type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 12.10.2015
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 337/14
 Tožba, vložena 6. julija 2015 – Avstrija/Komisija
 (Zadeva T-356/15)
 (2015/C 337/17)
 Jezik postopka: nemščina
 Stranki
 Tožeča stranka: Republika Avstrija (zastopnika: C. Pesendorfer, agentka, H. Kristoferitsch, odvetnik)
 Tožena stranka: Evropska komisija
 Predlogi
 Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga:
 —
 naj razglasi ničnost Sklepa Evropske komisije (EU) 2015/658 z dne 8. oktobra 2014 o državni pomoči SA.34947 (2013/C) (ex 2013/N), ki jo namerava Združeno kraljestvo odobriti kot podporo za jedrsko elektrarno Hinkley Point C (notificirano pod dokumentarno številko C(2014) 7142) (UL 2015, L 109, str. 44);
 —
 Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
 Tožbeni razlogi in bistvene trditve
 Tožeča stranka v utemeljitev tožbe uveljavlja deset tožbenih razlogov.
 1.
 Prvi tožbeni razlog: Napačna uporaba člena 107(3)(c) PDEU – Nepravilna opredelitev trga in napačna domneva o tržnih pomanjkljivostih
 Tožeča stranka navaja, da je Komisija nepravilno odobrila načrtovano pomoč na podlagi člena 107(3)(c) PDEU, ker je napačno izhajala iz obstoja posebnega trga za jedrsko energijo in prav tako napačno domnevala, da so na tem trgu pomanjkljivosti.
 2.
 Drugi tožbeni razlog: Kršitev člena 107(3)(c) PDEU – Nepravilna presoja jedrske elektrarne kot „nove tehnologije“
 V zvezi s tem zatrjuje, da je sklep ničen tudi zato, ker se je Komisija napačno oprla na dejstvo, da gre pri zadevni tehnologiji za novo tehnologijo.
 3.
 Tretji tožbeni razlog: Napačna uporaba člena 107(3)(c) PDEU – Napačna domneva o pomoči za naložbe
 S tretjim tožbenim razlogom tožeča stranka navaja, da je Komisija napačno domnevala, da gre pri načrtovanih ukrepih za zgolj pomoč za naložbe; dejansko pomoč močno presega zgolj pomoč za naložbe in pomeni pomoč za tekoče poslovanje, ki v skladu s sodno prakso sodišč Unije ni dopustna.
 4.
 Četrti tožbeni razlog: Napačna uporaba člena 107(3)(c) PDEU – Neobstoj cilja skupnega interesa
 V zvezi s tem tožeča stranka navaja, da je izpodbijani sklep ničen tudi zato, ker za odobritev pomoči ni podan zahtevani skupni interes v skladu s členom 107(3)(c) PDEU, s čimer se Komisija ne strinja.
 5.
 Peti tožbeni razlog: Nezadostna opredelitev pomoči
 Republika Avstrija tožbo opira na to, da je Komisija ni zadostno opredelila pomoč.
 6.
 Šesti tožbeni razlog: Napačna uporaba člena 107(3)(c) PDEU – Neprimernost ukrepov
 Po mnenju tožeče stranke so pojasnila Komisije o primernosti pomoči netočna in nerazumljiva, zaradi česar je sklep ničen.
 7.
 Sedmi tožbeni razlog: Kršitev temeljnih zahtev v zvezi z razpisnim postopkom
 Tožeča stranka s tem tožbenim razlogom uveljavlja, da pomoč ne bi smela biti odobrena, ker Združeno kraljestvo ni izvedlo javnega razpisnega postopka in je s tem kršilo načeli prava Unije o enakem obravnavanju in preglednosti.
 8.
 Osmi tožbeni razlog: Kršitev Obvestila o poroštvih (1)
 V zvezi s tem tožeča stranka zatrjuje, da državno poroštvo kot del državne pomoči ni bilo preverjeno glede na merila iz Obvestila o poroštvih.
 9.
 Deveti tožbeni razlog: Neizpolnitev obveznosti obrazložitve v skladu s členom 296(2) PDEU
 Komisija naj bi tudi celo večkrat in zelo resno kršila svojo obveznost obrazložitve.
 10.
 Deseti tožbeni razlog: Kršitev pravice do izjave
 Na koncu tožeča stranka zatrjuje kršitev pravice do izjave.
 (1) Obvestilo Komisije o uporabi členov 87 [ES] in 88 [ES] za državno pomoč v obliki poroštev (UL 2008, C 155, str. 10).


type: legislation

text:
 EUROOPAN KOMISSIO
 Bryssel 31.1.2019
 COM(2019) 24 final
 2019/0012(NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS, rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta tehdyn neuvoston päätöksen 2008/616/YOS ja sen liitteen sekä laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2009/905/YOS tiettyjen säännösten soveltamisesta tehdyn Euroopan unionin ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan välisen sopimuksen tekemisestä
 PERUSTELUT
 1.EHDOTUKSEN TAUSTA
 •Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet
 Rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi 23 päivänä kesäkuuta 2008 tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS
 1
 , jäljempänä ’Prüm-päätös’, hyväksymisen tavoitteena oli sisällyttää rajat ylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin, rajat ylittävän rikollisuuden ja laittoman muuttoliikkeen torjumiseksi tehdyn aiemman Prümin sopimuksen määräysten sisältö Euroopan unionin oikeudelliseen kehykseen. Tämä sopimus tehtiin seitsemän EU-maan välillä 27. toukokuuta 2005. Samana päivänä neuvosto hyväksyi myös rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta 23 päivänä kesäkuuta 2008 tehdyn päätöksen 2008/616/YOS
 2
 , jäljempänä ’Prüm-täytäntöönpanopäätös’, jossa vahvistetaan päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanoa varten tarvittavat tekniset säännökset.
 Prüm-päätöksen ja Prüm-täytäntöönpanopäätöksen tarkoituksena on parantaa rikosten torjunnasta ja tutkinnasta vastaavien viranomaisten välistä tiedonvaihtoa ja tehostaa rajatylittävää poliisiyhteistyötä ja oikeudellista yhteistyötä unionin jäsenvaltioiden välillä. Prüm-päätös sisältää muun muassa säännöksiä, joiden nojalla jäsenvaltiot myöntävät toisilleen vastavuoroisesti pääsyoikeudet automatisoituihin DNA-analyysitietokantoihinsa, automatisoituihin sormenjälkien tunnistusjärjestelmiinsä ja ajoneuvorekisteritietoihinsa. Tietojen vertailusta saatavat tiedot avaavat uusia tutkinnallisia lähestymistapoja, ja niillä on siten keskeinen asema jäsenvaltioiden lainvalvonta- ja oikeusviranomaisten avustamisessa.
 Neuvosto antoi 30. marraskuuta 2009 neuvoston puitepäätöksen 2009/905/YOS laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista
 3
 , jäljempänä ’rikostekninen päätös’. Tässä neuvoston puitepäätöksessä vahvistetaan DNA- ja sormenjälkitietojen vaihdon edellytykset sen varmistamiseksi, että rikosten torjunnasta, paljastamisesta ja tutkinnasta vastaavat viranomaiset tunnustavat rikosteknisten palvelujen akkreditoitujen tarjoajien yhdessä jäsenvaltiossa harjoittaman laboratoriotoiminnan tulosten olevan yhtä luotettavia kuin EN ISO/IEC 17025 -standardin mukaisiksi akkreditoitujen rikosteknisten palvelujen tarjoajien missä tahansa muussa jäsenvaltiossa harjoittaman laboratoriotoiminnan tulokset.
 Komissio toimitti neuvostolle lokakuussa 2015 suosituksen neuvoston päätökseksi luvan antamisesta aloittaa neuvottelut sopimusten tekemiseksi Sveitsin valaliiton ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan kanssa rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS, rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta tehdyn neuvoston päätöksen 2008/616/YOS ja sen liitteen eräiden säännösten soveltamisesta, mukaan lukien neuvotteluohjeet sisältävän liitteen.
