries were inflicted prior to the day of his death.
 It is well settled that a conviction may be sustained on the basis of circumstantial evidence. See Hebron v. State, 331 Md. 219, 228, 627 A.2d 1029, 1034 (1993). As this Court stated in Wilson v. State, 319 Md. 530, 573 A.2d 831 (1990),
 "[a] conviction may rest on circumstantial evidence alone. To ensure that the trier of fact bases a finding of guilt on the appropriate degree of certainty, we have long held that a conviction upon circumstantial evidence alone is not to be sustained unless the circumstances, taken together, are inconsistent with any reasonable hypothesis of innocence."
 Id. at 536-37, 573 A.2d at 834 (citations omitted).
 In the instant case, the evidence most favorable to the State is that (1) Kyle was alive on the morning of February 8, (2) Kyle was under Deese's exclusive supervision for a period of time on that day, (3) Kyle was found dead a few hours after that period, (4) death was due to blunt force injuries to the head and possibly due to shaking, and (5) no one had contact with Kyle after the period described in (2) and before the event described in (3). From these circumstances, a rational jury could *760 have inferred, beyond a reasonable doubt, that Deese inflicted the fatal injuries.
 In previous cases challenging the sufficiency of evidence, this Court has affirmed convictions based on circumstantial evidence where a defendant, during the crime's commission, has exercised exclusive control or custody over the premises where the crime occurred or where a defendant has been the only possible agent who could have committed the crime. Exclusive control or agency can be a factor in a set of circumstances that are, in Wilson`s terms, "inconsistent with any reasonable hypothesis of innocence." Id. at 537, 573 A.2d at 834.
 This Court also has overturned convictions when exclusivity was lacking. In Tucker v. State, 244 Md. 488, 224 A.2d 111 (1966), cert. denied, 386 U.S. 1024, 87 S. Ct. 1381, 18 L. Ed. 2d 463 (1967), Tucker was convicted of possessing heroin. He operated a tavern, and a former employee informed the police that Tucker stashed packets of the drug in a locked, interior storeroom of the tavern. The police executed a search warrant, asking Tucker for the key to this storeroom. Tucker said that there was only one key that was kept behind the bar. When no key was found there, Tucker gave an officer his car keys and said that in his car trunk there would be a key ring containing the key to the storeroom. The officer retrieved the key ring from Tucker's car trunk, used a key on it to open the storeroom, and discovered the packets of heroin. At trial, Tucker's only witness, who claimed that she was the manager of the tavern, testified that at least seven people had access to the storeroom. This Court held that the evidence was legally sufficient in light of Tucker's admission that he had the only key to the storeroom and that "the key" was in his trunk. Id. at 501, 224 A.2d at 118-19.
 In Pressley v. State, 295 Md. 143, 454 A.2d 347 (1983), the defendant was convicted of breaking into a basement office, from which property was taken. There were no witnesses, but the police discovered a broken window on the floor above, and on the opposite side of the building from, the basement office. The defendant's fingerprints were on broken glass from that window. On appeal the defendant challenged the trial court's instruction to the jury that it was not "required to be satisfied beyond a reasonable doubt as to each link in a chain of circumstances necessary to establish defendant's guilt." Id. at 146, 454 A.2d at 348. This Court determined that the instruction should not have been given, id. at 150, 454 A.2d at 350, but that the error was harmless in light of the instructions as a whole. While the Court's holding was couched in terms of jury instructions, Pressley also can stand for the proposition that the circumstantial evidence of a defendant's exclusive agency with respect to the criminal act or a part thereof (i.e., breaking the glass) can be legally sufficient to sustain a conviction (breaking into the basement office).
 In Warfield v. State, 315 Md. 474, 554 A.2d 1238 (1989), the defendant was convicted of storehouse breaking and misdemeanor theft. Warfield had been shoveling snow for an elderly woman, Mrs. Weller, who from time to time would observe Warfield as he worked. At one point Warfield disappeared for about half an hour, which did not concern Mrs. Weller at the time. Sometime later, she saw Warfield coming out of the side entrance to her garage. She left her house and confronted Warfield, who said that he had entered the garage in order to open the front garage door, so that he could clear snow in that area. When Mrs. Weller pointed out that this was not in fact necessary, Warfield said that he had entered the garage in *761 order to rest. When Mrs. Weller examined her garage, she noticed that a can of coins was missing. At this time Warfield was wearing no jacket, and Mrs. Weller testified that the can was too big and heavy to be carried in a pocket. Warfield denied taking the coins. At trial Mrs. Weller testified that she had seen the coins the night before, although the Court characterized the overall evidence as indicating that "[i]t was ... not certain just when Mrs. Weller had last seen the [missing] can." Id. at 480, 554 A.2d at 1241.
