text:
 EUROPSKA
 KOMISIJA
 Bruxelles, 15.6.2015.
 COM(2015) 292 final
 2015/0131 (NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o potpisivanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju
 terorizma (CETS br. 196)
 HR HR
 ---pagebreak--- OBRAZLOŽENJE
 1. KONTEKST PRIJEDLOGA
 Cilj Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma koju je donio Odbor ministara na
 svojem 925. sastanku te koja je otvorena za potpisivanje 16. svibnja 2005. u Varšavi, jest
 poduzeti učinkovite mjere za sprečavanje terorizma poštujući istovremeno vladavinu prava i
 demokratske vrijednosti, ljudska prava i temeljne slobode.
 Takve se mjere osobito odnose na kaznena djela pripremanja koja bi mogla dovesti do
 počinjenja djela terorizma, odnosno javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma,
 novačenje i obuka za terorističke aktivnosti. Te se mjere nadopunjuju odredbama o
 sprečavanju i međunarodnoj suradnji u kaznenim stvarima. Postoje brojni instrumenti EU-a
 kojima se uređuju razna područja obuhvaćena Konvencijom.
 Konvencija je stupila na snagu 1. lipnja 2007., a ratificirale su je 32 zemlje.
 Konvencija je otvorena za potpisivanje Europskoj uniji (članak 23. Konvencije). Unija je
 nadležna za potpisivanje Konvencije i može postati njezina stranka uz države članice u mjeri
 u kojoj Konvencija pripada u nadležnost Unije.
 Odbor ministara Vijeća Europe donio je 19. svibnja 2015. Dodatni protokol uz Konvenciju
 Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196). Komisija je uz ovaj prijedlog
 podnijela prijedlog Odluke Vijeća kojom se odobrava potpisivanje Dodatnog protokola u ime
 Europske unije1.
 2. PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA
 2.1. Cilj i sadržaj Konvencije o sprečavanju terorizma
 Svrha Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma jest povećati učinkovitost
 nastojanja za sprečavanje terorizma i njegovih negativnih učinaka na potpuno uživanje
 ljudskih prava, posebno prava na život, mjerama poduzetima na nacionalnoj razini i
 međunarodnom suradnjom (članak 2.). Konvencijom se stoga kriminaliziraju sljedeća djela
 ako su počinjena namjerno: javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma
 (članak 5.), novačenje za terorističke aktivnosti (članak 6.), obuka za terorističke aktivnosti
 (članak 7.), kao i pomaganje i supočinjenje, poticanje i pokušavanje počinjenja prethodno
 navedenih kaznenih djela (takozvanih sporednih kaznenih djela u skladu s definicijom iz
 članka 9.). U članku 1. definira se pojam „kazneno djelo terorizma” koji se odnosi na djela
 navedena u Dodatku I. Konvenciji.
 Te odredbe o kaznenim djelima nadopunjuju se odredbama kojima se utvrđuju odgovornost
 pravnih subjekata u odnosu na prethodno navedena djela (članak 10.) i uvjeti za sankcije i
 kazne (članak 11.). Uspostava, provedba i primjena kriminalizacije tih kaznenih djela
 podložni su uvjetima i zaštiti temeljnih prava kako je navedeno u članku 12. Konvencijom se
 utvrđuju pravila o nadležnosti za kaznena djela iz Konvencije (članak 14.). Njome se utvrđuje
 obveza istraživanja (članak 15.) te poduzimanja kaznenog progona ili izručenja (članak 18.).
 Te su mjere popraćene pravilima o zaštiti, naknadi i potpori žrtvama terorizma (članak 13.),
 1
 COM(2015)291 završna verzija
 HR 2 HR
 ---pagebreak--- nacionalnim politikama za sprečavanje (članak 3.) i međunarodnom suradnjom za sprečavanje
 terorizma (članak 4.). Konvencija sadržava i nekoliko odredaba čiji je cilj jačanje
 međunarodne suradnje u kaznenim stvarima uzajamnom pravnom pomoći, uključujući
 spontane razmjene informacija (članci 17. i 22.) i izručenje (članci 19., 20. i 21.), koje su
 podložne klauzuli o zabrani diskriminacije (članak 21.).
 Konvencijom se predviđa da je ona otvorena za potpisivanje Europskoj uniji (članak 23.
 stavak 1. Konvencije). Osim toga, ona sadržava i „klauzulu o odvajanju” kojom se osigurava
 da se u odnosima među državama članicama Europske unije primjenjuju pravila EU-a
 (članak 26. stavak 3.).
 2.2. Pravna osnova prijedloga Odluke
 Ustaljena je sudska praksa da odabir pravne osnove za mjeru Unije mora počivati na
 objektivnim čimbenicima koji podliježu sudskom preispitivanju. Tim čimbenicima
 obuhvaćaju se cilj i sadržaj mjere2. Ako se ispitivanjem mjere Europske unije pokaže da ona
 ima dvostruku svrhu ili dvostruku komponentu i ako je vidljivo da je jedna svrha ili
 komponenta glavna ili prevladavajuća, a druga tek sporedna, mjera se mora temeljiti na jednoj
 pravnoj osnovi, odnosno onoj koja je potrebna za glavnu ili prevladavajuću svrhu ili
 komponentu3. Ako se utvrdi da mjera ima nekoliko neodvojivo povezanih ciljeva, a da ni
 jedan od njih nije sekundaran i indirektan u odnosu na drugi, mjere se moraju temeljiti na više
 odgovarajućih pravnih osnova, osim ako postupci utvrđeni za svaku pravnu osnovu nisu
 kompatibilni4. Sljedeće odredbe smatraju se odgovarajućim pravnim osnovama:
 (a) članak 83. stavak 1. UFEU-a o utvrđivanju kaznenih djela, uključujući povezana
 kaznena djela.
 (b) članak 84. UFEU-a o suzbijanju kriminaliteta.
 (c) članak 82. i članak 87. stavak 2. o policijskoj suradnji i pravosudnoj suradnji u
 kaznenim stvarima.
 Postupci utvrđeni za navedene pravne osnove su kompatibilni.
 2.3. Nužnost predložene odluke
 Komisija je uz ovaj prijedlog podnijela prijedlog Odluke Vijeća kojom se odobrava
 potpisivanje Dodatnog protokola u ime Europske unije. U članku 10. Dodatnog protokola
 predviđa se je Dodatni protokol otvoren za potpisivanje potpisnicama Konvencije.
 Donošenje Odluke Vijeća kojom se odobrava potpisivanje Konvencije u ime Europske unije
 stoga je neophodan uvjet za donošenje Odluke Vijeća kojom se odobrava potpisivanje
 Dodatnog protokola u ime Europske unije.
 2
 Vidjeti, primjerice, predmet C-490/10 Europski parlament protiv Vijeća Europske unije, EU:C:2012:525,
 stavak 44. i navedenu sudsku praksu.
 3
 Predmet C-490/10, Europski parlament protiv Vijeća Europske unije, stavak 45.
 4
 Predmet C-490/10, Europski parlament protiv Vijeća Europske unije, stavak 46.
 HR 3 HR
 ---pagebreak--- 3. TERITORIJALNA PRIMJENA
 U skladu s Protokolom 22 uz Ugovor o Europskoj uniji, Dodatni protokol koji Europska unija
 potpiše i konačno sklopi obvezujuć je i primjenjiv u odnosu na sve države članice osim
 Danske.
 U skladu s Protokolom 21 uz Ugovor o Europskoj uniji, Dodatni protokol koji Europska unija
 potpiše i konačno sklopi obvezujuć je i primjenjiv u odnosu na Ujedinjenu Kraljevinu samo u
 onoj mjeri u kojoj ta država članica priopći Vijeću da želi sudjelovati u donošenju i primjeni
 tog instrumenta.
 HR 4 HR
 ---pagebreak--- 2015/0131 (NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o potpisivanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju
 terorizma (CETS br. 196)
 VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
 uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 82.,
 članak 83. stavak 1., članak 84. i članak 87. stavak 2., u vezi s člankom 218. stavkom 5. ,
 uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
 budući da:
 (1) U članku 23. Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CTS br. 196; dalje u
 tekstu „Konvencija”) predviđa se da je ta Konvencija otvorena za potpisivanje
 Europskoj uniji.
 (2) Vijeće je 1. travnja 2015. ovlastilo Komisiju da započne pregovore o Dodatnom
 protokolu uz Konvenciju (dalje u tekstu „Dodatni protokol”).
 (3) Odbor ministara Vijeća Europe 19. svibnja 2015. donio je Dodatni protokol. Komisija
 je Vijeću podnijela prijedlog Odluke Vijeća kojom se odobrava potpisivanje Dodatnog
 protokola u ime Europske unije.
 (4) U članku 10. Dodatnog protokola predviđa se je Dodatni protokol otvoren za
 potpisivanje potpisnicama Konvencije.
 (5) Konvencija se stoga treba potpisati u ime Europske unije.
 (6) [U skladu s člankom 3. Protokola (br. 21) o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u
 vezi s područjem slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o Europskoj
 uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Ujedinjena Kraljevina priopćila je
 svoju želju da sudjeluje u donošenju i primjeni ove Odluke.]
 (7) ILI: [U skladu s člancima 1. i 2. Protokola (br. 21) o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i
 Irske u vezi s područjem slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o
 Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, te ne dovodeći u pitanje
 članak 4. tog Protokola, Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje u donošenju ove Odluke
 koja za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje]
 (8) U skladu s člancima 1. i 2. Protokola (br. 22) o stajalištu Danske koji je priložen
 Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne
 sudjeluje u donošenju ove odluke, ona za nju nije obvezujuća niti se na nju
 primjenjuje.
 HR 5 HR
 ---pagebreak--- DONIJELO JE OVU ODLUKU:
 Članak 1.
 Potpisivanje Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196) odobrava se
 u ime Unije, podložno sklapanju te Konvencije.
 Tekst Sporazuma koji se potpisuje priložen je ovoj Odluci.
 Članak 2.
 Glavno tajništvo Vijeća izdaje za osobu koju / osobe koje odredi Europska komisija
 instrument sa svim potrebnim ovlastima za potpisivanje Konvencije, podložno njezinu
 sklapanju.
 Članak 3.
 Ova Odluka stupa na snagu nakon njezina donošenja.
 Sastavljeno u Bruxellesu
 Za Vijeće
 Predsjednik
 HR 6 HR
 ---documentbreak--- EUROPSKA
 KOMISIJA
 Bruxelles, 15.6.2015.
 COM(2015) 292 final
 ANNEX 1
 PRILOG
 Prijedlogu Odluke Vijeća o potpisivanju, u ime Europske Unije, Konvencije Vijeća
 Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196)
 Konvencija Vijeća Europe o sprečavanju terorizma
 HR HR
 ---pagebreak--- PRILOG
 Prijedlogu Odluke Vijeća o potpisivanju, u ime Europske Unije, Konvencije Vijeća
 Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196)
 Konvencija Vijeća Europe o sprečavanju terorizma
 Varšava, 16. svibnja 2005.