 Neuvosto antoi 10. kesäkuuta 2016 komissiolle luvan aloittaa neuvottelut Sveitsin valaliiton ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan kanssa neuvoston päätöksen 2008/615/YOS, neuvoston päätöksen 2008/616/YOS ja sen liitteen sekä laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2009/905/YOS eräiden säännösten soveltamisesta. Neuvottelut molempien maiden kanssa saatiin menestyksekkäästi päätökseen, ja sopimus parafoitiin 24. toukokuuta 2018.
 Komissio katsoo, että neuvoston neuvotteluohjeissa asettamat tavoitteet on saavutettu ja että unioni voi hyväksyä sopimusluonnoksen.
 EU:n ja Liechtensteinin välisen kansainvälisen sopimuksen tavoitteena on parantaa ja yksinkertaistaa jäsenvaltioiden ja tämän assosioituneen maan lainvalvontaviranomaisten välistä automaattista tietojen ja tiedustelutietojen vaihtoa kansainvälisen poliisiyhteistyön edistämiseksi. Rajatylittävän poliisiyhteistyön kehittämiseksi ja edistämiseksi on epäilemättä keskeisen tärkeää, että kaikilla jäsenvaltioilla on pääsy Sveitsin valaliiton ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan
 4
 DNA-, sormenjälki- ja ajoneuvorekisteritietoja sisältäviin kansallisiin tietokantoihin ja päinvastoin. Jäsenvaltiot eivät voi yksinään riittävällä tavalla parantaa tiedonvaihtoa lainvalvonnan alalla turvallisuuden ylläpitämiseksi Euroopan unionissa, koska kansainvälinen rikollisuus ei pysyttele EU:n rajojen sisäpuolella.
 •Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa
 Liechtensteinin ruhtinaskunta on liittynyt 26. lokakuuta 2004 tehtyyn assosiaatiosopimukseen Euroopan unionin, Euroopan yhteisön, Sveitsin valaliiton ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan välisellä pöytäkirjalla Liechtensteinin ruhtinaskunnan liittymisestä Euroopan unionin, Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton väliseen sopimukseen Sveitsin valaliiton osallistumisesta Schengenin säännöstön täytäntöönpanoon, soveltamiseen ja kehittämiseen
 5
 . Liechtensteinin ruhtinaskunta on näin ollen liittynyt Euroopan unionin jäsenvaltioiden lainvalvontaviranomaisten välisen tietojen ja tiedustelutietojen vaihdon yksinkertaistamisesta 18 päivänä joulukuuta 2006 tehtyyn neuvoston puitepäätökseen 2006/960/YOS
 6
 eli niin sanottuun ’Ruotsin aloitteeseen’, jolla kehitetään Schengenin säännöstön määräyksiä.
 Ruotsin aloite liittyy jossain määrin Prüm-päätökseen, koska siinä vahvistetaan säännöt, joiden mukaisesti jäsenvaltioiden ja assosioituneiden maiden lainvalvontaviranomaiset voivat tehokkaasti vaihtaa tietoja ja tiedustelutietoja rikostutkinnan tai rikostiedusteluoperaatioiden toteuttamiseksi. Ruotsin aloitteen 5 artiklan 1 kohdan mukaan tietoja ja tiedustelutietoja voidaan pyytää rikoksen paljastamiseksi, ehkäisemiseksi tai tutkimiseksi, jos tosiasioiden perusteella on syytä uskoa, että jossain toisessa jäsenvaltiossa on saatavilla asian kannalta merkityksellistä tietoa ja tiedustelutietoa. Prüm-päätöksen mukainen automaattinen tiedonvaihto soveltuu tällaisten tosiasioiden toteamiseen.
 Lisäksi asetuksen (EU) N:o 603/2013
 7
 20 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ennen kuin jäsenvaltiot tekevät lainvalvontatarkoituksiin liittyvän Eurodac-tietoihin pääsyä koskevan pyynnön, niiden on ensin tarkistettava kansallisen lainsäädännön nojalla saatavilla olevat sormenjälkitietokannat ja verrattava sormenjälkitietoja muiden jäsenvaltioiden automatisoituihin sormenjälkitietokantoihin Prüm-päätöksen mukaisesti. Jäsenvaltiot, jotka eivät täytä Prüm-tarkistuksen suorittamista koskevaa ennakkoedellytystä, eivät voi tehdä lainvalvontatarkoituksiin liittyvää Eurodac-tietoihin pääsyä koskevaa pyyntöä.
 Neuvosto antoi 14. joulukuuta 2015 komissiolle luvan aloittaa neuvottelut unionin sekä Tanskan, Islannin, Norjan, Sveitsin ja Liechtensteinin välisistä sopimuksista, jotka koskevat järjestelyjä näiden valtioiden osallistumiseksi asetuksen (EU) N:o 603/2013 VI luvussa säädettyyn menettelyyn lainvalvontatarkoituksessa tapahtuvaa vertailua ja tiedonsiirtoa varten.
 Unionin sekä Islannin ja Norjan välinen kansainvälinen sopimus rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS sekä rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta tehdyn päätöksen 2008/616/YOS tiettyjen säännösten soveltamisesta tehtiin 26. heinäkuuta 2010.
 Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen osalta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 21
 8
 olevan 3 artiklan mukaisesti näiden jäsenvaltioiden on ilmoitettava haluavansa osallistua tämän neuvoston päätösehdotuksen hyväksymiseen ja soveltamiseen kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun komissio on hyväksynyt päätöksen.
 Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Tanskan asemasta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 22
 9
 olevien 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei osallistu tämän päätöksen hyväksymiseen, päätös ei sido Tanskaa eikä sitä sovelleta Tanskaan.
 2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE
 •Oikeusperusta
 Tämän neuvoston päätösehdotuksen oikeusperusta on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 82 artiklan 1 kohdan d alakohta ja 87 artiklan 2 kohdan a alakohta yhdessä 218 artiklan 6 kohdan a alakohdan kanssa.
 Sopimuksen tekeminen edellyttää SEUT-sopimuksen 218 artiklan 6 kohdan a alakohdan v alakohdan nojalla Euroopan parlamentin hyväksyntää.
 •Toissijaisuusperiaate (jaetun toimivallan osalta)
 Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti sopimuksen tavoitteet voidaan saavuttaa ainoastaan unionin tasolla.
 •Suhteellisuusperiaate
 Tämän alan kansainvälisen yhteistyön edistämiseksi on olennaisen tärkeää, että kaikki Prüm-puitteiden mukaisesti tietoja vaihtavat osallistujat noudattavat samoja teknisiä sekä menettelyihin ja tietosuojaan liittyviä normeja ja vaatimuksia, jotta mahdollistetaan nopea, tehokas ja täsmällinen tietojen vaihto. Ehdotus on suhteellisuusperiaatteen mukainen, koska siinä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen niiden tavoitteiden saavuttamiseksi, jotka koskevat Liechtensteinin ruhtinaskunnan tosiasiallista osallistumista Prüm-päätöksiin ja rikostekniseen päätökseen.
 •Toimintatavan valinta
 Tässä ehdotuksessa noudatetaan SEUT-sopimuksen 218 artiklan 6 kohdan a alakohtaa, jossa määrätään, että neuvosto tekee päätökset kansainvälisistä sopimuksista Euroopan parlamentin hyväksynnän saatuaan.
 3.JÄLKIARVIOINTIEN, SIDOSRYHMIEN KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET
 •Jälkiarvioinnit/toimivuustarkastukset
 –
 •Sidosryhmien kuuleminen
 Neuvostolle on tiedotettu ja sitä on kuultu asianomaisessa neuvoston työryhmässä (tietojenvaihto- ja tietosuojatyöryhmä). Myös Euroopan parlamentille (kansalaisvapauksien sekä oikeus- ja sisäasioiden valiokunta) on tiedotettu asiasta.
 •Perusoikeudet
 Sopimus on täysin Prüm-päätöksessä (6 luku) esitettyjen perusoikeuksien ja tietosuojaperiaatteiden mukainen.