 This Court overturned Warfield's theft conviction because "the evidence was not sufficient for a rational fact-finder to find beyond a reasonable doubt that Warfield stole the can of coins." Id. at 491, 554 A.2d at 1247. The Court noted that "presence, alone, at the place where a crime has been committed is not sufficient to establish participation in the perpetration of the crime." Id. (internal quotation marks omitted) (quoting Johnson v. State, 227 Md. 159, 175 A.2d 580 (1961)). The Court added:
 "It is also true that Warfield had the opportunity to steal the property, but others had the same opportunity between the time Mrs. Weller last saw the can and the arrival of Warfield on the scene. There was no evidence as to whether or not there were footprints in the snow leading to the side entrance to the garage before Warfield cleaned the walks. When Mrs. Weller saw Warfield leave the garage, the can was missing, but it did not appear to be in Warfield's possession, nor is there even conjecture about how he may have disposed of it had he in fact taken it at that time. Although Mrs. Weller checked on Warfield from time to time from her window, she did not see him enter or leave the garage prior to the time which led to the confrontation, and there is no evidence that he did so. Of course, he could have been in the garage during the period Mrs. Weller did not see him working, but she did not ask him where he was during that time, and the record does not reveal his whereabouts. The mere fact that Mrs. Weller did not see him for half an hour is not enough to support a conclusion that he spent that time in the garage stealing the can of coins. A rational inference may be made from the amount of snow shoveled at the time Mrs. Weller next saw him, that he spent at least a good part of the time during his `disappearance' shoveling snow out of the sight line of Mrs. Weller from her station at the window of her house.... The only possible support for the notion that Warfield was the thief was his presence at the scene of the crime coupled with the fact that he gave more than one reason for being there."
 Id. at 492, 554 A.2d at 1247.
 Warfield indicates that establishing a defendant's presence at the scene differs from establishing his exclusive custody over an item needed to commit the crime, e.g., the storeroom key necessary to exercise dominion and control over the heroin possessed in Tucker, and differs from establishing his exclusive agency with respect to conduct that formed part of the crime's actus reus, e.g., the fingerprints on the broken glass in Pressley.
 In Wilson, 319 Md. 530, 573 A.2d 831, the Court considered whether there was sufficient evidence to support Wilson's conviction for theft. Wilson worked for a cleaning service, and on March 10, 1998, cleaned the residence of a woman who had recently died, and where other members of the family had been staying since her death. On that day residents of the household discovered that three rings, kept in a bag on top of a bureau in a closet in the upstairs master bedroom, were missing.
 *762 The State's only evidence consisted of the testimony of the eighty-one year old mother of the deceased. The Court summarized as follows:
 "The substance of the circumstantial evidence adduced at the trial was that Wilson was present at the residence on March 10, that he cleaned upstairs on that day, and had access to the master bedroom closet where the rings were last seen. The evidence also disclosed that five other people[namely, the mother of the deceased, the latter's two adult children, and two visitors, one of whom had gone upstairs]were also present in the residence on March 10 and also had access to the rings in the master bedroom. Moreover, the evidence indicated that cleaning personnel, in addition to Wilson, might also have been in the residence on March 10. While a defendant's presence at the scene of a crime is `a very important factor to be considered in determining guilt,' it is elementary that mere presence is not, of itself, sufficient to establish that that person was either a principal or accessory to the crime. This rule is especially applicable when, as here, the accused's presence at the crime scene was nonexclusive and was not only expected but authorized. See Warfield v. State, 315 Md. 474, 554 A.2d 1238 (1989) (where others also had opportunity to steal object located in garage, and defendant had reasonable explanation for presence in garage, evidence was insufficient to sustain theft conviction)."
 Id. at 537-38, 573 A.2d at 834-35 (citations omitted) (quoting Tasco v. State, 223 Md. 503, 509, 165 A.2d 456, 459 (1960)). Because the State did not present any evidence to negate the "reasonable hypothesis that someone in the house on March 10 other than Wilson took the rings," the Court reversed the conviction based on insufficient evidence. Id. at 538, 573 A.2d at 835. Again, Wilson shows that mere presence, especially when nonexclusive, is by itself insufficient to establish an accused's guilt beyond a reasonable doubt.
 In Hebron v. State, 331 Md. 219, 627 A.2d 1029, the defendant appealed his conviction for breaking and entering an unoccupied dwelling house. The evidence was presented by
 "`two individuals who resided in the victim's development.... Although neither witnessed the breaking of the victim's door frame, both identified the petitioner, in a line-up, as the driver of the car that was parked in the area just prior to the incident. One witness testified that she saw the petitioner park the car near the victim's home and, walking between two buildings, proceed in the direction of that home. She then heard a loud `bash bang' noise. About twenty seconds later, she saw the petitioner emerge from between the two buildings, get into his car, and drive away. The second witness could only testify to seeing the driver; she did not see him approach the building.'"
 Id. at 221-22, 627 A.2d at 1030. Splinters from the shattered door frame were found inside the house. Id. at 237-38, 627 A.2d at 1038.
 The Court held that this evidence supported the conviction for breaking and entering. The damaged condition of the victim's door proved a breaking, and this condition
 "`coupled with the loud bang ... could lead a rational trier of fact reasonably to find that [the accused] used his body to batter the door with such force as to defeat the lock and open the door. From that, the trier of fact could further reasonably infer that, with the application of that kind of body pressure to the door, some part of [the accused's] body *763 must necessarily have crossed the threshold when the door opened.'"