 Preambula
 Države članice Vijeća Europe i ostale potpisnice ove Konvencije,
 smatrajući da je cilj Vijeća Europe uspostaviti veće jedinstvo među svojim članicama,
 uviđajući vrijednost jačanja suradnje s drugim strankama ove Konvencije,
 želeći poduzeti učinkovite mjere za sprečavanje terorizma i, osobito, borbu protiv javnog
 poticanja na počinjenje kaznenog djela terorizma te novačenja i obuke za terorističke
 aktivnosti,
 svjesne velike zabrinutosti zbog porasta broja kaznenih djela terorizma i sve više terorističkih
 prijetnji,
 svjesne teške situacije s kojom se suočavaju žrtve terorizma, i s tim u vezi ponovno
 potvrđujući svoju duboku solidarnost sa žrtvama terorizma i njihovim obiteljima,
 uviđajući da se kaznena djela terorizma i kaznena djela navedena u ovoj Konvenciji, tko god
 ih počinio, ni pod kojim okolnostima ne mogu opravdati političkim, filozofskim, ideološkim,
 rasnim, etničkim, vjerskim ili sličnim razlozima, i podsjećajući na obvezu svih stranaka da
 sprečavaju takva djela te da ih, ako se ne spriječe, kazneno progone i osiguraju njihovo
 kažnjavanje sankcijama koje su razmjerne njihovoj težini,
 podsjećajući na potrebu jačanja borbe protiv terorizma i ponovno potvrđujući da se svim
 mjerama poduzetima za sprečavanje ili suzbijanje kaznenih djela terorizma moraju poštovati
 vladavinu prava i demokratske vrijednosti, ljudska prava i temeljne slobode, kao i druge
 odredbe međunarodnog prava, uključujući, prema potrebi, međunarodno humanitarno pravo,
 uviđajući kako se ovom Konvencijom ne namjerava utjecati na uspostavljena načela o slobodi
 izražavanja i slobodi udruživanja,
 podsjećajući da teroristička djela po svojoj prirodi ili kontekstu imaju svrhu ozbiljnog
 zastrašivanja stanovništva ili neprimjerenog primoravanja vlade ili međunarodne organizacije
 na izvršenje nekog čina ili odustajanje od njegova izvršenja, ili ozbiljnog ugrožavanja ili
 uništavanja temeljnih političkih, ustavnih, gospodarskih ili društvenih struktura neke države
 ili međunarodne organizacije,
 sporazumjele su se kako slijedi:
 HR 2 HR
 ---pagebreak--- Članak 1. – Terminologija
 1. Za potrebe ove Konvencije „kazneno djelo terorizma” znači svako kazneno djelo
 obuhvaćeno područjem primjene jednog od ugovora navedenih u Dodatku, kako je u
 njemu definirano.
 2. Prilikom polaganja svoje isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupu
 država ili Europska zajednica koja nije stranka jednog od ugovora navedenih u
 Dodatku može izjaviti da se, u primjeni ove Konvencije na predmetnu stranku, taj
 ugovor ne smatra uključenim u Dodatak. Ta izjava prestaje vrijediti čim ugovor stupi
 na snagu za stranku koja je dala takvu izjavu, koja o tom stupanju na snagu
 obavješćuje glavnog tajnika Vijeća Europe.
 Članak 2. – Svrha
 Svrha je ove Konvencije povećanje učinkovitosti nastojanja stranaka u sprečavanju terorizma
 i njegovih negativnih učinaka na potpuno ostvarivanje ljudskih prava, osobito prava na život,
 mjerama koje treba poduzeti na nacionalnoj razini i putem međunarodne suradnje, uzimajući
 u obzir postojeće primjenjive multilateralne ili bilateralne ugovore ili sporazume među
 strankama.
 Članak 3. – Nacionalne preventivne mjere
 1. Svaka stranka poduzima odgovarajuće mjere, osobito u području obuke tijela za
 provedbu zakona i drugih tijela, i u područjima obrazovanja, kulture, informacija,
 medija i podizanja svijesti javnosti, u cilju sprečavanja kaznenih djela terorizma i
 njihovih negativnih učinaka poštujući obveze u pogledu ljudskih prava kako je
 utvrđeno, kad su primjenjivi na tu stranku, Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i
 temeljnih sloboda, Međunarodnim paktom o građanskim i političkim pravima i
 drugim obvezama prema međunarodnom pravu.
 2. Svaka stranka poduzima mjere koje su potrebne za poboljšanje i razvoj suradnje
 među nacionalnim nadležnim tijelima u cilju sprečavanja kaznenih djela terorizma i
 njihovih negativnih učinaka, među ostalim:
 (a) razmjenu informacija;
 (b) poboljšanje fizičke zaštite osoba i objekata;
 (c) poboljšanje planova obuke i koordinacije za izvanredna stanja.
 3. Svaka stranka promiče toleranciju poticanjem međureligijskog i međukulturnog
 dijaloga koji uključuje, prema potrebi, nevladine organizacije i druge elemente
 civilnog društva u cilju sprečavanja napetosti koje bi mogle pridonijeti počinjenju
 terorističkih djela.
 4. Svaka stranka nastoji podizati svijest javnosti o postojanju, uzrocima i ozbiljnosti
 prijetnje koju predstavljaju kaznena djela terorizma i kaznena djela navedena u ovoj
 Konvenciji te razmatra poticanje javnosti u pružanju konkretne, ciljane pomoći
 nadležnim tijelima koja bi mogla pridonijeti sprečavanju kaznenih djela terorizma i
 kaznenih djela navedenih u ovoj Konvenciji.
 Članak 4. – Međunarodna suradnja u području sprečavanja
 HR 3 HR
 ---pagebreak--- Prema potrebi i s obzirom na svoje mogućnosti stranke jedna drugoj pružaju pomoć i potporu
 radi povećanja sposobnosti za sprečavanje počinjenja kaznenih djela terorizma, uključujući
 razmjenom informacija i najboljih praksi, kao i obukom i drugim zajedničkim nastojanjima
 preventivnog karaktera.
 Članak 5. – Javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma
 1. Za potrebe ove Konvencije „javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma”
 znači širenje ili drukčije stavljanje na raspolaganje poruke javnosti s namjerom
 poticanja na počinjenje kaznenog djela terorizma, kada takvo ponašanje, bez obzira
 na to zagovara li izravno kaznena djela terorizma ili ne, uzrokuje opasnost od
 počinjenja jednog ili više takvih kaznenih djela.
 2. Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se javno poticanje na počinjenje
 kaznenog djela terorizma, kako je definirano u stavku 1., ako je počinjeno
 protuzakonito i namjerno, u skladu s njezinim nacionalnim pravom proglasilo
 kaznenim djelom.
 Članak 6. – Novačenje za terorističke aktivnosti
 1. Za potrebe ove Konvencije „novačenje za terorističke aktivnosti” znači nagovaranje
 druge osobe da počini kazneno djelo terorizma ili sudjeluje u njegovu počinjenju, ili
 da se pridruži udruzi ili skupini radi pridonošenja njihovu počinjenju jednog ili više
 kaznenih djela terorizma.
 2. Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se novačenje za terorističke
 aktivnosti, kako je definirano u stavku 1., ako je počinjeno protuzakonito i namjerno,
 u njezinu nacionalnom pravu proglasilo kaznenim djelom.
 Članak 7. – Obuka za terorističke aktivnosti
 1. Za potrebe ove Konvencije „obuka za terorističke aktivnosti” znači davanje uputa za
 izradu ili uporabu eksploziva, vatrenog ili drugog oružja te štetnih ili opasnih tvari,
 ili za druge posebne metode ili tehnike, u svrhu počinjenja ili pridonošenja
 počinjenju kaznenog djela terorizma znajući da se pružene vještine namjeravaju
 upotrijebiti u tu svrhu.
 2. Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se obuka za terorističke
 aktivnosti, kako je definirana u stavku 1., ako je počinjena protuzakonito i namjerno,
 u njezinu nacionalnom pravu proglasila kaznenim djelom.
 Članak 8. – Irelevantnost počinjenja kaznenog djela terorizma
 Da bi se radnja smatrala kaznenim djelom, kako je utvrđeno člancima 5. do 7. ove
 Konvencije, nije nužno da kazneno djelo terorizma doista bude počinjeno.
 Članak 9. – Sporedna kaznena djela
 1. Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se u njezinu nacionalnom pravu
 kaznenim djelom proglasilo:
 (a) sudioništvo u kaznenom djelu kako je utvrđeno člancima 5. do 7. ove
 Konvencije;
 HR 4 HR
 ---pagebreak--- (b) organiziranje počinjenja kaznenog djela, kako je utvrđeno člancima 5. do 7.
 ove Konvencije, ili usmjeravanje drugih na njegovo počinjenje;
 (c) doprinos počinjenju jednog ili više kaznenih djela, kako je utvrđeno člancima
 5. do 7. ove Konvencije, skupine osoba koje djeluju u zajedničkom cilju.
 Takav se doprinos smatra namjernim te je:
 i. izvršen s ciljem poticanja kriminalne djelatnosti ili kriminalne svrhe
 te skupine, kad takva djelatnost ili svrha uključuje počinjenje
 kaznenog djela kako je utvrđeno člancima 5. do 7. ove Konvencije
 ili
 ii. izvršen sa znanjem o namjeri skupine da počini kazneno djelo kako
 je utvrđeno člancima 5. do 7. ove Konvencije.
 2. Svaka stranka donosi i mjere koje su potrebne kako bi se namjera počinjenja
 kaznenog djela, kako je utvrđeno člancima 6. i 7. Konvencije, u njezinu nacionalnom
 pravu proglasila kaznenim djelom.
 Članak 10. – Odgovornost pravnih osoba
 1. Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne, u skladu sa svojim pravnim načelima,
 za utvrđivanje odgovornosti pravnih osoba za sudjelovanje u kaznenim djelima kako
 su utvrđena člancima 5. do 7. i 9. ove Konvencije.
 2. Ovisno o pravnim načelima stranke odgovornost pravnih osoba može biti kaznena,
 građanskopravna ili upravna.
 3. Takvom odgovornošću ne dovodi se u pitanje kaznena odgovornost fizičkih osoba
 koje su počinile ta kaznena djela.
 Članak 11. – Sankcije i mjere
 1. Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne da se kaznena djela utvrđena člancima
 5. do 7. i 9. ove Konvencije proglase kažnjivima učinkovitim, razmjernim i
 odvraćajućim kaznama.
 2. Prethodne pravomoćne presude donesene u stranim državama za kaznena djela
 utvrđena ovom Konvencijom mogu se, u mjeri u kojoj je to dopušteno nacionalnim
 pravom, uzeti u obzir u svrhu određivanja kazne u skladu s nacionalnim pravom.
 3. Svaka stranka osigurava da pravne osobe koje se smatraju odgovornima u skladu s
 člankom 10. podliježu učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim kaznenim ili
 nekaznenim sankcijama, uključujući novčane kazne.
 Članak 12. – Uvjeti i zaštitni mehanizmi
 1. Svaka stranka osigurava da se pri uspostavi, provedbi i primjeni kriminalizacije u
 skladu s člancima 5. do 7. i 9. ove Konvencije poštuju obveze u pogledu ljudskih
 prava, osobito prava na slobodu izražavanja, udruživanja i vjersku slobodu, kako je
 određeno Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, Međunarodnim
 paktom o građanskim i političkim pravima te ostalim obvezama prema
 međunarodnom pravu ako su primjenjivi na tu stranku.