 4.TALOUSARVIOVAIKUTUKSET
 Sopimuksen johdanto-osan 8 kappaleessa todetaan, että Liechtensteinin ruhtinaskunnan olisi vastattava kustannuksista, joita sen omille viranomaisille aiheutuu sopimuksen soveltamisesta. Sopimuksen 1 artiklan 1 kohdassa luetellaan Prüm-päätöksen sovellettavat artiklat, mukaan lukien 34 artikla, jonka mukaan kukin jäsenvaltio vastaa itse niistä toimintakustannuksista, joita sen omille viranomaisille aiheutuu Prüm-päätöksen soveltamisesta. Sopimuksen 1 artiklan 4 kohdassa jäsenvaltioille asetetaan samanlainen velvoite rikosteknisen päätöksen osalta. Tämän vuoksi ehdotuksella ei ole vaikutuksia unionin talousarvioon.
 5.LISÄTIEDOT
 •Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt
 Täytäntöönpano, johon sisältyy ennakkoarviointi neuvostossa ja jäsenvaltioissa, ja ilmoitukset kuvataan sopimuksen 8 artiklassa.
 •Ehdotukseen sisältyvien säännösten yksityiskohtaiset selitykset
 Sopimuksessa luetellaan ne Prüm-päätöksen, Prüm-täytäntöönpanopäätöksen ja rikosteknisen päätöksen säännökset, joita aletaan soveltaa Liechtensteinin ruhtinaskuntaan sopimuksen voimaantulon jälkeen.
 Sopimuksessa määrätään myös yhdenmukaisesta soveltamisesta (3 artikla), riitojen ratkaisusta (4 artikla), muutoksista (5 artikla) ja ilmoituksista (8 artikla). Sopimuspuolet sopivat, että sopimusta tarkastellaan yhdessä uudelleen viimeistään viiden vuoden kuluttua sen voimaantulosta (6 artikla). Sopimus on voimassa toistaiseksi, mutta kumpi tahansa sopimuspuoli voi irtisanoa sopimuksen milloin tahansa (10 artikla).
 2019/0012 (NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS, rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta tehdyn neuvoston päätöksen 2008/616/YOS ja sen liitteen sekä laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2009/905/YOS tiettyjen säännösten soveltamisesta tehdyn Euroopan unionin ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan välisen sopimuksen tekemisestä
 EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
 ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 82 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 87 artiklan 2 kohdan a alakohdan yhdessä sen 218 artiklan 6 kohdan a alakohdan kanssa,
 ottaa huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
 ottaa huomioon Euroopan parlamentin hyväksynnän,
 sekä katsoo seuraavaa:
 (1)Euroopan unionin ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan välinen sopimus rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS
 10
 , rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS
 11
 täytäntöönpanosta tehdyn neuvoston päätöksen 2008/616/YOS ja sen liitteen sekä laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2009/905/YOS
 12
 tiettyjen säännösten soveltamisesta allekirjoitettiin [XXX] annetun neuvoston päätöksen [XXX]
 13
 mukaisesti [XXX] sillä varauksella, että sopimuksen tekeminen saatetaan myöhemmin päätökseen.
 (2)Jäsenvaltiot eivät voi yksinään riittävällä tavalla parantaa tiedonvaihtoa lainvalvonnan alalla turvallisuuden ylläpitämiseksi unionissa, koska kansainvälinen rikollisuus ei pysyttele EU:n rajojen sisäpuolella. On keskeisen tärkeää, että rajatylittävän lainvalvontayhteistyön edistämiseksi kaikki jäsenvaltiot ja Liechtensteinin ruhtinaskunta voivat vastavuoroisesti käyttää DNA-analyysitietoja koskevia kansallisia tietokantoja, sormenjälkien tunnistusjärjestelmiä ja ajoneuvorekisteröintitietoja.
 (3)Sopimuksen 8 artiklan mukaisesti joitakin sen määräyksiä sovelletaan väliaikaisesti sen allekirjoituspäivästä alkaen.
 (4)Sopimus olisi hyväksyttävä Euroopan unionin puolesta,
 (5)[Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen osalta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 21 olevan 3 artiklan mukaisesti nämä jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet haluavansa osallistua tämän päätöksen hyväksymiseen ja soveltamiseen.]
 (6)Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Tanskan asemasta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 22 olevien 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei osallistu tämän päätöksen hyväksymiseen, päätös ei sido Tanskaa eikä sitä sovelleta Tanskaan,
 ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
 1 artikla
 Hyväksytään rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS, rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta tehdyn neuvoston päätöksen 2008/616/YOS ja sen liitteen sekä laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2009/905/YOS tiettyjen säännösten soveltamisesta tehty Euroopan unionin ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan välinen sopimus, jäljempänä ’sopimus’, unionin puolesta.
 2 artikla
 Neuvoston puheenjohtaja nimeää henkilön, jolla on valtuutus antaa Euroopan unionin puolesta sopimuksen 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ilmoitus, jolla Euroopan unioni ilmaisee sitoutuvansa noudattamaan sopimusta.
 14
 3 artikla
 Tämä päätös tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
 Tehty Brysselissä
 Neuvoston puolesta
 Puheenjohtaja
 (1)
 EUVL L 210, 6.8.2008, s. 1.
 (2)
 EUVL L 210, 6.8.2008, s. 12.
 (3)
 EUVL L 322, 9.12.2009, s. 14.
 (4)
 Käytännössä Liechtensteinilla ei ole omia tietokantoja, vaan se käyttää Sveitsin tietokantoja.
 (5)
 EUVL L 160, 18.6.2011, s. 21.
 (6)
 EUVL L 386, 29.12.2006, s. 89.
 (7)
 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 603/2013, annettu 26 päivänä kesäkuuta 2013, Eurodac-järjestelmän perustamisesta sormenjälkien vertailua varten kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja -menettelyjen vahvistamisesta annetun asetuksen (EU) N:o 604/2013 tehokkaaksi soveltamiseksi sekä jäsenvaltioiden lainvalvontaviranomaisten ja Europolin esittämistä, Eurodac-tietoihin lainvalvontatarkoituksessa tehtäviä vertailuja koskevista pyynnöistä sekä vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen laaja-alaisten tietojärjestelmien operatiivisesta hallinnoinnista vastaavan eurooppalaisen viraston perustamisesta annetun asetuksen (EU) N:o 1077/2011 muuttamisesta (uudelleenlaadittu) (EUVL L 180, 29.6.2013, s. 1).
 (8)
 EUVL C 202, 7.6.2016, s. 295.
 (9)
 EUVL C 326, 26.10.2012, s. 299.
 (10)
 Neuvoston päätös 2008/615/YOS, tehty 23 päivänä kesäkuuta 2008, rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi (EUVL L 210, 6.8.2008, s. 1).
 (11)
 Neuvoston päätös 2008/616/YOS, tehty 23 päivänä kesäkuuta 2008, rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta (EUVL L 210, 6.8.2008, s. 12).
 (12)
 Neuvoston puitepäätös 2009/905/YOS, tehty 30 päivänä marraskuuta 2009, laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista (EUVL L 322, 9.12.2009, s. 14).
 (13)
 Neuvoston päätös [XXX], annettu [XXX], rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn neuvoston päätöksen 2008/615/YOS, rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615/YOS täytäntöönpanosta tehdyn neuvoston päätöksen 2008/616/YOS ja sen liitteen sekä laboratoriotoimintaa harjoittavien rikosteknisten palvelujen tarjoajien akkreditoinnista tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2009/905/YOS tiettyjen säännösten soveltamisesta tehdyn Euroopan unionin ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan välisen sopimuksen allekirjoittamisesta Euroopan unionin puolesta ja sen tiettyjen määräysten väliaikaisesta soveltamisesta (EUVL L [...], [...], s. [...]).
 (14)
 Neuvoston pääsihteeristö julkaisee sopimuksen voimaantulopäivän Euroopan unionin virallisessa lehdessä.


type: wikipedia

text:
Limba franceză (în franceză la langue française [la 'lɑ̃ɡ fʁɑ̃'sɛːz] sau le français [lə fʁɑ̃'sɛ]) este o limbă indoeuropeană din familia limbilor romanice, anume din ramura de vest a acestora, unde, în grupul limbilor galoromanice, este una dintre limbile oïl.