 Id. at 238, 627 A.2d at 1039 (quoting Hebron v. State, 92 Md.App. 508, 511-12, 608 A.2d 1291, 1293 (1992) (alterations added)). The Court did not address explicitly the defendant's exclusive presence at the crime scene. Presumably, the eyewitness evidence that the defendant was near the victim's door, that twenty seconds elapsed between the defendant's proceeding toward the door and the sound of the breaking, and that no one else left the scene, sufficed to establish this fact beyond a reasonable doubt. Most relevant to the instant case is the Hebron court's language that a jury could infer that "some part of [the accused's] body must necessarily have crossed the threshold." The emphasized portion indicates that a rational jury may draw an inference of a cause (a body part crossing the threshold of the victim's dwelling) from the effect (the condition of the door), and that this inference can suffice to establish the defendant's agency in committing the crime, once his exclusive presence has been established. See also Colvin-el v. State, 332 Md. 144, 154-55, 630 A.2d 725, 730 (1993) (evidence that defendant's fingerprints were found on pieces of glass from broken window of home and that defendant pawned jewelry stolen from home unanimously held sufficient to support conviction for felony murder of sole occupant of home), cert. denied, 512 U.S. 1227, 114 S. Ct. 2725, 129 L. Ed. 2d 849 (1994).
 In the instant case, the evidence most favorable to the State is that Kyle was fine on February 8, that Deese had exclusive custody over Kyle for several hours on this day, that Faust found her son dead later that day, and that he died due to blunt force head injuries caused by force of a magnitude at work in car crashes and falls from significant heights. There was no direct evidence of how the force was applied. Unlike Wilson, in which other persons were present at the scene of the crime so that the accused's presence there was not exclusive, Deese was alone with Kyle after Faust and Deese's mother left the apartment where Deese and Kyle remained. In Hebron, once the defendant's exclusive presence was established, the Court found that a rational jury could draw the inference of cause (defendant's unobserved breaking) from effect (the visible condition of the door). Similarly, once Deese's exclusive presence was established, and in the absence of any alternative explanation, a rational jury could infer beyond a reasonable doubt that Deese inflicted the blunt force head injuries that caused Kyle's death.
 JUDGMENT OF THE CIRCUIT COURT FOR BALTIMORE COUNTY AFFIRMED. COSTS TO BE PAID BY THE APPELLANT, GARY A. DEESE.
 NOTES
 [1] Section 5-311(d)(2) provides that a record of the Chief Medical Examiner's Office or any deputy examiner is "competent evidence in any court in this State of the matters and facts contained in it."


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 |
 52014PC0083
 Proposta għal DEĊIŻJONI TAL-KUNSILL dwar il-pożizzjoni li għandha tiġi adottata f'isem l-Unjoni Ewropea fi ħdan l-Organizzazzjoni Marittima Internazzjonali, waqt is-66 sessjoni tal-Kumitat tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar dwar l-adozzjoni ta' emendi għall-Anness VI tal-Konvenzjoni MARPOL, fir-rigward tal-posponiment tal-istandards għall-emissjonijiet tal-NOx tal-Livell III /* COM/2014/083 final - 2014/0042 (NLE) */
 MEMORANDUM TA’ SPJEGAZZJONI
 1. DAĦLA
 Din il-proposta tal-Kummissjoni tikkonċerna
 l-istabbiliment tal-pożizzjoni tal-Unjoni fis-66 sessjoni tal-Kumitat
 tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar tal-OMI (Organizzazzjoni Marittima
 Internazzjonali) b'rabta ma' emendi għall-Anness VI tal-Konvenzjoni
 MARPOL. Dawn l-emendi għall-paragrafu 5.1 tar-Regolament 13 tal-Anness VI
 tal-Konvenzjoni MARPOL idaħħlu posponiment, għal 5 snin,
 tal-introduzzjoni tal-istandards għall-emissjonijiet tal-ossidi
 tan-nitroġenu (NOx) tal-Livell III. Dawn it-tibdiliet huma stipulati
 fl-Anness 12 tar-rapport tal-Kumitat tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar
 (MEPC 65/22). Il-paragrafu 4.64 tar-rapport jindika li dawn l-emendi se
 jiġu adottati waqt l-MEPC 66.
 2. ADOZZJONI TAL-EMENDI TAL-OMI
 2.1. Adozzjoni tal-emendi
 għall-Anness VI tal-Konvenzjoni MARPOL rigward il-posponiment
 tal-istandards għall-emissjonijiet tal-NOx tal-Livell III.
 Dawn l-abbozzi ta' emendi ġew approvati waqt
 il-65 Sessjoni tal-Kumitat tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar mit-13 –
 sas-17 ta' Mejju 2013, u għandhom jitressqu
 għall-adozzjoni fis-66 sessjoni tal-Kumitat bejn il-31 ta' Marzu
 – u l-4 t'April 2014.