 2. Uspostava, provedba i primjena kriminalizacije prema člancima 5. do 7. i 9. ove
 Konvencije trebale bi, nadalje, biti podložne načelu proporcionalnosti, uz poštovanje
 HR 5 HR
 ---pagebreak--- legitimnih postavljenih ciljeva i njihove nužnosti u demokratskom društvu te bi
 trebale isključivati svaki oblik proizvoljnosti i diskriminirajućeg ili rasističkog
 postupanja.
 Članak 13. – Zaštita, odšteta i potpora za žrtve terorizma
 Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne za pružanje zaštite i potpore žrtvama
 terorističkih napada počinjenih na njezinu državnom području. Te mjere mogu uključivati, u
 okviru odgovarajućih nacionalnih programa i u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, među
 ostalim, financijsku pomoć i odštetu za žrtve terorizma i članove njihove uže obitelji.
 Članak 14. – Nadležnost
 1. Svaka stranka poduzima mjere koje su potrebne za uspostavu njezine nadležnosti nad
 kaznenim djelima utvrđenima ovom Konvencijom:
 (a) kad je kazneno djelo počinjeno na državnom području te stranke;
 (b) kad je kazneno djelo počinjeno na brodu koji plovi pod zastavom te stranke
 ili u zrakoplovu registriranom u skladu s njezinim zakonima;
 (c) kad je kazneno djelo počinio državljanin te stranke.
 2. Svaka stranka može uspostaviti svoju nadležnost nad kaznenim djelima utvrđenima
 ovom Konvencijom:
 (a) ako je kazneno djelo usmjereno prema počinjenju kaznenog djela iz članka
 1. ove Konvencije ili je prouzročilo njegovo počinjenje na državnom
 području te stranke ili protiv njezina državljanina;
 (b) ako je kazneno djelo usmjereno prema počinjenju kaznenog djela iz članka
 1. ove Konvencije ili je prouzročilo njegovo počinjenje protiv državnog
 objekta te stranke u inozemstvu, uključujući diplomatske i konzularne
 prostorije te stranke;
 (c) ako je kazneno djelo usmjereno prema kaznenom djelu ili je prouzročilo
 kazneno djelo iz članka 1. ove Konvencije te je počinjeno u pokušaju da
 primora tu stanku da učini neko djelo ili se suzdrži od toga;
 (d) ako je kazneno djelo počinila osoba bez državljanstva s uobičajenim
 boravištem na državnom području te stranke;
 (e) kada je djelo počinjeno u zrakoplovu kojim upravlja vlada te stranke.
 3. Svaka stranka poduzima mjere potrebne za uspostavu njezine nadležnosti nad
 kaznenim djelima utvrđenima ovom Konvencijom u slučaju kad je osumnjičenik
 prisutan na njezinu državnom području i ona ga ne izruči stranci čija se nadležnost
 temelji na pravilu nadležnosti koje jednako postoji u pravu stranke kojoj je podnesen
 zahtjev.
 4. Ovom Konvencijom ne isključuje se kaznena nadležnost izvršena u skladu s
 nacionalnim pravom.
 5. Kada više stranaka smatra da ima nadležnost za pretpostavljeno kazneno djelo
 utvrđeno ovom Konvencijom, uključene se stranke prema potrebi međusobno
 savjetuju u cilju određivanja najprikladnije nadležnosti za kazneni progon.
 HR 6 HR
 ---pagebreak--- Članak 15. – Obveza provođenja istrage
 1. Nakon primitka informacija o tome kako je osoba koja je počinila ili navodno
 počinila kazneno djelo utvrđeno ovom Konvencijom možda prisutna na njezinu
 državnom području, predmetna stranka poduzima mjere koje su prema njezinu
 nacionalnom zakonodavstvu potrebne za istragu činjenica iz tih informacija.
 2. Nakon što je utvrdila da okolnosti to zahtijevaju, stranka na čijem je državnom
 području počinitelj ili osumnjičenik prisutan poduzima odgovarajuće mjere u skladu
 sa svojim nacionalnim pravom kako bi se osigurala prisutnost te osobe u svrhu
 progona ili izručenja.
 3. Svaka osoba protiv koje se poduzimaju mjere iz stavka 2. ima pravo:
 (a) bez odlaganja stupiti u vezu s najbližim odgovarajućim predstavnikom
 države koje je državljanin ili koja na neki drugi način ostvaruje pravo na
 zaštitu prava te osobe ili, ako je riječ o osobi bez državljanstva, države u
 čijem području ta osoba uobičajeno boravi;
 (b) na posjet predstavnika te države;
 (c) biti obaviještena o svojim pravima iz podstavaka (a) i (b).
 4. Prava iz stavka 3. izvršavaju se u skladu sa zakonima i propisima stranke na čijem je
 području počinitelj ili osumnjičenik prisutan pod uvjetom da navedeni zakoni i
 propisi omoguće da se u cijelosti postigne svrha kojoj su namijenjena prava utvrđena
 stavkom 3.
 5. Odredbama stavaka 3. i 4. ne dovodi se u pitanje pravo bilo koje stranke koja ima
 nadležnost u skladu s člankom 14. stavkom 1. točkom (c) i stavkom 2. točkom (d), na
 pozivanje Međunarodnog odbora Crvenog križa da stupi u vezu s osumnjičenikom ili
 ga posjeti.
 Članak 16. – Neprimjenjivanje Konvencije
 Ova se Konvencija ne primjenjuje ako su sva kaznena djela utvrđena u skladu s člancima 5.
 do 7. i 9. počinjena unutar jedne države, ako je osumnjičenik državljanin te države i prisutan
 je na njezinu državnom području i ni jedna druga država u skladu s člankom 14. stavcima 1.
 ili 2. ove Konvencije nema temelja za nadležnost, pri čemu se podrazumijeva da se odredbe
 članaka 17. i 20. do 22. ove Konvencije, prema potrebi, primjenjuju u tim slučajevima.
 Članak 17. – Međunarodna suradnja u kaznenim stvarima
 1. Stranke jedna drugoj pružaju najveću moguću pomoć u vezi s kaznenim istragama,
 kaznenim postupcima ili postupcima za izručenje u odnosu na kaznena djela
 utvrđena člancima 5. do 7. i 9. ove Konvencije, uključujući pomoć pri pribavljanju
 dokaza u njihovom posjedu potrebnih za postupke.
 2. Stranke izvršavaju svoje obveze iz stavka 1. u skladu sa svim ugovorima ili drugim
 sporazumima o uzajamnoj pravnoj pomoći sklopljenima između njih. Ako takvi
 ugovori ili sporazumi ne postoje, stranke jedna drugoj pružaju pomoć u skladu sa
 svojim nacionalnim pravom.
 3. Stranke međusobno surađuju što je moguće više u skladu s mjerodavnim zakonima,
 ugovorima, sporazumima i dogovorima stranke kojoj je podnesen zahtjev s obzirom
 na kaznene istrage ili postupke u vezi s kaznenim djelima za koja se pravna osoba
 HR 7 HR
 ---pagebreak--- može smatrati odgovornom u skladu s člankom 10. ove Konvencije kod stranke koja
 podnosi zahtjev.
 4. Svaka stranka može razmotriti uspostavu dodatnih mehanizama kako bi s drugim
 strankama mogla dijeliti informacije ili dokaze potrebne za utvrđivanje kaznene,
 građanskopravne ili upravne odgovornosti u skladu s člankom 10.
 Članak 18. – Izručenje ili kazneni progon
 1. Stranka na čijem je državnom području prisutan osumnjičenik, kad ima nadležnost u
 skladu s člankom 14., ako ne izruči tu osobu, dužna je, bez iznimke i bez obzira na to
 je li kazneno djelo počinjeno na njezinu državnom području, bez nepotrebne odgode
 dostaviti predmet svojim nadležnim tijelima radi kaznenog progona postupcima u
 skladu sa zakonima te stranke. Ta nadležna tijela donose odluku na isti način kao u
 slučaju bilo kojeg drugog teškog kaznenog djela prema nacionalnom pravu te
 stranke.
 2. Kad je stranci u skladu s njezinim nacionalnim pravom dopušteno izručiti ili na drugi
 način predati jednog od svojih državljana samo pod uvjetom da će joj ta osoba biti
 vraćena na služenje kazne izrečene kao rezultat suđenja ili postupka za koji su se
 tražili izručenje ili predaja te osobe, a ta stranka i stranka koja traži izručenje te osobe
 slažu se s tom mogućnošću i drugim uvjetima koje smatraju primjerenima, takvo
 uvjetno izručenje ili predaja dovoljni su za ispunjenje obveze iz stavka 1.
 Članak 19. – Izručenje
 1. Smatra se da kaznena djela iz članaka 5. do 7. i 9. ove Konvencije pripadaju
 kaznenim djelima koja podliježu izručenju u svakom ugovoru o izručenju
 sklopljenom između stranaka prije stupanja na snagu ove Konvencije. Stranke se
 obvezuju uključiti takva kaznena djela kao kaznena djela koja podliježu izručenju u
 svaki ugovor o izručenju koji naknadno međusobno sklope.
 2. Ako stranka koja uvjetuje izručenje postojanjem ugovora primi zahtjev za izručenje
 od druge stranke s kojom nema ugovor o izručenju, stranka kojoj je zahtjev podnesen
 može, ako tako odluči, smatrati ovu Konvenciju pravnim temeljem za izručenje ako
 je riječ o kaznenim djelima iz članaka 5. do 7. i 9. ove Konvencije. Izručenje
 podliježe drugim uvjetima koji su predviđeni pravom stranke kojoj je podnesen
 zahtjev.
 3. Stranke koje ne uvjetuju izručenje postojanjem ugovora međusobno priznaju kaznena
 djela iz članaka 5. do 7. i 9. ove Konvencije kao kaznena djela koja podliježu
 izručenju, pod uvjetima predviđenim pravom stranke kojoj je podnesen zahtjev.
 4. Ako je potrebno, kaznena djela iz članaka 5. do 7. i 9. ove Konvencije smatraju se, u
 svrhu izručivanja među strankama, počinjenima ne samo u mjestu u kojem su se
 dogodila već i na državnom području stranaka koje su uspostavile nadležnost u
 skladu s člankom 14.
 5. Odredbe svih ugovora i sporazuma o izručenju sklopljenih između stranaka u
 pogledu kaznenih djela iz članaka 5. do 7. i 9. ove Konvencije smatraju se
 promijenjenima između stranaka u mjeri u kojoj nisu u skladu s ovom Konvencijom.
 Članak 20. – Isključenje klauzule o političkim izuzećima
 HR 8 HR
 ---pagebreak--- 1. Odredbe svih ugovora i sporazuma o izručenju sklopljenih između stranaka u
 pogledu kaznenih djela iz članaka 5. do 7. i 9. ove Konvencije smatraju se
 promijenjenima između stranaka u mjeri u kojoj nisu u skladu s ovom Konvencijom.