 Franceza este vorbită în total de aproximativ 220 de milioane de oameni fie ca limbă maternă, ca limbă secundă sau ca limbă străină, în țările membre, asociate sau cu statut de observatoare din Organizația Internațională a Francofoniei (OIF), precum și în alte câteva țări din afara acesteia, ca Algeria sau Statele Unite ale Americii. Nu există date precise nici despre cei care au franceza ca limbă maternă. Numărul lor este estimat la 110 milioane.
 În clasamentul numărului de vorbitori ai diferitelor limbi, franceza este pe locul al VI-lea în lume și pe locul al II-lea în Europa. Franceza este limbă oficială în 29 de țări, ocupând în această privință locul al II-lea după limba engleză.
 Ca limbă străină, franceza este, după engleză, limba învățată de cele mai multe persoane (120 de milioane), în majoritatea țărilor.
 5% din spațiul Internetului ar fi ocupat de limba franceză, fiind pe locul 6-8 printre limbile cele mai folosite.
 Franceza a evoluat din limba latină populară vorbită în Antichitate în jumătatea de nord a Galiei, devenind, în urma unui proces istoric îndelungat, dominantă pe tot teritoriul Franței actuale și în regiuni limitrofe ale unor țări vecine. Începând cu secolul al XVII-lea, Franța și-a extins limba peste mări, în zone existente pe toate continentele, datorită expansiunii sale coloniale. Tot din secolul al XVII-lea și până la începutul celui de-al XX-lea, grație ponderii economice și culturii Franței, limba acesteia a fost principala limbă de comunicare internațională. Deși după Primul război mondial engleza a ocupat treptat locul I, franceza are în continuare un rol important în comunicarea la nivel mondial.
 Clasificare
 Limba franceză aparține ramurii galo-romanice a familiei limbilor romanice. Chiar dacă în Franța au fost vorbite o multitudine de limbi romanice, împărțite în două mari familii, limbi nordice (limbi oïl) și limbi sudice (limbi oc, care aparțin ramurii iberoromanice), nucleul limbii standard a fost cea vorbită în Evul Mediu la Paris și în împrejurimi, și adoptată de curtea regală. Aceasta s-a impus treptat în cadrul procesului de formare a statului centralizat francez, înglobând într-o sinteză elemente din toate celelalte, în principal din cele nordice.
 Din cauza tendinței generale de centralizare care s-a manifestat în decursul istoriei Franței, celelalte limbi, neavând stadard, s-au eclipsat treptat, ajungând să fie considerate patois, adică graiuri, termenul francez având și o nuanță de sens depreciativă. Actualmente însă, lingviștii tind să le considere pe cele principale limbi aparte.
 Codul limbii este fr respectiv fra sau
 fre (după ISO 639); pentru franceza veche (842 până la 1400), codul este fro și pentru franceza medie (cca. 1400 până la 1600) codul este frm.
 Răspândire
 În țările europene membre ale OIF, cei mai mulți francofoni trăiesc în Franța (62,5 milioane), în Belgia (4,4 milioane) și în Elveția (3,8 milioane). Din celelalte țări vest-europene membre ale OIF, la aceste cifre se mai adaugă 1,2 milioane, iar din regiunea Valle d'Aosta din Italia, țară care nu este în OIF, încă 90.000. În țările din Europa Centrală și de Est sunt 6 milioane de francofoni. Dintre acestea se distinge România, cu 1,8 milioane.
 Din țările OIF din Africa Subsahariană și din Maroc există date numai despre cei care știu și să citească și să scrie în franceză. Numărul acestora este de 31 milioane în Republica Democrată Congo, 10,3 milioane în Maroc, 7,3 milioane în Coasta de Fildeș, 7 milioane în Camerun, câte 3 milioane în Benin, Burkina Faso și Senegal, câte 2 milioane în Republica Congo, Guineea, Mali, Niger și Togo, câte 1,5 milioane în Republica Centrafricană și în Ciad.
 Din mai multe țări OIF africane sunt date nu numai despre cei care știu să citească și să scrie în franceză, ci și despre cei care doar vorbesc limba. Din ambele categorii sunt în total 8,7 milioane de oameni, dintre care mai mulți în Tunisia (6,6 milioane) și Ghana (1 million). Aici se poate include și Algeria, care nu este membră a OIF, cu 11,2 milioane.
 În țările OIF din Orientul Apropiat, cunosc franceza 0,3 milioane în Egipt și 0,7 milioane în Liban, iar în Israel, care nu este în OIF, se estimează între 0,3 și 0,7 milioane numărul cunoscătorilor de franceză.
 În zona Oceanului Indian sunt în total 1,9 milioane de francofoni, cei mai mulți în Madagascar (1 million).
 În America de Nord, cei mai mulți francofoni trăiesc în Canada (9,6 milioane), iar în Statele Unite, care nu este în OIF, 2,1 milioane de persoane vorbesc franceza acasă, după cum formulează documentele recensământului din anul 2000.
 În regiunile din Marea Caraibelor aparținând Franței (insulele din Antilele Mici și Guiana), precum și în Haiti, țară membră a OIF, numărul francofonilor este de 1,9 milioane, dintre care 1,2 milioane în Haiti.
 În țările din Indochina sunt în total 1,7 milioane de francofoni, iar în Oceania 0,5 milioane.
 În afara cifrelor menționate mai sus, celor 220 de milioane de francofoni le mai aparțin încă 72 de milioane de persoane numite „parțial francofone”.
 În ceea ce-i privește pe cei care au franceza ca limbă maternă, numărul lor este estimat la 77 de milioane în Europa, iar în Canada, unde rezultatele recensământului din 2006 dau date precise despre aceasta, numărul lor este de 6.817.650.
 Statut
 Din cele 29 de state suverane în care franceza este limbă oficială, în 13 ea este singura cu acest statut:
 În alte 16 state suverane, franceza este oficială alături de altă limbă sau alte limbi:
 Franceza este oficială și în 15 formațiuni administrativ-teritoriale care sunt state nesuverane în cadrul unor state federale, sau sunt teritorii autonome. În 6 dintre acestea, franceza este singura limbă oficială:
 În alte 11 teritorii, franceza este oficială alături de altă limbă sau alte limbi:
 Sunt și țări în care franceza nu este oficială, dar există reglementări juridice în legătură cu ea:
 În Statele Unite:
 În statul Louisiana, franceza poate fi folosită în învățământ, în justiție, în actele notariale și în media.
 În statul Maine, buletinele electorale pot fi redactate și în franceză, iar unii angajați ai statului, de exemplu pădurarii, sunt obligați să cunoască franceza.
 În Mauritius este permisă folosirea francezei în justiție, în învățământ și în media.
 În alte țări, franceza nu are niciun statut juridic, dar în practică este folosită intens, mai ales în învățământ și în media. Este cazul țărilor arabe foste colonii franceze:
 În Tunisia se predau în franceză începând cu învățământul mediu științele exacte, economice, informatica și disciplinele tehnice.
 În Maroc se predă în franceză la mai multe facultăți din învățământul superior.
 În Algeria, învățământul științific și tehnic superior are loc în franceză.
 În Liban, invățământul este bilingv, arab-francez sau arab-englez. Al doilea caștigă treptat teren, dar primul este încă preponderent.
 În fiecare țară arabă francofonă există presă în franceză, mai ales în Tunisia, Maroc și Algeria.
 Franceza este una din cele șase limbi de lucru ale Organizației Națiunilor Unite, una din cele trei limbi de lucru ale Uniunii Europene, limba folosită pe plan intern la Curtea de Justiție a Uniunii Europene, singura limbă oficială a Uniunii Poștale Universale și una din limbile oficiale a numeroase organizații internaționale.