 2.2. Approvazzjoni u dħul
 fis-seħħ
 Ladarba jiġu approvati u adottati
 mill-Kumitat tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar, l-emendi msemmija se
 jitressqu quddiem il-partijiet kontraenti rispettivi sabiex dawn jesprimu
 l-kunsens tagħhom li jintrabtu bl-emendi msemmija.
 3. LEĠIŻLAZZJONI
 RILEVANTI U KOMPETENZI TAL-UE
 Il-politika tal-UE
 Il-protezzjoni tal-ambjent, li hija s-suġġett
 tal-emendi għall-Konvenzjoni MARPOL, hija kompetenza kondiviża skont
 it-Trattat tal-UE, u hija rregolata fil-fond mil-leġiżlazzjoni
 tal-UE. L-UE eżerċitat il-kompetenza tagħha b'mod estensiv
 fil-qasam tal-politika tal-kwalità tal-arja u tal-ilma, kemm permezz
 tal-leġiżlazzjoni u kemm permezz ta' għanijiet ta' politika
 miftiehma. Il-politika tal-ambjent tinkludi impenn ċar mill-Unjoni li
 ttejjeb il-kwalità tal-arja u tal-ilma, inkluż fil-livell internazzjonali.
 L-għan u l-ħsieb tal-qafas ta' politika
 tal-UE dwar il-kwalità tal-arja, kif stipulati pereżempju
 fl-Istrateġija Tematika dwar it-Tniġġis tal-Arja[1], huma li jsir progress
 sostanzjali lejn l-għanijiet fit-tul tal-UE fir-rigward
 tal-konservazzjoni, il-protezzjoni u t-titjib tal-ambjent, kif ukoll
 tal-protezzjoni ta' saħħet il-bniedem (l-Artikolu 191(1)
 tat-TFUE); jiġifieri: "li jintlaħqu livelli tal-kwalità
 tal-arja li ma jipperikolawx saħħet il-bniedem u l-ambjent, u ma
 jirriżultawx f'impatti inaċċettabbli fuqhom". Dan
 il-għan, li ġie stipulat għaxar snin ilu fis-Sitt Programm ta'
 Azzjoni Ambjentali[2],
 huwa kkonfermat fis-7 Programm ta' Azzjoni Ambjentali, miftiehem dan
 l-aħħar mill-UE, li jiggwida l-iżvilupp tal-politika tal-UE sal-2020[3], kif wera l-aktar
 riċentement il-Programm għall-Arja Nadifa għall-Ewropa adottat
 mill-Kummissjoni[4].
 Dawn l-għanijiet ta' politika jkunu jintlaqtu
 ħażin mill-posponiment tal-istandards aktar stretti tal-NOx
 applikabbli fiż-Żoni ta' Kontroll tal-Emissjonijiet tal-NOx (NECAs).
 Il-leġiżlazzjoni tal-UE
 Il-leġiżlazzjoni eżistenti tkopri
 firxa wiesgħa ta' sustanzi li jniġġsu, inkluż l-NOx, u
 firxa wiesgħa ta' sorsi li tinkludi l-modi kollha ta' trasport.
 Id-Direttiva dwar il-livelli nazzjonali massimi
 tal-emissjonijiet ("id-Direttiva NEC", 2001/81/KE)[5] u d-Direttiva dwar
 il-kwalità tal-arja fl-ambjent (2008/50/KE)[6]
 jipprevedu valuri massimi tal-NOx fl-arja. Id-Direttiva NEC tirrikjedi li
 l-emissjonijiet mit-trasport bil-baħar għandhom jiġu
 kkwantifikati u rrappurtati. L-emissjonijiet mit-trasport bil-baħar
 nazzjonali, u mit-trasport internazzjonali f'ilmijiet interni, jgħoddu
 fis-somma lejn il-livelli massimi nazzjonali ta' emissjonijiet tad-Direttiva
 NEC. Madankollu, emissjonjiet oħra mit-trasport bil-baħar
 internazzjonali ma jgħoddux fis-somma lejn il-livelli massimi, minkejja li
 jolqtu sostenzjalment il-kwalità tal-arja fl-UE. Din l-esklużjoni saret
 fid-dawl tar-rwol tal-OMI fil-kontroll ta' dawn l-emissjonijiet. Għal din
 ir-raġuni, il-ħtieġa li tittieħed azzjoni esterna rigward
 dawk l-emissjonijiet hija rikonoxxuta espliċitimanet mill-Artikolu 11
 tad-Direttiva NEC, li jiddikjara: "Biex tippromwovi l-ksib
 tal-għanijiet stabbilit fl-Artikolu 1, il-Kummissjoni u l-Istati Membri,
 kif jixraq, għandhom, mingħajr preġudizzju għall-Artikolu 300
 tat-Trattat, ifittxu li jagħmlu kooperazzjoni bilaterali u multilaterali
 ma' pajjiżi terzi u organizzazzjonijiet internazzjonali rilevanti
 bħalma hi l-Kummissjoni Ekonomika Ewropea tan-Nazzjonijiet Uniti (UNECE),
 l-Organizzazzjoni Internazzjonali Marittima (IMO) u l-Organizzazzjoni Internazzjonali
 tal-Avjazzjoni Ċivili (ICAO), inkluż permezz tal-bdil ta'
 informazzjoni, dwar ir-riċerka u żvilupp tekniċi u
 xjentifiċi u bil-għan li titjieb il-bażi biex ikunu
 faċilitati t-tnaqqis tal-emissjonijiet".