 U skladu s tim, zahtjev za izručenje ili za uzajamnu pravnu pomoć na temelju takvog
 kaznenog djela nije moguće odbiti samo zato što je riječ o političkom kaznenom
 djelu, kaznenom djelu povezanom s političkim kaznenim djelom ili kaznenom djelu
 nadahnutom političkim motivima.
 2. Ne dovodeći u pitanje primjenu članaka 19. do 23. Bečke konvencije o pravu
 međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. u ostalim člancima ove Konvencije,
 svaka država ili Europska zajednica može, u trenutku potpisivanja ili polaganja svoje
 isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupanju Konvenciji, izjaviti da
 pridržava pravo ne primjenjivati stavak 1. ovog članka ako je riječ o izručenju radi
 kaznenog djela navedenog u ovoj Konvenciji. Stranka se obvezuje primjenjivati tu
 zadršku od slučaja do slučaja na temelju propisno obrazložene odluke.
 3. Svaka stranka može u cijelosti ili djelomično povući zadršku koju je izrazila u skladu
 sa stavkom 2. izjavom upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe, koja stupa na
 snagu od datuma njezina primitka.
 4. Stranka koja je izrazila zadršku u skladu sa stavkom 2. ovog članka ne može zatražiti
 da bilo koja druga stranka primijeni stavak 1. ovog članka; međutim, ako je njezina
 zadrška djelomična ili uvjetna, može zatražiti primjenu ovog članka u mjeri u kojoj
 ga je i sama prihvatila.
 5. Zadrška vrijedi za razdoblje od tri godine od dana stupanja na snagu ove Konvencije
 s obzirom na predmetnu stranku. Međutim, takva se zadrška može produljiti za
 razdoblja istog trajanja.
 6. Dvanaest mjeseci prije dana isteka zadrške, glavni tajnik Vijeća Europe obavješćuje
 predmetnu stranku o tom isteku. Najkasnije tri mjeseca prije isteka, stranka
 obavješćuje glavnog tajnika Vijeća Europe da potvrđuje, mijenja ili povlači svoju
 zadršku. Ako stranka obavijesti glavnog tajnika Vijeća Europe da potvrđuje svoju
 zadršku, mora objasniti razloge koji opravdavaju njezino nastavljanje. U nedostatku
 obavijesti predmetne stranke, glavni tajnik Vijeća Europe obavješćuje tu stranku da
 se njezina zadrška smatra automatski produženom na razdoblje od šest mjeseci. Ako
 predmetna stranka ne obavijesti o svojoj namjeri da potvrdi ili izmijeni svoju zadršku
 prije isteka tog roka, zadrška prestaje vrijediti.
 7. Ako stranka nakon primanja zahtjeva za izručenje od druge stranke ne izruči osobu
 primjenom ove zadrške, ona slučaj podnosi, bez iznimke i bez nepotrebnog
 odlaganja, svojim nadležnim tijelima radi kaznenog progona ako se stranka koja je
 podnijela zahtjev i stranka kojoj je zahtjev podnesen ne dogovore drukčije. U svrhu
 kaznenog progona na državnom području stranke kojoj je zahtjev podnesen, nadležna
 tijela donose odluku na isti način kao u slučaju bilo kojeg drugog teškog kaznenog
 djela u skladu s nacionalnim pravom te stranke. Stranka kojoj je zahtjev podnesen
 dužna je, bez nepotrebnog odlaganja, o konačnom ishodu postupka obavijestiti
 stranku koja je podnijela zahtjev i glavnog tajnika Vijeća Europe, koji ga prosljeđuje
 na savjetovanje stranaka predviđeno u članku 30.
 8. Odluka da se odbije zahtjev za izručenje na temelju te zadrške odmah se prosljeđuje
 stranci koja je podnijela zahtjev. Ako stranka kojoj je zahtjev podnesen u razumnom
 roku ne donese sudsku odluku o meritumu u skladu sa stavkom 7., stranka koja
 podnosi zahtjev može o tome obavijestiti glavnog tajnika Vijeća Europe, koji
 HR 9 HR
 ---pagebreak--- predmet podnosi savjetovanju stranaka predviđenom u članku 30. U okviru tog
 savjetovanja razmatra se predmet i daje mišljenje o usklađenosti odbijanja s
 Konvencijom te se podnosi Odboru ministara radi izdavanja izjave o tome. Pri
 obavljanju svojih dužnosti u okviru ovog stavka, Odbor ministara okuplja se u
 sastavu ograničenom na države stranke.
 Članak 21. – Klauzula o diskriminaciji
 1. Nijedna odredba ove Konvencije ne tumači se kao nametanje obveze izručenja ili
 pružanja uzajamne pravne pomoći ako stranka kojoj je podnesen zahtjev ima
 utemeljene razloge za sumnju da je zahtjev za izručenje zbog kaznenih djela iz
 članaka 5. do 7. i 9. ili za uzajamnu pravnu pomoć u odnosu na takva kaznena djela
 podnesen radi kaznenog progona ili kažnjavanja neke osobe zbog njezine rase,
 vjerskog opredjeljenja, nacionalnosti, etničke pripadnosti ili političkog uvjerenja ili
 da bi poštovanje tog zahtjeva naštetilo položaju te osobe iz bilo kojeg od tih razloga.
 2. Nijedna odredba ove Konvencije ne tumači se kao nametanje obveze izručenja ako
 postoji opasnost da osoba koja je predmet zahtjeva za izručenje bude izložena
 mučenju, neljudskom ili ponižavajućem postupku ili kažnjavanju.
 3. Nijedna odredba ove Konvencije ne tumači se ni kao nametanje obveze izručenja ako
 postoji opasnost da osoba koja je predmet zahtjeva za izručenje bude izložena
 smrtnoj kazni ili, ako pravo stranke kojoj je zahtjev podnesen ne dopušta kaznu
 doživotnog zatvora, kazni doživotnog zatvora bez mogućnosti uvjetnog otpusta, osim
 ako prema valjanim sporazumima o izručenju stranka kojoj je zahtjev podnesen ima
 obvezu izručivanja ako smatra dovoljnim jamstvo koje stranka koja podnosi zahtjev
 daje da smrtna kazna neće biti izrečena ili, ako bude izrečena, da se neće izvršiti ili
 da predmetna osoba neće biti podvrgnuta kazni doživotnog zatvora bez mogućnosti
 uvjetnog otpusta.
 Članak 22. – Spontane informacije
 1. Ne dovodeći u pitanje svoje vlastite istrage ili postupke, nadležna tijela stranke
 mogu, bez prethodnog zahtjeva, nadležnim tijelima druge stranke prosljeđivati
 informacije dobivene u okviru svoje istrage ako smatraju da bi objavljivanje takvih
 informacija moglo pomoći stranci koja prima informacije u pokretanju ili provođenju
 istraga ili postupaka, ili bi moglo potaknuti podnošenje zahtjeva te stranke na temelju
 ove Konvencije.
 2. Stranka koja pruža informacije može, u skladu sa svojim nacionalnim pravom,
 stranci koja prima informacije postaviti uvjete za uporabu takvih informacija.
 3. Stranka koja prima informacije obvezuje se tim uvjetima.
 4. Međutim, svaka stranka može, u bilo koje vrijeme, izjavom upućenom glavnom
 tajniku Vijeća Europe, izjaviti da pridržava pravo ne obvezati se uvjetima koje je
 odredila stranka koja dostavlja informacije iz prethodnog stavka 2., ako ne bude
 prethodno obaviještena o prirodi informacija koje treba dostaviti te pristane na njihov
 prijenos.
 Članak 23. – Potpisivanje i stupanje na snagu
 HR 10 HR
 ---pagebreak--- 1. Ova Konvencija otvorena je za potpisivanje državama članicama Vijeća Europe,
 Europskoj zajednici i državama nečlanicama koje su sudjelovale u njezinoj izradi.
 2. Ova Konvencija podliježe ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju. Isprave o
 ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju polažu se kod glavnog tajnika Vijeća Europe.
 3. Ova Konvencija stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka
 razdoblja od tri mjeseca od dana kada je šest potpisnica, uključujući barem četiri
 države članice Vijeća Europe, izrazilo svoj pristanak da budu obvezane Konvencijom
 u skladu s odredbama stavka 2.
 4. Za svaku potpisnicu koja naknadno izrazi svoj pristanak da bude obvezana
 Konvencijom, ona stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka
 razdoblja od tri mjeseca od dana kada je izrazila svoj pristanak da bude obvezana
 Konvencijom u skladu s odredbama stavka 2.
 Članak 24. – Pristupanje Konvenciji
 1. Nakon stupanja na snagu ove Konvencije, Odbor ministara Vijeća Europe, nakon
 savjetovanja sa strankama Konvencije i njihova jednoglasnog pristanka, može
 pozvati bilo koju državu koja nije članica Vijeća Europe i koja nije sudjelovala u
 njezinoj izradi da pristupi ovoj Konvenciji. Tu odluku donose većinom, kako je
 utvrđeno u članku 20. točki (d) Statuta Vijeća Europe, i jednoglasno predstavnici
 stranaka koje imaju mjesto u Odboru ministara.
 2. Za svaku državu koja joj pristupi u skladu s prethodnim stavkom 1., Konvencija
 stupa na snagu prvoga dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca
 od dana polaganja isprave o pristupu kod glavnog tajnika Vijeća Europe.
 Članak 25. – Teritorijalna primjena
 1. Svaka država ili Europska zajednica može u trenutku potpisivanja ili polaganja
 isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupu navesti prostor ili prostore
 na koje se primjenjuje ova Konvencija.
 2. Svaka stranka može, bilo kada, izjavom upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe,
 proširiti područje primjene ove Konvencije na bilo koji drugi prostor naveden u
 izjavi. Na tom prostoru Konvencija stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi
 nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kad glavni tajnik zaprimi izjavu.
 3. Svaka izjava podnesena u skladu s dva prethodna stavka može se, za svaki prostor
 naveden u takvoj izjavi, povući izjavom upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe.
 Povlačenje stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od
 tri mjeseca od dana kad glavni tajnik zaprimi takvu izjavu.
 Članak 26. – Učinci Konvencije
 1. Ovom se Konvencijom dopunjuju mjerodavni multilateralni ili bilateralni ugovori ili
 sporazumi između stranaka, uključujući odredbe sljedećih ugovora Vijeća Europe:
 – Europska konvencija o izručenju, otvorena za potpisivanje u Parizu 13.
 prosinca 1957. (ETS br. 24);
 – Europska konvencija o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima,
 otvorena za potpisivanje u Strasbourgu 20. travnja 1959. (ETS br. 30);
 HR 11 HR
 ---pagebreak--- – Europska konvencija o suzbijanju terorizma, otvorena za potpisivanje u
 Strasbourgu 27. siječnja 1977. (ETS br. 90);
 – Dodatni protokol uz Europsku konvenciju o uzajamnoj pravnoj pomoći u
 kaznenim stvarima, otvoren za potpisivanje u Strasbourgu 17. ožujka 1978.