 În principalele țări francofone există și o legislație referitoare la limbă. În Franța este vorba de „legea Toubon” din 1994, care prevede în ce documente și situații este obligatorie folosirea francezei: prezentarea bunurilor și serviciilor, informațiile destinate consumatorilor, inscripțiile și informațiile din locurile publice, contractele încheiate de persoane publice, contractele de muncă, ofertele de serviciu, documentele interne destinate salariaților în întreprinderi. Se prevede de asemenea că limba de predare în învățământ este franceza. Această lege conține și sancțiuni. În Comunitatea Franceză din Belgia există un decret care prevede folosirea de termeni francezi în locul termenilor străini în documentele de interes public, dar respectarea sa nu poate fi urmărită, pentru că nu prevede sancțiuni. În Québec, deși nu este stat suveran, este totuși în vigoare Carta limbii franceze din 1977, conform căreia franceza este limba oficială a provinciei.
 Reglementare
 Formarea standardului limbii franceze a fost un proces îndelungat legat de impunerea francezei în paralel cu cea a puterii centrale pe tot teritoriul Franței. În acest proces au jucat un rol important și grupuri de intelectuali, în vremea Renașterii franceze, și, mai ales începând cu secolul al XVII-lea, instituții oficiale, în primul rând Academia Franceză, destinate normării limbii. Până pe la jumătatea secolului al XX-lea au fost considerate corecte, de urmat și de predat numai cuvintele din dicționarele Academiei și regulile fixate de gramaticile acesteia și ale adepților ei.
 Încă din secolul al XIX-lea, începând cu afirmarea romantismului, literatura s-a eliberat tot mai mult de normele lingvistice clasice, prezentând un spectru foarte larg și variat al folosirii limbii. Normele sunt în general respectate în varianta vorbită și mai ales cea scrisă a registrului de limbă curent, și cu atât mai mult în registrul elevat. Limbajul mediei este influențat de limba vorbită de majoritatea populației, mai ales de lexicul registrului familiar.
 În secolul al XXI-lea, în Franța se ocupă de standard, de promovarea limbii, de protejarea ei față de engleză, nu numai Academia, ci și alte organisme oficiale, precum Conseil supérieur de la langue française (Consiliul Superior al Limbii Franceze), Délégation générale à la langue française et aux langues de France (Delegația Generală pentru Limba Franceză și Limbile din Franța) și, în cadrul, acesteia Commission d'enrichissement de la langue française (Comisia de Îmbogățire a limbii franceze). Academia nu mai este autoritatea supremă în ceea ce privește standardul, existând diferențe de vederi nu numai între lingviști, ci chiar și între instituții. Un exemplu pregnant în acest sens sunt disputele în jurul reformării ortografiei. În 1990, la inițiativa guvernului, Consiliul Superior al Limbii Franceze elaborează și propune o reformă limitată a ortografiei, acceptată de Academie, și o publică sub formă de raport în Journal officiel. Propunerile provoacă multe reacții negative. Și Academia revine asupra acceptului ei, iar rectificările ortografiei rămân facultative.
 Și în alte țări unde franceza este oficială au fost înființate organisme de reglementare a ei. În Belgia există Conseil de la langue française et de la politique linguistique (Consiliul Limbii Franceze și al Politicii Lingvistice) și Direction de la langue française (Direcția Limbii Franceze), în Québec există de asemenea un Conseil supérieur de la langue française și Office québécois de la langue française (Oficiul din Québec al Limbii Franceze), în Elveția – Délégation à la langue française (Delegația pentru Limba Franceză). La nivelul Francofoniei funcționează Conseil international de la langue française (Consiliul Internațional al Limbii Franceze).
 Între principalele țări francofone există unele mici deosebiri de standard. De exemplu, în Belgia și în Elveția, lui soixante-dix „șaptezeci” îi corespunde cuvântul septante. În Québec, standardul acceptă mult mai puține împrumuturi din engleză decât în Franța. De pildă, în cea din urmă, cuvântului „parcare” îi corespunde parking, dar în primul – stationnement. O mențiune aparte se cuvine tendinței determinate de principiul egalității dintre sexe de a da și o formă de feminin substantivelor nume de persoană ce desemnează ocupații, profesiuni, funcții și titluri care au tradițional numai formă de masculin. În Québec, aceasta s-a generalizat și a intrat în standard încă din anii 1980. În Franța, Institut national de la langue française (INaLF) (Institutul Național al Limbii Franceze), din cadrul Centre national de la recherche scientifique (CNRS) (Centrul Național al Cercetării Științifice), a scos un ghid care prezintă principiile acestor feminizări, formele feminine deja existente și cele nou propuse. Aceste inovații au fost sprijinite de guvern, dar nu au fost acceptate de Academie. Și în Elveția s-a oficializat feminizarea. Între formele acceptate sunt unele deosebiri de la țară la țară. De exemplu, pentru cuvântul „autoare”, ghidul din Franța recomandă une auteur sau une auteure, în Québec s-a adoptat numai une auteure, iar în Elveția se recomandă une autrice.
 Influența asupra altor limbi
 Bogăția lexicului francez datorează mult împrumuturilor din diferite alte limbi (vezi Lexicul limbii franceze), dar și franceza a influențat lexicul multor limbi.
 Această influență se exercita deja în Evul Mediu. În secolul al XI-lea a început influența francezei asupra limbii engleze, când Anglia a fost cucerită de oșteni care vorbeau limbi oïl, mai ales cea normandă. Nobilimea și curtea regală vorbea așa-numita limbă anglo-normandă, regii vorbind-o până la sfârșitul secolului al XIV-lea. A continuat apoi să influențeze engleza limba franceză formată complet între timp pe continent. Se datorează mai ales prestigiului limbii franceze scrise faptul că lexicul limbii engleze a fost francez în proporție de 60% până în secolul al XVIII-lea.
 Poezia truverilor s-a răspândit și în Italia și în teritoriile de limbă germană. Cuvintele mangiare „a mânca” (< franceză manger) și avventura „aventură” (< franc. aventure) au ajuns în limba italiană în secolul al XII-lea. Cel din urmă a intrat în același timp în germană, sub forma Abenteuer. În secolul al XVI-lea a continuat intrarea de cuvinte franceze în aceste limbi.
 Cuvinte franceze au ajuns în și mai multe limbi europene în secolul al XVII-lea, când Franța era o mare putere politică și culturală, apoi în secolul al XVIII-lea, când puterea țării scăzuse, dar impactul său cultural a crescut datorită ideilor Epocii Luminilor. Pe vremea aceea, din America de Nord și până în Rusia, aristocrații și intelectualii nu se puteau lipsi de cunoașterea limbii franceze. Franceza devenise limba comunicării internaționale în locul latinei, în diplomație și în științe.
 În secolul al XIX-lea, influența francezei s-a extins și asupra limbilor care se vorbeau în coloniile Franței.
 Cuvinte franceze sunt prezente în multe domenii, mai ales în gastronomie, în modă, în cosmetică, în domeniul militar și în cel al sentimentelor și caracterului.
 Engleza este limba care a împrumutat cele mai multe cuvinte din franceză. În secolul al XXI-lea, lexicul limbii engleze încă mai este, după unii autori în proporție de 30%, după alții în proporție de 33% de origine franceză.
 Altă limbă în care sunt relativ multe cuvinte de origine franceză este româna: 22,12% din lexic.
 În limba poloneză au intrat circa 3.500 de cuvinte franceze, în urma relațiilor strânse dintre Franța și Polonia începute în secolul al XVIII-lea.
 Și în limba spaniolă sunt circa 2.000 de cuvinte din franceză, 7,1% din lexic.
 Au fost împrumutate cuvinte franceze și de către limbi îndepărtate de franceză, genetic, geografic sau din ambele puncte de vedere. Astfel sunt, printre altele, limba maghiară sau limba persană, care ambele au adoptat, de exemplu, cuvântul rouge „ruj”, sau chiar limba chineză, în care „alo” la telefon se spune wei, de la cuvântul ouais din registrul de limbă familiar al francezei, corespunzător lui oui „da”, din registrul curent.