 Barra minn hekk, il-Pakkett dwar il-Kwalità
 tal-Arja Nadifa[7],
 adottat mill-Kummissjoni fit-18 ta' Diċembru 2013,
 jikkonferma l-impatt tal-emissjonijiet tat-trasport bil-baħar fuq
 il-kwalità tal-arja fl-art, u jikkonferma wkoll il-kosteffettività ta' aktar
 miżuri f'dan is-settur. L-emissjonijiet tal-NOx mit-trasport fuq
 il-baħar jikkontribwixxu direttament għall-ewtrofikazzjoni
 tal-ilmijiet interni u tal-baħar kif ukoll tal-ħabitats fuq l-art, u
 jikkontribwixxu wkoll għall-formazzjoni ta' materja partikolata
 (sekondarja) li tolqot ħażin is-saħħa. Għaldaqstant,
 jekk dan is-sors ma jiġix indirizzat, titnaqqas il-possibbiltà li l-istati
 li jinsabu max-xatt tal-Baħar Baltiku jew tal-Baħar tat-Tramuntana
 jilħqu l-għanijiet stipulati fid-Direttiva ta' Qafas dwar l-Ilma (2000/60/KE)[8], fid-Direttiva dwar
 l-Istrateġija Marittima (2008/56/KE)[9],
 id-Direttiva dwar il-Ħabitats (92/43/KEE)[10]
 u d-Direttiva dwar l-Għasafar (79/409/KEE)[11] fir-rigward
 tal-limitazzjoni tal-impatti negattivi fuq l-ekosistemi tal-ilma u tal-art,
 inkluż minħabba l-ewtrofikazzjoni. Bl-istess mod, jekk dan
 is-sors ma jiġix indirizzat, titnaqqas il-possibbiltà li dawk l-istati
 jilħqu l-valuri limiti għall-PM10 u l-PM2,5 tad-Direttiva
 dwar il-Kwalità tal-Arja fl-Ambjent 2008/50/KE, stipulati biex iħarsu
 saħħet il-bniedem.
 L-istandards għall-emissjonijiet tal-NOx
 tal-Livell III, li huma soġġetti għad-diskussjoni fl-azzjoni li
 għaddejja, sa issa qatt ma kienu s-suġġett espliċitu ta'
 leġiżlazzjoni speċifika tal-Unjoni, iżda
 r-regolamentazzjoni tagħhom taħt l-OMI, skont l-Emendar tal-2008
 tal-Anness VI tal-Konvenzjoni MARPOL, titqies meħtieġa, u konsistenti
 mal-għanijiet ta' politika ġeneralment maqbula tal-UE. B'mod
 partikulari, il-posponiment tad-data tal-applikazzjoni ser jagħti
 lill-Istati Membri inqas lok biex jinqdew bin-NECAs għall-finijiet tal-ġlieda
 kontra t-tniġġis tal-arja u l-impatt tiegħu.
 Deċiżjoni tal-Kunsill
 L-Artikolu 218(9) tat-TFUE huwa bażi
 legali xierqa għall-istabbiliment tal-pożizzjoni tal-UE li
 għandha tiġi espressa fis-sessjoni, u jorbot ma' atti li
 għandhom seħħ legali. Id-deċiżjoni tas-sessjoni MEPC 66,
 fid-data tad-dħul fis-seħħ tal-istandards
 għall-emissjonijiet tal-NOx tal-Livell III, għandha seħħ
 legali vinkolanti billi tiddetermina data li minnha l-istandards dwar l-NOx
 tal-Livell III se japplikaw, fiż-żoni maħturin bħala NECAs,
 lill-bastimenti tal-Partijiet kollha għall-Anness VI tal-Konvenzjoni
 MARPOL tal-OMI.
 Sommarju
 Fid-dawl tal-politika rilevanti tal-UE u tal-acquis
 imsemmija hawn fuq, il-Kummissjoni tqis li l-kwistjoni koperta mill-emendi
 msemmija aktar 'il fuq u mistennija li jiġu adottati fis-sessjoni MEPC 66
 hija ta' rilevanza għall-UE, u teħtieġ pożizzjoni komuni li
 għandha tittieħed mill-UE u tiġi espressa mill-Istati Membri
 kollha rappreżenati fl-MEPC, fl-interess tal-Unjoni.
 4. KONKLUŻJONI
 Għaldaqstant, il-Kummissjoni tipproponi
 Deċiżjoni tal-Kunsill dwar il-pożizzjoni li għandha
 tiġi adottata f’isem l-Unjoni Ewropea fir-rigward tal-emendi msemmija
 fil-paragrafu 2(1) ta' hawn fuq, li għandhom jiġu adottati fis-66
 sessjoni tal-Kumitat tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar.