 (ETS br. 99);
 – Drugi dodatni protokol uz Europsku konvenciju o uzajamnoj pravnoj
 pomoći u kaznenim stvarima, otvoren za potpisivanje u Strasbourgu 8.
 studenog 2001. (ETS br. 182);
 – Protokol o izmjeni Europske konvencije o suzbijanju terorizma , otvoren za
 potpisivanje u Strasbourgu 15. svibnja 2003. (ETS br. 190).
 2. Ako su dvije ili više stranaka već sklopile sporazum ili ugovor o pitanjima koja su
 obuhvaćena ovom Konvencijom ili su na drugi način uspostavile odnose u vezi s tim
 pitanjima, ili će to ubuduće činiti, imaju pravo primjenjivati i taj sporazum ili ugovor
 ili uređivati te odnose u skladu s njim. Međutim, ako su odnosi koje su stranke
 uspostavile u pogledu pitanja koja su obuhvaćena ovom Konvencijom drukčiji nego
 što je u njoj predviđeno, oni moraju biti usklađeni s ciljevima i načelima Konvencije.
 3. Stranke koje su članice Europske unije u svojim međusobnim odnosima primjenjuju
 pravila Zajednice i Europske unije u mjeri u kojoj postoje pravila Zajednice ili
 Europske unije koja uređuju predmet o kojemu je riječ te su primjenjiva na određeni
 slučaj, ne dovodeći u pitanje cilj i svrhu ove Konvencije niti njezinu punu primjenu u
 drugim strankama.
 4. Nijedna odredba ove Konvencije ne utječe na ostala prava, obveze i odgovornosti
 stranaka i pojedinaca u okviru međunarodnog prava, uključujući međunarodno
 humanitarno pravo.
 5. Aktivnosti oružanih snaga tijekom oružanog sukoba, kako se ti pojmovi tumače
 prema međunarodnom humanitarnom pravu, koje podliježu tom pravu, nisu uređene
 ovom Konvencijom, ni aktivnosti vojnih snaga stranke u izvršavanju svojih
 službenih dužnosti, u mjeri u kojoj one podliježu drugim pravilima međunarodnog
 prava, nisu uređene ovom Konvencijom.
 Članak 27. – Izmjene Konvencije
 1. Izmjene ove Konvencije može predložiti bilo koja stranka, Odbor ministara Vijeća
 Europe ili savjetovanje stranaka.
 2. Glavni tajnik Vijeća Europe o svakom prijedlogu izmjene obavješćuje stranke.
 3. Nadalje, svaka izmjena koju predlaže stranka ili Odbor ministara dostavlja se
 savjetovanju stranaka, koje Odboru ministara podnosi svoje mišljenje o predloženim
 izmjenama.
 4. Odbor ministara razmatra predložene izmjene i mišljenja koja je dostavilo
 savjetovanje stranaka te može odobriti izmjenu.
 5. Tekst svake izmjene koju odobri Odbor ministara u skladu sa stavkom 4. prosljeđuje
 se strankama na prihvaćanje.
 6. Svaka izmjena odobrena u skladu sa stavkom 4. stupa na snagu trideseti dan nakon
 što su sve stranke obavijestile glavnog tajnika o svojem prihvaćanju te izmjene.
 HR 12 HR
 ---pagebreak--- Članak 28. – Revizija Dodatka
 1. Svaka stranka ili Odbor ministara može predložiti izmjene radi ažuriranja popisa
 ugovora u Dodatku. Ti prijedlozi izmjena odnose se samo na univerzalne ugovore
 sklopljene unutar sustava Ujedinjenih naroda koji se posebno odnose na
 međunarodni terorizam te su stupili na snagu. Glavni tajnik Vijeća Europe o svakom
 prijedlogu izmjene obavješćuje stranke.
 2. Nakon savjetovanja s trećim stranama Odbor ministara može donijeti predloženu
 izmjenu većinom, kako je utvrđena u članku 20. točki (d) Statuta Vijeća Europe.
 Izmjena stupa na snagu nakon isteka razdoblja od jedne godine nakon datuma kad je
 proslijeđena strankama. Tijekom tog razdoblja svaka stranka može obavijestiti
 glavnog tajnika Vijeća Europe o prigovorima na stupanje na snagu izmjene u
 pogledu te stranke.
 3. Ako trećina stranaka obavijesti glavnog tajnika Vijeća Europe o prigovoru na
 stupanje na snagu izmjene, izmjena ne stupa na snagu.
 4. Ako manje od trećine stranaka obavijesti o prigovoru, izmjena stupa na snagu za one
 stranke koje nisu obavijestile o primjedbi.
 5. Kad izmjena stupi na snagu u skladu sa stavkom 2., a stranka je obavijestila o
 prigovoru na nju, ta izmjena stupa na snagu za predmetnu stranku prvog dana
 mjeseca nakon datuma obavijesti upućene glavnom tajniku Vijeća Europe o njezinu
 prihvaćanju.
 Članak 29. – Rješavanje sporova
 U slučaju spora među strankama o tumačenju ili primjeni ove Konvencije, one će potražiti
 rješenje spora putem pregovora ili na bilo koji drugi miroljubivi način po svom izboru,
 uključujući podnošenje spora arbitražnom sudu čije su odluke obvezujuće za stranke u sporu,
 ili Međunarodnom sudu, kako se uključene stranke dogovore.
 Članak 30. – Savjetovanje stranaka
 1. Stranke se povremeno savjetuju u cilju:
 (a) davanja prijedloga za olakšavanje ili poboljšanje učinkovite uporabe i
 provedbe ove Konvencije, uključujući utvrđivanje svih problema i učinaka
 bilo koje izjave u okviru ove Konvencije;
 (b) oblikovanja svojeg mišljenja o usklađenosti odbijanja izručenja navedenog u
 skladu s člankom 20. stavkom 8.;
 (c) donošenja prijedloga izmjena ove Konvencije u skladu s člankom 27.;
 (d) oblikovanja svojeg mišljenja o svakom prijedlogu izmjene ove Konvencije
 navedenog u skladu s člankom 27. stavkom 3.;
 (e) izražavanja mišljenja o bilo kojem pitanju koje se odnosi na primjenu ove
 Konvencije i olakšavanja razmjene informacija o relevantnom pravnom,
 političkom ili tehnološkom razvoju.
 2. Savjetovanje stranaka saziva glavni tajnik Vijeća Europe kad god to smatra
 potrebnim te u svakom slučaju kad većina stranaka ili Odbor ministara zatraži njegov
 saziv.
 HR 13 HR
 ---pagebreak--- 3. Glavno tajništvo Vijeća Europe pomaže strankama u izvršavanju njihovih dužnosti u
 skladu s ovim člankom.
 Članak 31. – Istupanje
 1. Svaka stranka može u svakom trenutku istupiti iz ove Konvencije obaviješću
 upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe.
 2. Takvo istupanje stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka
 razdoblja od tri mjeseca od dana kad je glavni tajnik zaprimio navedenu obavijest.
 Članak 32. – Obavješćivanje
 Glavni tajnik Vijeća Europe obavješćuje države članice Vijeća Europe, Europsku zajednicu,
 države nečlanice koje su sudjelovale u izradi ove Konvencije te svaku državu koja je
 pristupila ili je pozvana na pristupanje ovoj Konvenciji o:
 (a) svakom potpisivanju;
 (b) polaganju svake isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupanju;
 (c) datumima stupanja na snagu ove Konvencije u skladu s člankom 23.;
 (d) svakoj izjavi podnesenoj u skladu s člankom 1. stavkom 2., člankom 22.
 stavkom 4. i člankom 25.;
 (e) svakom drugom zakonu, obavijesti ili priopćenju koji se odnose na ovu
 Konvenciju.
 U potvrdu toga, u nastavku potpisani, propisno ovlašteni u tu svrhu, potpisali su ovu
 Konvenciju.
 Sastavljeno u Varšavi, 16. svibnja 2005. na engleskom i francuskom jeziku, pri čemu su oba
 teksta jednako vjerodostojna, u jednom primjerku, koji se pohranjuje u arhivu Vijeća Europe.
 Glavni tajnik Vijeća Europe dužan je dostaviti ovjerene preslike svakoj državi članici Vijeća
 Europe, Europskoj zajednici, državama nečlanicama koje su sudjelovale u izradi ove
 Konvencije i svakoj državi pozvanoj da joj pristupi.
 Dodatak
 1. Konvencija o suzbijanju nezakonite otmice zrakoplova, potpisana u Haagu
 16. prosinca 1970.;
 2. Konvencija o suzbijanju nezakonitih postupaka protiv sigurnosti civilnog
 zrakoplovstva, sklopljena u Montrealu 23. rujna 1971.;
 3. Konvencija o sprečavanju i kažnjavanju kaznenih djela protiv međunarodno
 zaštićenih osoba, uključujući diplomate, donesena u New Yorku 14. prosinca 1973.;
 4. Međunarodna konvencija protiv uzimanja talaca, donesena u New Yorku
 17. prosinca 1979.;
 5. Konvencija o fizičkoj zaštiti nuklearnog materijala, donesena 3. ožujka 1980. u
 Beču;
 HR 14 HR
 ---pagebreak--- 6. Protokol o suzbijanju nezakonitih djela nasilja u zračnim lukama koje služe
 međunarodnom civilnom zrakoplovstvu, sastavljen u Montrealu 24. veljače 1988.;
 7. Konvencija o suzbijanju nezakonitih postupaka protiv sigurnosti pomorske plovidbe,
 sastavljena u Rimu 10. ožujka 1988.;
 8. Protokol o suzbijanju nezakonitih postupaka protiv sigurnosti nepokretnih platforma
 smještenih iznad epikontinentalnog pojasa, sastavljen u Rimu 10. ožujka 1988.;
 9. Međunarodna konvencija o suzbijanju terorističkih napada eksplozivnim napravama,
 donesena u New Yorku 15. prosinca 1997.;
 10. Međunarodna konvencija o suzbijanju financiranja terorizma, donesena u New
 Yorku 9. prosinca 1999.;
 11. Međunarodna konvencija o suzbijanju djela nuklearnog terorizma, donesena u New
 Yorku 13. travnja 2005. godine1.
 1
 Izmjenu Dodatka donijeli su zamjenici ministara na svojoj 1034. sjednici (11. rujna 2008., točka 10.1.),
 a stupila je na snagu 13. rujna 2009. u skladu s člankom 28. Konvencije.
 HR 15 HR


type: wikipedia

text:
Dilara Baştar (* 1988 in Istanbul, Republik Türkei) ist eine türkische Opernsängerin in der Stimmlage Mezzosopran, Alt und Sopran.
 Leben
 Im Jahre 2002 hat Dilara Baştar ihr Musikstudium, unter anderem Klarinette, am Konservatorium der staatlichen Universität Istanbul in ihrer Geburtsstadt begonnen. Sie wechselte 2006 zum Studiengang Gesang ebenfalls in der Metropole Istanbul, an die staatliche Mimar Sinan Universität der Schönen Künste.
 Die Mezzosopranistin gewann im Juni 2012 die 14. Ausgabe des Siemens Opernwettbewerbs in der Türkei. Im Rahmen des ersten Preises hat sie ein Stipendium zum Opernstudio vom Badischen Staatstheater Karlsruhe in Karlsruhe erhalten. Sie führte daher ihr Gesangsstudium an der Hochschule für Musik Karlsruhe weiter, außerdem war sie bei der Einweihung des Wolfgang-Rihm-Forums zu erleben, und schloss 2014 es erfolgreich ab. Zur Spielzeit 2014/15 wurde sie ein fester Bestandteil des Opernensembles des Badischen Staatstheater Karlsruhe.