 Limbi creole cu bază lexicală franceză
 În imperiul colonial francez s-au creat numeroase limbi creole. În secolul al XXI-lea sunt repertoriate 15:
 în America: creola din Louisiana, cea din Haiti, cea din Guadelupa, cea din Martinica, cea din Dominica, cea din Sfânta Lucia, cea din Trinidad, cea din Guyana, cea din insulele Les Saintes;
 în Oceanul Indian, având ca trunchi comun creola mascarin, numită și bourbonnais: creola din Réunion, cea din Mauritius, cea din insula Rodrigues, cea din Seychelles, cea din arhipelagul Chagos (vorbită în Mauritius de urmașii celor deportați aici din Chagos);
 în Oceania: creola tayo (în Noua Caledonie).
 În două țări, creola locală este limbă oficială: în Haiti (pe lângă franceză) și în Seychelles (pe lângă engleză și franceză).
 Variante regionale
 Conform interpretării din secolul al XXI-lea, variante regionale ale limbii franceze sunt considerate ansamblurile de particularități cu care este folosită limba complet formată și însușită de toți vorbitorii din Francofonie, în diferitele teritorii din lume ale acesteia. Aceste variante nu se confundă cu graiurile numite tradițional patois în franceză, vorbite pe teritoriul din Franța al limbii franceze din Evul Mediu până prin secolul al XIX-lea, și care practic au dispărut. Variantele regionale ale limbii franceze actuale nu se confundă nici cu celelalte limbi oïl vorbite în jumătatea de nord a Franței, care n-au dispărut total, și care sunt considerate oficial limbi regionale, împreună cu alte limbi romanice din afara grupului oïl și cu alte limbi neromanice.
 Franceza are foarte multe variante regionale. Principalele variante și grupuri de variante sunt următoarele (reprezentate pe harta de mai sus):
 Fiecare dintre cele de mai sus se subîmparte în alte variante regionale, de exemplu în cea din sudul Franței este o variantă lyoneză, în cea din Québec una montréaleză, în cea din Antile una haitiană, în cea din Oceanul Indian una din Mauritius etc.
 Istorie
 Istoria limbii franceze începe odată cu cucerirea Galiei de către romani, terminată în secolul I î.Hr. Limba latină populară este adoptată treptat de populația autohtonă, în cursul unei perioade de bilingvism care durează până în secolul al V-lea. Limba galică o influențează pe cea latină, constituind substratul viitoarei limbi franceze. Se formează astfel o limbă numită de lingviști galo-romană.
 Secolele V-VIII sunt perioada limbii galo-romane, la începutul căreia nordul Galiei este cucerit de către tribul germanic al francilor. Acesta își impune puterea politică înființând un regat, dar limba galo-romană o asimilează pe cea a francilor. Totuși, elemente ale acesteia dau un suprastrat viitoarei limbi franceze. Limba galo-romană este fărâmițată în dialecte. Cele din nordul Galiei, sub influența francă, încep să formeze o grupare numită oïl, iar cele din sud, cu alte trăsături comune, încep să formeze gruparea dialectelor oc.
 Din perioada limbii protofranceze (sec. VIII-X) datează primele texte scrise ce reflectă o limbă diferită de latină. În secolul al IX-lea se diferențiază net dialectele oïl de cele oc.
 În perioada francezei vechi (secolele X-XIV) se scrie în mai multe dialecte oïl, dar în ele, trăsăturile comune sunt relativ numeroase. Deși primele opere literare nu sunt scrise în acesta, unul dintre dialecte, numit françois, vorbit în regiunea din jurul Parisului, corespunzătoare aproximativ domeniului regal, câștigă prestigiu. Trăsăturile comune încep să se răspândească în vorbire datorită prestigiului dialectului françois, de asemenea formându-se și răspândindu-se treptat o limbă scrisă comună, deoarece începe să fie folosită și în administrația regală, pe lângă latină. De aici încolo, istoria limbii franceze va fi cea a răspândirii și impunerii treptate a acestei limbi comune, pe măsură ce regatul își extinde dominația pe tot teritoriul Franței actuale, în partea de sud a Belgiei, în vestul Elveției și în teritorii de pe alte continente, evoluând și îmbogățindu-se continuu cu elemente din idiomurile pe care le înlocuiește în mare parte și cu împrumuturi din multe limbi străine.
 În secolele XIV-XVI (perioada francezei medii), limba evoluează, printre altele simplificându-se prin eliminarea declinării. În secolul al XVI-lea, cel al Renașterii, se împrumută multe latinisme și italianisme, iar limba literară se îmbogățește și cu cuvinte din celelalte idiomuri vorbite în țară. Apar primele lucrări lingvistice (dicționare, gramatici) care se ocupă de limba franceză, împreună cu preocupări de unificare a limbii literare. În același timp, regalitatea caută să înlocuiască latina în administrație și în justiție.
 Secolele XVII (cel al clasicismului) și XVIII (epoca Luminilor) sunt perioada francezei clasice și de trecere la franceza modernă. În secolul al XVII-lea, limba literară este standardizată în contextul mai general al autoritarismului ce caracterizează regimul, normele impunând un lexic „purificat”, relativ sărac, dar o structură gramaticală fixată în mod rațional, iar în secolul al XVIII-lea, și lexicul ajunge să țină pasul cu necesitățile limbajelor de specialitate. Este perioada în care, datorită prestigiului culturii pe care o poartă, franceza este limba de comunicare internațională a elitelor politice și intelectuale, dar încă nu se impune majoritar în vorbirea curentă din provinciile Franței, unde domină idiomurile locale.
 În secolul al XVIII-lea, franceza intră în perioada sa modernă. Revoluția franceză de la sfârșitul secolului face din franceză o limbă națională, pe care caută să o impună în mod autoritar în toată Franța. În această perioadă, franceza continuă să câștige teren, deși nu în măsura dorită de autoritățile revoluționare. Impunerea francezei ca politică de stat se intensifică în cursul secolului al XIX-lea prin intermediul școlii, momentul decisiv fiind instituirea învățământului primar public, gratuit și obligatoriu. De atunci, extinderea treptată a duratei școlarizării duce la utilizarea francezei de către toți locuitorii, în detrimentul idiomurilor locale.
 În secolul al XX-lea, franceza contemporană cunoaște o pierdere de teren pe plan mondial în favoarea limbii engleze, dar continuă să fie una din limbile de comunicare internațională, căutându-se printr-o politică lingvistică oficial adoptată să se limiteze pe cât posibil influența englezei asupra ei, și să se mențină răspândirea pe care o mai are în lume.
 Fonologie, fonetică și prozodie
 Aspectul sonor al limbii franceze prezintă următoarele caracteristici generale:
 Articularea sunetelor se face cu o tensiune musculară mare și constantă, ceea ce determină în principal o mare stabilitate a timbrului sunetelor.
 În franceză sunt preponderente sunetele cu loc de articulare anterior.
 Sunt preponderente silabele deschise (55%) față de cele închise, ceea ce conferă francezei un caracter de limbă foarte vocalică, deci clară și sonoră.
 Vorbirea este segmentată în grupuri ritmice, a căror unitate este asigurată de un singur accent principal, pe ultima silabă a grupului ritmic, de înlănțuirea (enchaînement) consonantică și vocalică, de elidare și de legătură (liaison).
 Ritmul vorbirii se caracterizează prin periodicitatea relativ regulată a silabelor accentuate și neaccentuate, prin egalitatea de durată și de intensitate a acestora și prin numărul nici prea mic, nici prea mare de silabe dintr-un grup ritmic (3-7).
 Gramatică
 Ca limbă romanică, franceza prezintă asemănări, dar și deosebiri față de limba română în ceea ce privește structura gramaticală.
 Morfologie
 Determinanții și părțile de vorbire nominale
 Majoritatea determinanților abstracți folosiți în franceză au corespondenți exacți în română. Aceștia sunt articolul hotărât, articolul nehotărât, adjectivele pronominale și numeralul, atunci când este folosit ca determinant. Doar funcția articolului partitiv este îndeplinită prin alte procedee în română. Altă deosebire între determinanți în cele două limbi este că adjectivele pronominale posesive și demonstrative franceze au forme cu totul deosebite de pronumele corespunzătoare.
 Aproape toate părțile de vorbire nominale din franceză se regăsesc și în română. Este vorba de substantiv, de adjectivul calificativ, de numeral în general și de pronume: personal, posesiv, demonstrativ, interogativ, relativ și nehotărât. Doar pronumele adverbial nu are corespondent exact în română.