 2014/0042 (NLE)
 Proposta għal
 DEĊIŻJONI TAL-KUNSILL
 dwar il-pożizzjoni li għandha
 tiġi adottata f'isem l-Unjoni Ewropea fi ħdan l-Organizzazzjoni
 Marittima Internazzjonali, waqt is-66 sessjoni tal-Kumitat tal-Protezzjoni
 tal-Ambjent tal-Baħar dwar l-adozzjoni ta' emendi għall-Anness VI
 tal-Konvenzjoni MARPOL, fir-rigward tal-posponiment tal-istandards
 għall-emissjonijiet tal-NOx tal-Livell III
 IL-KUNSILL TAL-UNJONI EWROPEA,
 Wara li kkunsidra t-Trattat dwar
 il-Funzjonament tal-Unjoni Ewropea, u b’mod partikolari l-Artikoli 192(1) u 218(9)
 tiegħu,
 Wara li kkunsidra l-proposta mill-Kummissjoni
 Ewropea,
 Billi:
 (1) L-ewwel Emenda tal-2008
 għall-Anness VI tal-Konvenzjoni MARPOL stabbiliet is-sena 2016 bħala
 d-data tal-applikazzjoni tal-istandards għall-emissjonijiet tal-NOx
 tal-Livell III, li japplikaw għall-bastimenti mibnija wara dik id-data, li
 jbaħħru f'Żoni ta' Kontroll ta' Emissjonijiet tal-Ossidi
 tan-Nitroġenu (NECAs).
 (2) Fil-65 sessjoni tiegħu
 f'Mejju 2013, il-Kumitat tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar,
 tal-Organizazzjoni Marittima Internazzjonali, approva [l-abbozzi ta'] l-emendi
 għall-paragrafu 5.1 tar-regolament 13 tal-Anness VI tal-Konvenzjoni
 MARPOL. Dawk l-emendi mistennija li jiġu adottati fis-66 sessjoni
 tal-MEPC, li se ssir mill-31 ta' Marzu sal-4 ta’ April 2014.
 (3) L-emendi għall-paragrafu
 5.1 tar-regolament 13 tal-Anness VI tal-Konvenzjoni MARPOL, li
 jikkonċernaw il-posponiment tal-istandards ta' emissjonijiet tal-NOx
 tal-Livell III, se jdaħħlu posponiment, għal ħames snin,
 tad-dħul fis-seħħ tagħhom, u se jsiru vinkolanti
 għall-Partijiet għall-Anness VI tal-Konvenzjoni MARPOL sitt xhur wara
 d-data tal-approvazzjoni tagħhom skont l-Artikolu 16(2) tal-Konvenzjoni
 MARPOL.
 (4) Il-ħarsien tal-ambjent,
 li huwa s-suġġett tal-miżuri proposti, huwa rregolat
 fil-biċċa l-kbira mil-leġiżlazzjoni tal-Unjoni. L-UE
 eżerċitat il-kompetenza tagħha b'mod estensiv fil-qasam
 tal-politika tal-kwalità tal-arja u tal-ilma, kemm permezz
 tal-leġiżlazzjoni u kemm permezz ta' għanijiet ta' politika
 miftiehma. Il-leġiżlazzjoni eżistenti tkopri firxa wiesgħa
 ta' sustanzi li jniġġsu, inkluż l-Ossidi tan-Nitroġenu
 (NOx), u firxa wiesgħa ta' sorsi li tinkludi l-modi kollha ta' trasport.
 Id-Direttiva 2000/60/KE li tistabbilixxi qafas għal azzjoni Komunitarja
 fil-qasam tal-politika tal-ilma[12],
 id-Direttiva 2008/56/KE li tistabbilixxi qafas għal azzjoni Komunitarja
 fil-qasam tal-politika tal-ambjent marin[13],
 id-Direttiva 92/43/KEE dwar il-konservazzjoni tal-ħabitat naturali u
 tal-fawna u l-flora selvaġġa[14],
 u d-Direttiva 79/409/KEE dwar il-konservazzjoni tal-għasafar
 selvaġġi[15],
 jistipulaw għanijiet biex jillimitaw l-impatti ħżiena fuq
 l-ekosistemi tal-ilma u tal-art, inkluż mill-ewtrofikazzjoni, li l-NOx
 huwa fattur ewlieni tagħha. Id-Direttiva 2008/50/KE
 dwar il-kwalità tal-arja fl-ambjent u arja iktar nadifa għall-Ewropa[16] tistipula valuri
 massimi u valuri mira għall-materja partikolata kif ukoll
 għall-ożonu, li l-NOx iwassal għalihom.
 (5) Id-Direttiva 2001/81/KE dwar
 il-livelli nazzjonali massimi[17]
 tirrikjedi li l-emissjonijiet mit-trasport bil-baħar jiġu
 kkwantifikati u rrappurtati, filwaqt li tagħraf li r-regolamentazzjoni
 tal-emissjonijiet mit-trasport bil-baħar internazzjonali (għajr
 fl-ilmijiet interni) hija kwistjoni li l-OMI għandha tieħu f'idejha.