 Baştar nahm im Juni 2015 als Opernsängerin an der multimedialen Eröffnungsshow der Feierlichkeiten zum 300. Stadtgeburtstag der Stadt Karlsruhe teil. In dieser Eröffnungsshow stellte sie die Markgräfin von Baden Karoline Luise dar.
 Im April 2016 wurde sie zu den drei Nominierten in der Kategorie beste Operndarstellerin des Jahres bei den Donizetti Klassische Musik Preisverleihungen in der Türkei ernannt. Aufgrund ihrer Leistung und Etablierung im Opernensembles des Badischen Staatstheater Karlsruhe überzeugte Baştar dort mit ihren übernommenen wichtigen Mezzosopran-Parts unterschiedlichster Rollen und mit ihrer künstlerischen Darstellung in jeder Spielzeit.
 Im Februar 2017 trat Baştar als Opernsängerin bei den 40. Händel-Festspielen Karlsruhe in der Neuinszenierung des Dramas Semele in der Rolle „Ino“ auf.
 Seit Oktober 2017 verhalf Baştar mit ihrer künstlerischen Darbietung als Opernsängerin bei der Oper von Wagners Götterdämmerung in der Rolle „Wellgunde“ mit, welches im Staatstheater Karlsruhe aufgeführt wurde, wofür der verantwortliche Opern-Regisseur Tobias Kratzer im November 2018 den 13. deutschen Theaterpreis Der Faust (2018) in der Kategorie „Beste Regie im Musiktheater“ erhielt. Aufgrund der seltenen konzeptuellen Stimmigkeit und Genauigkeit der schweren Oper von Richard Wagner.
 Anfang 2019 trat sie überzeugend mit Brillanz in der Weidener Max-Reger-Halle im „Großen Neujahrskonzert“ auf und bot unter anderem das „Barkarole“-Lied dar.
 Auftritte (Rollen)
 Weitere Auftritte
 Ehrungen und Nominierungen
 2017/18
 Goldener Fächer der Kunst und Theatergemeinde Karlsruhe e. V. (13. Ausgabe) in der Bundesrepublik Deutschland – Nominierung als beste Künstlerin des Jahres
 2016
 Donizetti Klassische Musik Preisverleihung (6. Ausgabe) in der Republik Türkei – Nominierung als beste Operndarstellerin des Jahres
 2012
 Siemens Opernwettbewerb (14. Ausgabe) in der Republik Türkei – 1. Preis
 Internationalen Ferruccio Tagliavini Gesangswettbewerbs (18. Ausgabe) in Graz, Republik Österreich
 3. Preis (2. Sektion – Stimmen in Ausbildung)
 2011
 Internationalen Musikwettbewerb in Burgas, Republik Bulgarien
 1. Preis – Musik von Deutschland und Österreich
 Beste Mozart-Interpretation
 Hristina Anghelakova-Sonderpreis
 Kritik
 Rolle in Hoffmanns Erzählungen als Niklaus / Muse
 Rolle in Anna Bolena als Smeton
 Rolle in Schwanda, der Dudelsackpfeifer als Königin
 Rolle in La clemenza di Tito als Sesto
 Rolle in Semele als Ino (Schwester)
 Rolle in La voix humaine als die Frau („Sie“)
 Rolle in I Capuleti e i Montecchi als Romeo (Anführer der Montecchi – Hosenrolle)
 Rolle in Gegen die Wand als Sibel
 Rolle in Fantasio als Fantasio (Student)
 Rolle in Doctor Atomic als Pasqualita (Kindermädchen)
 Rolle in Le nozze di Figaro als Cherubino (Page des Grafen)
 Auftritt-Videos (Auswahl)
 Badischen Staatstheater Karlsruhe (2012–2020)
 Internationalen Musikwettbewerb in Burgas (Republik Bulgarien) – 2011
 Weblinks
 Dilara Baştar im Oper-Ensemble des Badischen Staatstheater Karlsruhe
 Dilara Baştar (Interview) im Projekt „300 Jahre – 300 Köpfe“ zum 300. Stadtgeburtstag der Stadt Karlsruhe
 Dilara Baştar als Schauspielerin im Stadttheater Gießen
 Dilara Baştar als Opernsängerin im Theater Altenburg-Gera
 Einzelnachweise
 Opernsänger
 Mezzosopran
 Person (Universität Istanbul)
 Darstellender Künstler (Türkei)
 Musiker (Türkei)
 Darstellender Künstler (Karlsruhe)
 Musiker (Karlsruhe)
 Türke
 Geboren 1988
 Frau


text:
Spectre (Regreso A Moira en version originale) est un téléfilm thriller-horreur espagnol réalisé par Mateo Gil, diffusé en 2006.
 Synopsis
 Tomás (Jordi Dauder) un homme en deuil après que sa femme s'est suicidée, retourne dans son village natal en Espagne. À peine arrivé, les souvenirs de sa jeunesse affluent, où il se rappelle ses amis, Carlos (David Arnaiz) et Vincent (Adrián Marín), et sa mère fanatique religieuse. Il se souvient notamment du jours où un de ses amis commence à décrire la femme qui vient d'emménager en ville, Moira (Natalia Millán).
 Moira est une femme de sa génération. Libérée et célibataire, elle a emménagé dans une maison à la périphérie de la ville. À cause de sa solitude et de son célibat, les fanatiques religieux de la ville, la mère de Tomás notamment, commencent à lancer des rumeurs selon lesquelles Moira est une sorcière et une putain.
 Un des amis de Tomás décide que ce serait une bonne idée de se glisser près de la maison et d'essayer de voir la jeune femme. Ils vont jusqu'à la maison et essayent de jeter un coup d'œil par les fenêtres. Lorsque Tomás trébuche et se cogne la tête, ses amis, apeurés, le laissent là. Moira sort de la maison et le ramène à l'intérieur pour le soigner.
 Après avoir fait la connaissance de la jeune femme, Tomás tombe amoureux d'elle et n'hésite pas à utiliser ses poings pour défendre l'honneur de sa belle. Son obsession commence à menacer ses relations avec ses amis et sa famille, qui se mettent à croire que Moira l'a ensorcelé...
 Fiche technique
 Titre français : Spectre
 Titre original : Regreso A Moira
 Réalisation : Mateo Gil
 Production : Álvaro Augustín
 Musique : Zacarías M. de la Riva
 Photographie : Josu Inchaustegui
 Effets spéciaux : Tomás Gómez
 Monteur : Carlos Agulló
 Pays d'origine :
 Tournage :
 Langues : anglais, français, espagnol
 Société de production et de distribution : Filmax
 Genre : thriller-horreur
 Durée : 71 min
 Dates de sortie :
 : (sorti au cinéma et en DVD)
 : 2007 (uniquement sorti en DVD)
 : 2007 (uniquement sorti en DVD)
 Film interdit aux moins de 12 ans.
 Distribution
 Jordi Dauder : Tomás
 Juan José Ballesta : Tomás jeune
 Natalia Millán : Moira
 Victoria Mora : Carmen
 José Ángel Egido : Carlos
 David Arnaiz : Carlos jeune
 Miguel Rellán : Vincente
 Adrián Marín : Vincente jeune
 Tournage
 Ce téléfilm fait partie de la gamme de films d'horreur en Espagne, Scary Stories (Films qui vous tiennent éveillés).
 Voir aussi
 La Chambre du fils (La Habitación del niño) de Álex de la Iglesia
 À louer (Para entrar a Vivir) de Jaume Balagueró
 Conte de Noël (Cuento de navidad) de Paco Plaza
 Un vrai ami (Adivina quién soy) de Enrique Urbizu
 La Faute (La Culpa) de Narciso Ibanez Serrador
 Liens externes
 Téléfilm espagnol des années 2000
 Téléfilm diffusé en 2006


text:
Eesti Vasakpartei (EVP) oli erakond, mis on olnud läbi aegade sotsialistliku ideoloogia kandja Eestis, Eestimaa Kommunistliku Partei järeltulija. EVP sai oma nime 18. detsembril 2004 ESDTP XIII kongressil Tallinnas.
 Eesti Vasakpartei pidas vajalikuks suurendada riigi reguleerivat osa majanduses.
 2004. a. seisuga oli Vasakparteil umbes 1100 liiget üle Eesti, kõige rohkem oli liikmeid Tallinnas. Liikmetest 10% oli alla 35-aastased. ESDTP oli viimati Riigikogus esindatud Tiit Toomsalu ja Endel Paabu poolt aastatel 1999–2003. Nad osutusid valituks Eestimaa Ühendatud Rahvapartei nimekirjas.
 Kronoloogia
 6. juunil 1991 registreeriti iseseisev Eestimaa Kommunistlik Partei (EKP) Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumis.
 28. novembril 1992 muudeti nimi Eesti Demokraatlikuks Tööparteiks [nimetav: Eesti Demokraatlik Tööpartei] (EDTP).
 Juulis 1995 sai EDTP Euroopa vasakparteide organisatsiooni NELF (Uus Euroopa Vasakfoorum) liikmeks.
 Jaanuaris 1998 muudeti nimi Eesti Sotsiaaldemokraatlikuks Tööparteiks [nimetav: Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööpartei] (ESDTP).
 9. mail 2004 sai ESDTP-st Euroopa Vasakpartei asutajaliige.
 18. detsembril 2004 muudeti nimi Eesti Vasakparteiks.
 28. juunil 2008 ühinesid Eesti Vasakpartei ja Konstitutsioonierakond Eestimaa Ühendatud Vasakparteiks.
 Eesti Vasakpartei esimehed
 Vaino Väljas (1992–1995)
 Hillar Eller (1995–1996)
 Tiit Toomsalu (1996–2004)
 Sirje Kingsepp (2004–2007)
 Vaata ka
 Helmi Kurba
 Välislingid
 Eesti Vasakpartei koduleht (Internet Archive)
 Euroopa Vasakpartei koduleht
 Euroopa Parlamendi vasakrohelise fraktsiooni GUE/NGL koduleht
 Vasakpartei
 Sotsialistlikud parteid


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 4.8.2007
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 183/11
 Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. junija 2007 (predlog za sprejetje predhodne odločbe Obvodní soud pro Prahu 3 – Češka republika) – Telefónica O2 Czech Republic a. s., nekdanji Český Telecom a. s. proti Czech On Line a. s.
 (Zadeva C-64/06) (1)
 (Elektronske komunikacije - Omrežja in storitve - Skupni regulativni okvir - Družba s prevladujočim položajem - Obveznost medomrežnega povezovanja z drugimi obratovalci - Prehodne določbe - Direktiva 97/33)
 (2007/C 183/18)
 Jezik postopka: češčina
 Predložitveno sodišče
 Obvodní soud pro Prahu 3
 Stranki v postopku v glavni stvari
 Tožeča stranka: Telefónica O2 Czech Republic a. s., nekdanji Český Telecom a. s.