 Ca în limbile romanice în general, majoritatea cuvintelor din aceste categorii gramaticale se caracterizează prin gen gramatical (masculin și feminin), precum și prin număr (singular și plural), deși aceste trăsături nu sunt totdeauna reprezentate de forma sonoră a cuvintelor. Pluralul este auzibil numai în mod excepțional, dar este totdeauna marcat în scris. Genul majorității substantivelor și al unor adjective nu este indicat de forma cuvintelor, dar în general se poate deduce din forma celor cu care se acordă, deși de multe ori numai în scris. Unele pronume sunt invariabile și genul lor este indicat numai de acordul cu alte cuvinte (de exemplu pronumele personale de persoana a II-a), altele sunt neutre, anume cele care se referă la o propoziție sau la un verb la infinitiv (de exemplu pronumele demonstrativ cela „aceasta”).
 Franceza modernă, ca și celelalte limbi romanice, în afară de română, nu cunoaște declinarea, ci doar câteva vestigii ale ei în domeniul pronumelui personal.
 Verbul
 Verbul francez exprimă aceleași categorii gramaticale ca și cel din română, adică diateza, modul, timpul, persoana și genul (masculin și feminin), acesta fiind limitat la modul participiu. O diferență importantă între cele două limbi este că în franceză formele temporale sunt mai numeroase.
 Dat fiind că ortografia limbii franceze este în foarte mare măsură etimologică, deci nu redă fidel pronunțarea, în conjugare trebuie să se țină seamă de faptul că în vorbire sunt mai puține desinențe personale decât în scris. Sunt de exemplu categorii de verbe la care, la anumite timpuri, patru desinențe se scriu în trei feluri, dar în vorbire se aude numai rădăcina verbului, deci la patru persoane verbul sună la fel. De aceea, morfemul persoanei a devenit în mare măsură subiectul exprimat prin alt cuvânt. Ca urmare, verbul apare numai pe lângă un asemenea cuvânt. La persoana a treia acesta este un substantiv, un pronume sau, mai rar, un verb la infinitiv, iar la persoanele I și a II-a, un pronume personal. Singura excepție este cea a modului imperativ, la care pronumele se folosește numai pentru scoaterea în evidență a persoanei.
 Părțile de vorbire neflexibile
 Părțile de vorbire neflexibile din limba franceză sunt aceleași ca cele din română. Adverbul are funcție sintactică, iar prepoziția și conjuncția sunt cuvinte gramaticale. Interjecția nu are funcție gramaticală în propoziție, putând doar constitui singură o propoziție neanalizabilă. La fel pot fi folosite și unele cuvinte considerate în mod tradițional adverbe. Astfel de cuvinte mai pot avea și alte două funcții nesintactice, cea de modalizator și cea de conector.
 Spre deosebire de română, în franceză sunt rare adjectivele folosite cu aceeași formă și ca adverbe. În schimb sunt foarte frecvente adverbele, mai ales de mod, derivate din adjective.
 În franceză, toate atributele substantivale și pronominale, precum și toate complementele exprimate prin substantiv sau pronume accentuat sunt formate cu prepoziții, înlocuind complet declinarea.
 Conjuncțiile și locuțiunile conjuncționale subordonatoare sunt asociate cu un anumit mod verbal la care se folosește predicatul propoziției subordonate circumstanțiale.
 Sintaxă
 Pentru limba franceză este caracteristic faptul că în grupul substantival poate fi folosit un singur determinant abstract dintre articole (nehotărât, hotărât, partitiv) sau dintre adjectivele posesiv, demonstrativ și interogativ. Numai determinantul numeral și anumite adjective nehotărâte pot fi folosite împreună cu un articol. Este o chestiune complexă cea a cazurilor când substantivul se folosește fără articol.
 În grupul substantival cu atribut(e) este de asemenea o chestiune complexă cea a locului atributului adjectival față de substantiv și a atributelor subordonate unui același substantiv față de acesta, precum și al acestor atribute unul față de celălalt/celelalte.
 În ceea ce privește propoziția, nu sunt diferențe esențiale între franceză și română în analiza sintactică, deși sunt diferențe de interpretare a părților de propoziție între gramaticile celor două limbi. În schimb sunt diferențe esențiale în procedeele (topică, prozodie, construcții) prin care se exprimă rolul de temă și de remă al diferitelor părți ale propoziției și prin care se scoate în evidență una sau alta dintre ele.
 Privitor la propoziția interogativă, specific pentru franceză este că o anume întrebare totală sau parțială poate avea de cele mai multe ori nu o singură construcție, ci două, trei sau patru.
 Pentru propoziția negativă este caracteristic faptul că în limba standard aceasta se bazează totdeauna pe cuvântul negativ ne și aproape totdeauna pe cel puțin încă un cuvânt negativ.
 Fraza franceză care cuprinde numai propoziții coordonate și corespondenta ei românească nu prezintă diferențe esențiale, însă cea cu propoziție/propoziții subordonată/subordonate diferă în mai multe privințe. Una este folosirea modului la care se exprimă predicatul subordonatei, dar și a timpului acestuia, deoarece în franceză concordanța timpurilor este mai puțin suplă decât în română.
 Altă deosebire între cele două limbi este că procesul subordonat se exprimă cu verbul la infinitiv mult mai frecvent decât în română, uneori putând fi exprimat numai prin propoziție subordonată, alteori numai prin infinitiv, în câteva cazuri cele două construcții fiind la alegere.
 Lexic
 Lexicul limbii franceze se caracterizează în principal prin preponderența cuvintelor de origine latină, fie moștenite, fie împrumutate după constituirea limbii. Există și un substrat galic, din care au rămas relativ puține cuvinte. În număr ceva mai mare au rămas cuvinte dintr-un suprastrat germanic, din care provin cele mai vechi împrumuturi. În tot cursul istoriei sale, limba franceză s-a îmbogățit cu numeroase cuvinte din limbi foarte diferite, care au intrat în limbă fie direct, fie indirect. Cele mai multe împrumuturi au provenit mai demult din limba italiană, iar astăzi predomină cele din engleză.
 Dintre mijloacele interne de îmbogățire a lexicului, o sursă foarte importantă a fost și rămâne derivarea. Și prin compunere s-au creat și se creează cuvinte noi, dar mai puține decât în limbi precum germana.
 Ortografie
 Ortografia limbii franceze se caracterizează în primul rând prin faptul că redă pronunțarea într-un mod mult mai puțin fidel decât cum este redată cea a limbii române, de exemplu. Acest fapt are drept cauze îndelungata evoluție istorică a scrierii acestei limbi, în care s-au combinat contactele dintre culturi diferite, schimbările fonetice ale limbii, progresele tehnice, normele sociale și factori de putere politică.
 În secolul al XVI-lea, când au apărut primele încercări de regularizare a scrierii, au apărut și două tendințe: pe de o parte cea de a apropia grafia de pronunțare, pe de altă parte cea de a respecta tradiția și de a scrie așa cum s-a fixat mai înainte, chiar dacă pronunțarea a evoluat între timp și scrierea a rămas în urmă. La adâncirea neconcordanței dintre scriere și pronunțare a contribuit și introducerea unor litere numai cu scopul de a arăta originea latină a cuvintelor. Tendința de a face scrierea mai fidelă față de pronunțare și cea tradiționalistă s-au confruntat de atunci și continuă să se opună până în prezent, deocamdată având câștig de cauză a doua orientare.