 (6) L-Artikolu 11, flimkien
 mal-Artikolu 1 tad-Direttiva 2001/81/KE, jirrikjedi li l-Kummissjoni u
 l-Istati Membri jrawmu l-kooperazzjoni fuq il-livell internazzjonali,
 bil-għan li jitnaqqsu l-emissjonjiet ta' ċerti sustanzi li
 jniġġsu l-atmosfera, inkluż l-NOx.
 (7) Fid-dawl tal-għanijiet
 ta' politika maqbula tal-UE u tal-acquis imsemmija hawn fuq, il-posponiment
 tal-istandards tal-emissjonijiet tan-NOx tal-Livell III li għandu
 jiġi adottat waqt is-sessjoni MEPC 66 huwa ta' rilevanza għall-UE, u
 għalhekk jirrikjedi li tittieħed pożizzjoni komuni tal-UE, li
 għandha tiġi espressa mill-Istati Membri kollha rappreżentanti
 fl-MEPC fl-interess tal-Unjoni.
 (8) L-Unjoni la hija Membru
 tal-OMI u lanqas mhi parti kontraenti għall-konvenzjonijiet u
 l-kodiċijiet ikkonċernati. Għaldaqstant, jeħtieġ li
 l-Kunsill jawtorizza lill-Istati Membri jesprimu l-pożizzjoni stipulata
 hawn isfel, fl-interess tal-Unjoni,
 ADOTTA DIN ID-DEĊIŻJONI:
 Artikolu 1
 1. Il-pożizzjoni tal-Unjoni
 fis-66 sessjoni tal-Kumitat tal-Protezzjoni tal-Ambjent tal-Baħar tal-OMI
 għandha tkun l-oppożizzjoni għall-adozzjoni tal-emendi
 għall-paragrafu 5.1 tar-regolament 13 tal-Anness VI tal-Konvenzjoni
 MARPOL, kif stipulat fl-Anness 12 tad-dokument MEPC 65/22 tal-OMI.
 2. Il-pożizzjoni tal-Unjoni
 kif stipulata fil-paragrafu 1 għandha tiġi espressa mill-Istati
 Membri li huma membri tal-OMI, billi jaġixxu b’mod konġunt
 fl-interess tal-Unjoni.
 3. Jista’ jsir qbil dwar bidliet
 minuri għal din il-pożizzjoni, mingħajr ma jkun hemm bżonn
 li tiġi emendata dik il-pożizzjoni.
 Artikolu 2
 Din id-Deċiżjoni hija indirizzata
 lill-Istati Membri.
 Magħmul fi Brussell,
 Għall-Kunsill
 Il-President
 [1] COM(2005) 446 final.
 [2] ĠU L 242, 10.9.2002, p. 1.
 [3] Programm Ġenerali ta’ Azzjoni Ambjentali
 tal-Unjoni, "Ngħixu tajjeb, fil-limiti tal-pjaneta tagħna",
 COM(2012) 710 final.
 [4] COM(2013) 918 final.
 [5] ĠU L 309, 27.11.2001, p. 22.
 [6] ĠU L 152, 11.6.2008, p. 1.
 [7] Id-dokumenti kollha rilevanti huma disponibbli
 fuq il-paġna: http://ec.europa.eu/environment/air/clean_air_policy.htm
 [8] ĠU L 327, 22.12.2000, p. 1.
 [9] ĠU L 164, 25.6.2008, p. 19.
 [10] ĠU L 206, 22.7.92, p. 7.
 [11] ĠU L 103, 25.4.79, p. 1.
 [12] ĠU L 327, 22.12.2000, p. 1.
 [13] ĠU L 164, 25.6.2008, p. 19.
 [14] ĠU L 206, 22.7.92, p. 7.
 [15] ĠU L 103, 25.4.79, p. 1.
 [16] ĠU L 152, 11.6.2008, p. 1.