 Tožena stranka: Czech On Line a. s.
 Predmet
 Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Obvodní Soud pro Prahu 3 (Češka republika) – Razlaga določb Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/19/ES z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108, str. 7) in Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33) – Obveznost, ki jo je v okviru upravnega postopka naložil nacionalni organ, da podjetje s pomembnim (prevladujočim) vplivom na trgu telekomunikacij sklene pogodbo o medomrežnem povezovanju z drugim obratovalcem, ki je bil pretežno opravljen pred pristopom Češke republike k EU, brez predhodno izvedene analize trga.
 Izrek
 Na podlagi prehodnih določb Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/19/ES z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (direktiva „o dostopu“) in Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve („okvirna“ direktiva) je Český telekomunikační úřad lahko po 1. maju 2004 preučil obveznost družbe za telekomunikacije s pomembnim vplivom na trgu, v smislu Direktive 97/33/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 1997 o medomrežnem povezovanju v telekomunikacijah glede zagotavljanja univerzalne storitve in medobratovalnosti z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP), kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 98/61/ES z dne 24. septembra 1998, da sklene pogodbo o medomrežnem povezovanju z drugim obratovalcem, v smislu Direktive 97/33/ES, kot je bila spremenjena.
 (1) UL C 121, 20.5.2006.


type: contracts

text:
 17.10.2009
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 273/15
 DECIZIA NR. 1/2009 A COMITETULUI PENTRU TRANSPORTURI TERESTRE COMUNITATE/ELVEȚIA
 din 16 iunie 2009
 de modificare a anexei 1 la Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul rutier și feroviar de mărfuri și călători
 (2009/763/CE)
 COMITETUL,
 având în vedere Acordul dintre Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul feroviar și rutier de mărfuri și călători, în special articolul 52 alineatul (4),
 întrucât:
 (1)
 Articolul 52 alineatul (4) prima liniuță din acord atribuie comitetului mixt sarcina de a adopta decizii de revizuire a anexei 1.
 (2)
 Anexa 1 a fost modificată ultima dată prin Decizia nr. 2/2007 a Comitetului mixt din 22 iunie 2007.
 (3)
 De la ultima modificare adusă anexei 1 la acord s-au adoptat noi acte juridice comunitare în domeniile care fac obiectul acordului. Prin urmare, textul anexei 1 trebuie reformulat pentru a ține cont de evoluția legislației comunitare în domeniu,
 DECIDE:
 Articolul 1
 Anexa 1 la acord se abrogă și se înlocuiește cu textul din anexa la prezenta decizie.
 Articolul 2
 Prezenta decizie intră în vigoare la 1 septembrie 2009.
 Adoptată la Bruxelles, 16 iunie 2009.
 Pentru Confederația Elvețiană
 Șeful delegației elvețiene
 Max FRIEDLI
 Pentru Comunitatea Europeană
 Președintele
 Enrico GRILLO PASQUARELLI
 ANEXĂ
 „ANEXA 1
 DISPOZIȚII APLICABLE
 În conformitate cu articolul 52 alineatul (6) din prezentul acord, Elveția aplică dispoziții legale echivalente următoarelor dispoziții:
 Legislație comunitară în domeniu
 SECȚIUNEA 1 — ACCES LA PROFESIE
 —
 Directiva 96/26/CE a Consiliului din 29 aprilie 1996 privind accesul la ocupația de operator de transport rutier de marfă și operator de transport rutier de călători și recunoașterea reciprocă a diplomelor, certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare, pentru a facilita acestor operatori de transport dreptul la libera stabilire pentru operațiuni de transport național și internațional (JO L 124, 23.5.1996, p. 1), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 98/76/CE din 1 octombrie 1998 (JO L 277, 14.10.1998, p. 17).
 SECȚIUNEA 2 — NORME SOCIALE
 —
 Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier (JO L 370, 31.12.1985, p. 8), astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 1360/2002 al Comisiei din 13 iunie 2002 (JO L 207, 5.8.2002, p. 1).
 —
 Regulamentul (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 de armonizare a anumitor dispoziții din domeniul social privind transportul rutier (JO L 370, 31.12.1985, p. 1) sau norme echivalente stabilite de acordul AETR, inclusiv amendamentele la acesta.
 —
 Regulamentul (CE) nr. 484/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 1 martie 2002 de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 881/92 și (CEE) nr. 3118/93 ale Consiliului în vederea instituirii unui atestat de conducător auto (JO L 76, 19.3.2002, p. 1).
 În sensul prezentului acord:
 (a)
 Se aplică numai articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 484/2002;
 (b)
 Comunitatea Europeană și Confederația Elvețiană acordă derogări de la obligația de a deține un atestat de conducător auto tuturor cetățenilor Confederației Elvețiene, cetățenilor statelor membre ale Comunității Europene și cetățenilor statelor membre ale Spațiului Economic European;
 (c)
 Confederația Elvețiană nu poate acorda derogări de la obligația de a deține un atestat de conducător auto altor cetățeni decât cei menționați la litera (b) fără consultare și aprobare prealabilă din partea Comunității Europene.
 —
 Directiva 2006/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006 privind condițiile minime pentru punerea în aplicare a Regulamentelor (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85 ale Consiliului privind legislația socială referitoare la activitățile de transport rutier și de abrogare a Directivei 88/599/CEE a Consiliului (JO L 102, 11.4.2006, p. 35).
 —
 Directiva 2003/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 iulie 2003 privind calificarea inițială și formarea periodică a conducătorilor auto ai anumitor vehicule rutiere destinate transportului de mărfuri sau de pasageri, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului și a Directivei 91/439/CEE a Consiliului și de abrogare a Directivei 76/914/CEE a Consiliului (JO L 226, 10.9.2003, p. 4).
 SECȚIUNEA 3 — NORME TEHNICE
 Autovehicule
 —
 Regulamentul (CE) nr. 2411/98 al Consiliului din 3 noiembrie 1998 privind recunoașterea în cadrul traficului intracomunitar a semnului distinctiv al statului membru în care sunt înmatriculate autovehiculele și remorcile acestora (JO L 299, 10.11.1998, p. 1).
 —
 Directiva 91/542/CEE a Consiliului din 1 octombrie 1991 de modificare a Directivei 88/77/CEE privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la măsurile care trebuie luate împotriva emisiilor de gaze poluante provenite de la motoarele diesel utilizate la vehicule (JO L 295, 25.10.1991, p. 1).
 —
 Directiva 92/6/CEE a Consiliului din 10 februarie 1992 privind instalarea și utilizarea dispozitivelor limitatoare de viteză pentru anumite categorii de vehicule din cadrul Comunității (JO L 57, 23.2.1992, p. 27), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2002/85/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 noiembrie 2002 (JO L 327, 4.12.2002, p. 8).
 —
 Directiva 92/24/CEE a Consiliului din 31 martie 1992 privind dispozitivele limitatoare de viteză sau sistemele similare de limitare a vitezei montate pe diferite categorii de autovehicule (JO L 129, 14.5.1992, p. 154).
 —
 Directiva 92/97/CEE a Consiliului din 10 noiembrie 1992 de modificare a Directivei 70/157/CEE privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la nivelul sonor admis și la sistemul de evacuare al autovehiculelor (JO L 371, 19.12.1992, p. 1).
 —
 Directiva 96/53/CE a Consiliului din 25 iulie 1996 de stabilire, pentru anumite vehicule rutiere care circulă în interiorul Comunității, a dimensiunilor maxime autorizate în traficul național și internațional și a greutății maxime autorizate în traficul internațional (JO L 235, 17.9.1996, p. 59), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2002/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 februarie 2002 (JO L 67, 9.3.2002, p. 47).
 —
 Directiva 96/96/CE a Consiliului din 20 decembrie 1996 de apropiere a legislațiilor statelor membre referitoare la inspecția tehnică auto pentru autovehicule și remorcile acestora (JO L 46, 17.2.1997, p. 1), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2003/27/CE a Comisiei din 3 aprilie 2003 (JO L 90, 8.4.2003, p. 41).
 —
 Directiva 2000/30/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iunie 2000 privind controlul tehnic rutier al vehiculelor utilitare care circulă în Comunitate (JO L 203, 10.8.2000, p. 1).
 —
 Directiva 2003/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 aprilie 2003 de modificare a Directivei 91/671/CEE a Consiliului privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la utilizarea obligatorie a centurilor de siguranță în vehiculele cu masa de sub 3,5 tone (JO L 115, 9.5.2003, p. 63).
 —
 Directiva 2003/26/CE a Comisiei din 3 aprilie 2003 de adaptare la progresul tehnic a Directivei 2000/30/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind dispozitivele de limitare a vitezei și gazele de evacuare ale vehiculelor utilitare (JO L 90, 8.4.2003, p. 37).
 Transportul rutier de mărfuri periculoase
 —
 Directiva 94/55/CE a Consiliului din 21 noiembrie 1994 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind transportul rutier de mărfuri periculoase (JO L 319, 12.12.1994, p. 7), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2006/89/CE a Comisiei din 3 noiembrie 2006 (JO L 305, 4.11.2006, p. 4).
 —
 Directiva 95/50/CE a Consiliului din 6 octombrie 1995 privind procedurile unitare de control în transportul rutier de mărfuri periculoase (JO L 249, 17.10.1995, p. 35), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2008/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 iunie 2008 (JO L 162, 21.6.2008, p. 11).
 Transportul feroviar de mărfuri periculoase
 —
 Directiva 96/49/CE a Consiliului din 23 iulie 1996 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind transportul feroviar de mărfuri periculoase (JO L 235, 17.9.1996, p. 25), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Directiva 2006/90/CE a Comisiei din 3 noiembrie 2006 (JO L 305, 4.11.2006, p. 6).
 Consilieri pe probleme de siguranță
 —
 Directiva 96/35/CE a Consiliului din 3 iunie 1996 privind desemnarea și calificarea profesională a consilierilor pe probleme de siguranță a transportului rutier, feroviar și naval de mărfuri periculoase (JO L 145, 19.6.1996, p. 10).
 —
 Directiva 2000/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2000 privind exigențele minime aplicabile examinării consilierilor de siguranță pentru transportul rutier, feroviar și pe căile navigabile al mărfurilor periculoase (JO L 118, 19.5.2000, p. 41).
 SECȚIUNEA 4 — DREPTURI DE ACCES ȘI TRANZIT FEROVIAR
 —
 Directiva 95/18/CE a Consiliului din 19 iunie 1995 privind acordarea de licențe întreprinderilor feroviare (JO L 143, 27.6.1995, p. 70).
 —
 Directiva 95/19/CE a Consiliului din 19 iunie 1995 privind alocarea capacităților de infrastructură feroviară și perceperea de taxe pentru utilizarea infrastructurii (JO L 143, 27.6.1995, p. 75).
 —
 Directiva 91/440/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991 privind dezvoltarea căilor ferate comunitare (JO L 237, 24.8.1991, p. 25).
 SECȚIUNEA 5 — ALTE DOMENII
 —
 Directiva 92/82/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea ratelor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, 31.10.1992, p. 19).”