 Note
 Surse bibliografice
 L’apport du français aux autres langues (Aportul francezei adus altor limbi), Le Robert, Dixel, Dossiers thématiques mensuels
 Banque de dépannage linguistique (Bancă de ajutor lingvistic) (BDL), Office québécois de la langue française (accesat la 24 august 2018)
 Delatour, Yvonne et al., Nouvelle grammaire du français (Noua gramatică a francezei), Paris, Hachette, 2004 ISBN 2-01-155271-0 (accesat la 24 august 2018)
 Desrochers, A.; Martineau, F.; Morin, Y.-C. (coord.), Orthographe française. Évolution et pratique (Ortografia franceză. Evoluție și practică), Ottawa, David, 2008, ISBN 978-2-89597-068-2 (accesat la 24 august 2018)
 Diccionario de la lengua española (Dicționarul limbii spaniole) (DLE), ediția a XXII-a, Real Academia Española, 2001 (accesat la 24 august 2018)
 Finkenstaedt, Thomas și Wolff, Dieter, Ordered profusion; studies in dictionaries and the English lexicon, C. Winter, 1973, ISBN 3-533-02253-6
 France Diplomatie, État des lieux du français dans le monde (Situația limbii franceze în lume), ultima actualizare la 8 ianuarie 2013 (accesat la 24 august 2018)
 Grevisse, Maurice și Goosse, André, Le bon usage. Grammaire française (Folosirea corectă a limbii. Gramatică franceză), ediția a XIV-a, Bruxelles, De Boeck Université, 2007, ISBN 978-2-8011-1404-9
 Kalmbach, Jean-Michel, La grammaire du français langue étrangère pour étudiants finnophones (Gramatica limbii franceze ca limbă străină pentru studenți vorbitori de finlandeză), versiunea 1.5., Universitatea din Jyväskylä (Finlanda), 2017, ISBN 978-951-39-4260-1 (accesat la 24 august 2018)
 Kalmbach, Jean-Michel, Phonétique et prononciation du français pour apprenants finnophones (Fonetica și pronunțarea limbii franceze pentru vorbitorii de limba finlandeză), versiunea 1.1.9., Universitatea din Jyväskylä (Finlanda), 2013b, ISBN 978-951-39-4424-7 (accesat la 24 august 2018)
 Klinkenberg, Jean-Marie, Des langues romanes (Despre limbile romanice), ediția a II-a; partea I, capitolul II, Paris / Bruxelles, Duculot, 1999. Variantă Internet: La variété linguistique (Varietatea lingvistică)], 2003 (accesat la 24 august 2018)
 Leclerc, Jacques, L’aménagement linguistique dans le monde (Amenajarea lingvistică în lume), Québec, Universitatea Laval, 2017 (accesat la 24 august 2018)
 Leclerc, Jacques, Histoire de la langue française (Istoria limbii franceze), Agence intergouvernementale de la Francophonie, 2017-2019 (accesat la 29 aprilie 2020)
 Léon, Pierre și Léon, Monique, Introduction à la phonétique corrective (Introducere în fonetica corectivă), ediția a II-a, Paris, Hachette / Larousse, 1971
 Mauger, Gaston, Grammaire pratique du français d’aujourd’hui (Gramatica practică a limbii franceze de azi), ediția a IV-a, Paris, Hachette, 1971
 Moreau, Thérèse, Écrire les genres : guide romand d’aide à la rédaction administrative et législative épicène (Scrierea genurilor: ghid romand în sprijinul redactării administrative și legislative epicene), État de Genève, DF-SPPÉgalité-CLDE, 2001 (accesat la 24 august 2018)
 Picoche, Jacqueline și Marchello-Nizia, Christiane, Histoire de la langue française (Istoria limbii franceze), ediția a III-a, Paris, Nathan, 1999
 Saint Robert, Philippe de, Mémoire sur le rapport du groupe de travail sur les rectifications de l’orthographe (Memoriu despre raportul grupului de lucru asupra rectificărilor ortografiei), site-ul Asselaf, f.a. (accesat la 24 august 2018)
 Sala, Marius, Vocabularul reprezentativ al limbilor romanice, Editura Științifică și Enciclopedică, 1988
 Thibault, André, Francophonie et variété des français (Francofonia și varietatea limbii franceze), cursuri universitare, Universitatea Paris-Sorbonne (Paris IV), 2014 (accesat la 24 august 2018)
 Wolff, Alexandre (coord.), La langue française dans le monde 2010 (Limba franceză în lume 2010), Paris, Nathan, 2010, ISBN 978-2-09-882407-2 (accesat la 24 august 2018)
 Wyler, Gabriel, Manuel de la grammaire française (Manualul gramaticii franceze), actualizat la 31.07.2019 (accesat la 24 august 2018)
 Legături externe
 Istoria limbii franceze inainte de Imperiul Roman
 Organisme de reglementare a limbii
 Académie française (accesat la 24 august 2018)
 Délégation générale à la langue française et aux langues de France (DGLFLF) (accesat la 24 august 2018)
 FranceTerme – site consacrat termenilor recomandați de Comisia Generală de Terminologie și de Neologie prin Journal officiel (accesat la 24 august 2018)
 Conseil supérieur de la langue française (Québec) (accesat la 24 august 2018)
 Office québécois de la langue française (accesat la 24 august 2018)
 Le Grand dictionnaire terminologique (Marele dicționar terminologic) – conține termenii recomandați de Oficiul din Québec al Limbii Franceze (accesat la 24 august 2018)
 Direction de la langue française (Belgia) (accesat la 24 august 2018)
 Conseil de la langue française et de la politique linguistique (Belgia) (accesat la 24 august 2018)
 Délégation à la langue française (Elveția) (accesat la 24 august 2018)
 Conseil international de la langue française (accesat la 24 august 2018)
 Dicționare
 Dicționare explicative
 Lexilogos. Dictionnaire français (accesat la 24 august 2018)
 Dicționare francez-român / român-francez
 Lexilogos. Dictionnaire roumain (accesat la 24 august 2018)
 Limba franceză ca limbă străină
 Alliance française (accesat la 24 august 2018)
 FLE de joie – materiale de predare/învățare a limbii franceze pentru vorbitori de română (accesat la 24 august 2018)
 Ghid de conversație francez (accesat la 24 august 2018)
 Le Point du FLE – portal al predării/învățării limbii franceze ca limbă străină (accesat la 24 august 2018)
 Vezi și
 Listă de țări în care franceza este limbă oficială
 Alianța Franceză
 Limbi oïl
 Limbi romanice de vest
 Limba franceză
 Limbi vorbite în Mauritania


type: contracts

text:
 22.11.2007
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 L 304/56
 DECISÃO DO COMITÉ MISTO DO EEE
 N.o 71/2007
 de 29 de Junho de 2007
 que altera o Protocolo n.o 31 do Acordo EEE relativo à cooperação em domínios específicos não abrangidos pelas quatro liberdades
 O COMITÉ MISTO DO EEE,
 Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, tal como alterado pelo Protocolo que adapta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, a seguir designado «o acordo», nomeadamente os artigos 86.o e 98.o,
 Considerando o seguinte:
 (1)
 O Protocolo n.o 31 do acordo foi alterado pela Decisão do Comité Misto do EEE n.o 74/2006 de 2 de Junho de 2006 (1).
 (2)
 É conveniente prosseguir a cooperação das partes contratantes do acordo no domínio da realização e do desenvolvimento do mercado interno.
 (3)
 Por conseguinte, o Protocolo n.o 31 do acordo deverá ser alterado para que esta cooperação possa prosseguir para além de 31 de Dezembro de 2006,
 DECIDE:
 Artigo 1.o
 O artigo 7.o do Protocolo n.o 31 do acordo é alterado do seguinte modo:
 1.
 No n.o 6, os anos «2004, 2005 e 2006» são substituídos por «2004, 2005, 2006 e 2007».
 2.
 No n.o 7, o ano «2006» é substituído por «2006 e 2007».
 Artigo 2.o
 A presente decisão entra em vigor no dia seguinte ao da última notificação ao Comité Misto do EEE, nos termos do n.o 1 do artigo 103.o do acordo (2).
 É aplicável com efeitos desde 1 de Janeiro de 2007.
 Artigo 3.o
 A presente decisão será publicada na secção EEE e no suplemento EEE do Jornal Oficial da União Europeia.
 Feito em Bruxelas, em 29 de Junho de 2007.
 Pelo Comité Misto do EEE
 O Presidente
 Alan SEATTER
 (1) JO L 245 de 7.9.2006, p. 45.
 (2) Não foram indicados requisitos constitucionais.