 [17] ĠU L 309, 27.11.2001, p. 22.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 22002D0025
 Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 25/2002 vom 1. März 2002 zur Änderung des Anhangs XXI (Statistik) des EWR-Abkommens
 Amtsblatt Nr. L 110 vom 25/04/2002 S. 0027 - 0028
 Beschluss des Gemeinsamen EWR-AusschussesNr. 25/2002vom 1. März 2002zur Änderung des Anhangs XXI (Statistik) des EWR-AbkommensDER GEMEINSAME EWR-AUSSCHUSS -gestützt auf das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, geändert durch das Anpassungsprotokoll zum Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, nachstehend "Abkommen" genannt, insbesondere auf Artikel 98,in Erwägung nachstehender Gründe:(1) Anhang XXI des Abkommens wurde durch den Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 86/2001 vom 19. Juni 2001(1) geändert.(2) Die Verordnung (EG) Nr. 1638/2001 der Kommission vom 24. Juli 2001 zur Änderung der Verordnung (EG) Nr. 2597/95 des Rates über die Vorlage von Fangstatistiken durch Mitgliedstaaten, die in bestimmten Gebieten außerhalb des Nordatlantiks Fischfang betreiben(2), ist in das Abkommen aufzunehmen -BESCHLIESST:Artikel 1In Anhang XXI des Abkommens wird unter Nummer 25c (Verordnung (EG) Nr. 2597/95 des Rates) Folgendes angefügt: ", geändert durch:- 32001 R 1638: Verordnung (EG) Nr. 1638/2001 der Kommission vom 24. Juli 2001 (ABl. L 222 vom 17.8.2001, S. 29)."Artikel 2Der Wortlaut der Verordnung (EG) Nr. 1638/2001 in isländischer und norwegischer Sprache, der in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Gemeinschaften veröffentlicht wird, ist verbindlich.Artikel 3Dieser Beschluss tritt am 2. März 2002 in Kraft, sofern dem Gemeinsamen EWR-Ausschuss alle Mitteilungen nach Artikel 103 Absatz 1 des Abkommens vorliegen(3).Artikel 4Dieser Beschluss wird im EWR-Abschnitt und in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Gemeinschaften veröffentlicht.Brüssel, den 1. März 2002Für den Gemeinsamen EWR-AusschussDer VorsitzendeP. Westerlund(1) ABl. L 238 vom 6.9.2001, S. 39.(2) ABl. L 222 vom 17.8.2001, S. 29.(3) Ein Bestehen verfassungsrechtlicher Anforderungen wurde nicht mitgeteilt.


text:
 20.6.2016
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 222/28
 Жалба, подадена на 22 април 2016 г. — L’Oréal/EUIPO — Guinot (MASTER DUO)
 (Дело T-182/16)
 (2016/C 222/35)
 Език на жалбата: френски
 Страни
 Жалбоподател: L’Oréal (Париж, Франция) (представители: T. de Haan и P. Péters, адвокати)
 Ответник: Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)
 Друга страна в производството пред апелативния състав: Guinot SAS (Париж, Франция)
 Данни за производството пред EUIPO
 Заявител на спорната марка: жалбоподателят
 Спорна марка: словна марка на Европейския съюз „MASTER DUO“ – заявка за регистрация No 11 577 574
 Производство пред EUIPO: производство по възражение
 Обжалвано решение: решение на пети апелативен състав на EUIPO от 23 февруари 2016 г. по преписка R 2916/2014-5
 Искания
 Жалбоподателят иска от Общия съд:
 —
 да отмени обжалваното решение,
 —
 да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски, включително разноските, направени от жалбоподателя за целите на производството пред пети апелативен състав на Службата.
 Изложено основание
 —
 Нарушение на член 8, параграф 1, буква б) във връзка с член 75 от Регламент No 207/2009.


text:
 7.7.2015
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 176/1
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) 2015/1086
 z dnia 2 lipca 2015 r.
 zatwierdzające zmianę inną niż nieznaczna w specyfikacji produktu oznaczonego nazwą zarejestrowaną w rejestrze chronionych nazw pochodzenia i chronionych oznaczeń geograficznych [Abondance (ChNP)]
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie Parlamentu Europejskiego i Rady (UE) nr 1151/2012 z dnia 21 listopada 2012 r. w sprawie systemów jakości produktów rolnych i środków spożywczych (1), w szczególności jego art. 52 ust. 2,
 a także mając na uwadze, co następuje,
 (1)
 Zgodnie z art. 53 ust. 1 akapit pierwszy rozporządzenia (UE) nr 1151/2012 Komisja rozpatrzyła wniosek Francji o zatwierdzenie zmiany w specyfikacji chronionej nazwy pochodzenia „Abondance” zarejestrowanej na podstawie rozporządzenia Komisji (WE) nr 1107/96 (2).
 (2)
 Proponowana zmiana nie jest nieznaczna w rozumieniu art. 53 ust. 2 rozporządzenia (UE) nr 1151/2012, w związku z czym Komisja opublikowała wniosek o wprowadzenie zmiany zgodnie z art. 50 ust. 2 lit. a) wymienionego rozporządzenia w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej
 (3).
 (3)
 Do Komisji nie wpłynęło żadne oświadczenie o sprzeciwie zgodnie z art. 51 rozporządzenia (UE) nr 1151/2012, wymienioną zmianę w specyfikacji należy zatem zatwierdzić,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 Zatwierdza się zmianę w specyfikacji opublikowaną w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej dotyczącą nazwy „Abondance” (ChNP).
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie dwudziestego dnia po jego opublikowaniu w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 2 lipca 2015 r.
 W imieniu Komisji,
 za Przewodniczącego,
 Phil HOGAN
 Członek Komisji
 (1) Dz.U. L 343 z 14.12.2012, s. 1.
 (2) Rozporządzenie Komisji (WE) nr 1107/96 z dnia 12 czerwca 1996 r. w sprawie rejestracji oznaczeń geograficznych i nazw pochodzenia zgodnie z procedurą określoną w art. 17 rozporządzenia Rady (EWG) nr 2081/92 (Dz.U. L 148 z 21.6.1996, s. 1).
 (3) Dz.U. C 74 z 3.3.2015, s. 11.