text:
 6.6.2018
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 140/107
 DECYZJA NR 1/2018 PODKOMITETU DS. CEŁ UE–GRUZJA
 z dnia 20 marca 2018 r.
 w sprawie zastąpienia Protokołu I do Układu o stowarzyszeniu między Unią Europejską i Europejską Wspólnotą Energii Atomowej oraz ich państwami członkowskimi, z jednej strony, a Gruzją, z drugiej strony, dotyczącego definicji pojęcia „produkty pochodzące” oraz metod współpracy administracyjnej [2018/836]
 PODKOMITET DS. CEŁ UE–GRUZJA,
 uwzględniając Układ o stowarzyszeniu między Unią Europejską i Europejską Wspólnotą Energii Atomowej oraz ich państwami członkowskimi, z jednej strony, a Gruzją, z drugiej strony (1), w szczególności jego art. 23 ust. 2,
 uwzględniając Protokół I do Układu o stowarzyszeniu między Unią Europejską i Europejską Wspólnotą Energii Atomowej oraz ich państwami członkowskimi, z jednej strony, a Gruzją, z drugiej strony, dotyczący definicji pojęcia „produkty pochodzące” oraz metod współpracy administracyjnej,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 W art. 23 ust. 2 Układu o stowarzyszeniu między Unią Europejską i Europejską Wspólnotą Energii Atomowej oraz ich państwami członkowskimi, z jednej strony, a Gruzją, z drugiej strony („Układ”), znajduje się odwołanie do Protokołu I do Układu („Protokół I”) w odniesieniu do reguł pochodzenia.
 (2)
 Układ wszedł w życie z dniem 1 lipca 2016 r.
 (3)
 Art. 38 Protokołu I stanowi, że Podkomitet ds. Ceł, o którym mowa w art. 74 ust. 1 Układu, może zdecydować o wprowadzeniu zmian do postanowień Protokołu I.
 (4)
 Regionalna konwencja w sprawie paneurośródziemnomorskich preferencyjnych reguł pochodzenia (2) („Konwencja”) ma na celu zastąpienie protokołów dotyczących reguł pochodzenia obowiązujących obecnie w państwach strefy paneurośródziemnomorskiej jednym aktem prawnym.
 (5)
 Unia podpisała Konwencję w dniu 15 czerwca 2011 r. Decyzją nr 1/2016 (3) Wspólny Komitet ustanowiony na mocy art. 3 ust. 1 Konwencji uznał, że Gruzję należy zaprosić do przystąpienia do Konwencji.
 (6)
 Unia i Gruzja złożyły swoje instrumenty przyjęcia u depozytariusza Konwencji odpowiednio dnia 26 marca 2012 r. i 17 maja 2017 r. W związku z powyższym, zgodnie z art. 10 ust. 3 Konwencji, weszła ona w życie w odniesieniu do Unii i do Gruzji odpowiednio w dniu 1 maja 2012 r. i 1 lipca 2017 r.
 (7)
 Protokół I powinien zatem zostać zastąpiony nowym protokołem odwołującym się do Konwencji,
 PRZYJMUJE NINIEJSZĄ DECYZJĘ:
 Artykuł 1
 Protokół I do Układu o stowarzyszeniu między Unią Europejską i Europejską Wspólnotą Energii Atomowej oraz ich państwami członkowskimi, z jednej strony, a Gruzją, z drugiej strony, dotyczący definicji pojęcia „produkty pochodzące” oraz metod współpracy administracyjnej zastępuje się tekstem znajdującym się w załączniku do niniejszej decyzji.
 Artykuł 2
 Niniejsza decyzja wchodzi w życie z dniem jej przyjęcia.
 Niniejszą decyzję stosuje się od dnia 1 czerwca.
 Sporządzono w Brukseli dnia 20 marca 2018 r.
 W imieniu Podkomitetu ds. Ceł
 Przewodniczący
 S. URIDIA
 Sekretarze
 D. WENCEL
 M. KHVEDELIDZE
 (1) Dz.U. L 261 z 30.8.2014, s. 4.
 (2) Dz.U. L 54 z 26.2.2013, s. 4.
 (3) Decyzja nr 1/2016 Wspólnego Komitetu Regionalnej konwencji w sprawie paneurośródziemnomorskich preferencyjnych reguł pochodzenia z dnia 28 września 2016 r. w sprawie wniosku Gruzji o przystąpienie do Regionalnej konwencji w sprawie paneurośródziemnomorskich preferencyjnych reguł pochodzenia jako Umawiająca się Strona (Dz.U. L 329 z 3.12.2016, s. 118).
 ZAŁĄCZNIK
 „
 PROTOKÓŁ I
 w sprawie definicji pojęcia »produkty pochodzące« oraz metod współpracy administracyjnej
 Artykuł 1
 Obowiązujące reguły pochodzenia
 1. Do celów wdrożenia niniejszego Układu stosuje się dodatek I oraz odpowiednie postanowienia dodatku II do Regionalnej konwencji w sprawie paneurośródziemnomorskich preferencyjnych reguł pochodzenia (1) (»Konwencja«).
 2. Wszystkie odniesienia do »odpowiedniej umowy« zawarte w dodatku I i w odpowiednich postanowieniach dodatku II do Konwencji interpretowane są jako odniesienia do niniejszego Układu.
 Artykuł 2
 Rozstrzyganie sporów
 1. Spory zaistniałe w związku z procedurami weryfikacji określonymi w art. 32 dodatku I do Konwencji, których nie można rozstrzygnąć pomiędzy organami celnymi wnioskującymi o przeprowadzenie weryfikacji a organami celnymi odpowiedzialnymi za przeprowadzenie tej weryfikacji, przekazuje się Podkomitetowi ds. Ceł. Postanowienia dotyczące mechanizmu rozstrzygania sporów określone w rozdziale 14 (Rozstrzyganie sporów) tytułu IV (Handel i zagadnienia związane z handlem) niniejszego Układu nie mają zastosowania.
 2. We wszystkich przypadkach rozstrzyganie sporów pomiędzy importerem a organami celnymi kraju przywozu podlega prawodawstwu tego kraju.
 Artykuł 3
 Zmiany w Protokole
 Podkomitet ds. Ceł może zdecydować o wprowadzeniu zmian do postanowień niniejszego Protokołu.
 Artykuł 4
 Wystąpienie z Konwencji
 1. Jeżeli Unia Europejska lub Gruzja zawiadomi na piśmie depozytariusza Konwencji o zamiarze wystąpienia z Konwencji zgodnie z jej art. 9, Unia i Gruzja niezwłocznie rozpoczną negocjacje w sprawie reguł pochodzenia w celu wdrożenia niniejszego Układu.
 2. Do czasu wejścia w życie takich nowo wynegocjowanych reguł pochodzenia do niniejszego Układu nadal mają zastosowanie reguły pochodzenia zawarte w dodatku I oraz, w stosownych przypadkach, odpowiednie postanowienia dodatku II do Konwencji, mające zastosowanie w momencie wystąpienia. Jednakże począwszy od momentu wystąpienia, reguły pochodzenia zawarte w dodatku I oraz, w stosownych przypadkach, odpowiednie postanowienia dodatku II do Konwencji uznaje się za umożliwiające dwustronną kumulację wyłącznie między Unią a Gruzją.
 Artykuł 5
 Postanowienia przejściowe – kumulacja
 Niezależnie od art. 16 ust. 5 i art. 21 ust. 3 dodatku I do Konwencji, w przypadku gdy kumulacja obejmuje wyłącznie państwa EFTA, Wyspy Owcze, Unię, Turcję, uczestników procesu stabilizacji i stowarzyszenia, Republikę Mołdawii i Gruzję, dowodem pochodzenia może być świadectwo przewozowe EUR.1 lub deklaracja pochodzenia.
 ”
 (1) Dz.U. L 54 z 26.2.2013, s. 4.


text:
C 348/20 FR Journal officiel des Communautés européennes 8.12.2001
 Recours introduit le 17 octobre 2001 contre la Républi- général de transparence, étant donné qu’il permet de ventiler
 que italienne par la Commission des Communautés euro- les critères objectifs d’évaluation des offres en sous-groupes
 péennes avant l’ouverture des enveloppes. Enfin, la Commission estime
 qu’en omettant de lui notifier l’adoption du DPCM no 116/97,
 la République italienne a en outre enfreint l’article 44, paragra-
 (Affaire C-412/01) phe 2, de la directive.
 (1) JO L 209 du 24.7.1992, p. 1.
 (2001/C 348/35)
 La Cour de justice des Communautés européennes a été saisie
 le 17 octobre 2001 d’un recours dirigé contre la République
 italienne et formé par la Commission des Communautés Recours introduit le 17 octobre 2001 contre le royaume
 européennes, représentée par M. Michel Nolin, en qualité d’Espagne par la Commission des Communautés euro-
 d’agent, assisté par Me Massimo Moretto. péennes
 (Affaire C-414/01)
 La partie requérante conclut à ce qu’il plaise à la Cour:
 (2001/C 348/36)
 — constater qu’en indiquant, à l’article 2 du decreto no 116
 du président du conseil des ministres, du 27 février 1997,
 lequel renvoie à l’article 14 du decreto legislativo no 157
 du 17 mars 1995, parmi les critères d’adjudication que les La Cour de justice des Communautés européennes a été saisie
 pouvoirs adjudicateurs peuvent prendre en considération le 17 octobre 2001 d’un recours dirigé contre le royaume
 aux fins de la détermination de l’offre économiquement d’Espagne et formé par la Commission des Communautés
 la plus avantageuse, les critères de sélection énumérés à européennes, représentée par Mme I. Martı́nez del Peral,
 l’article 32 de la directive 92/50/CEE (1) et en indiquant membre de son service juridique, en qualité d’agent, élisant
 parmi les critères d’adjudication, notamment, le certificat domicile à Luxembourg auprès de M. L. Escobar, lui-même
 de capacité et d’«autres éléments éventuellement détermi- membre de son service juridique, Centre Wagner, C 254.
 nés par les pouvoirs adjudicateurs en vue de qualifier
 particulièrement le candidat à l’adjudication par référence
 La partie requérante conclut a ce qu’il plaise à la Cour:
 au service objet de l’appel d’offres», et en prévoyant en
 outre la possibilité de ventiler les critères d’appréciation
 en sous-groupes avant l’ouverture des plis, et en omettant — constater que, en n’adoptant pas les dispositions légales,
 de communiquer à la Commission le texte du DPCM réglementaires et administratives nécessaires pour se
 no 116/97, la République italienne a manqué aux obliga- conformer à la directive 97/7/CE (1) du Parlement euro-
 tions qui lui incombent en vertu de la directive 92/50/CEE péen et du Conseil, du 20 mai 1997, concernant la
 et, notamment, aux articles 23, 32, 36 et 44 de ladite protection des consommateurs en matière de contrats à
 directive; distance, ou, en tout état de cause, en ne communiquant
 pas lesdites dispositions à la Commission, le royaume
 d’Espagne a manqué aux obligations qui lui incombent
 — condamner la République italienne aux dépens. en vertu de l’article 15, paragraphe 1, de cette directive;
 — condamner le royaume d’Espagne aux dépens.
 Moyens et principaux arguments
 Moyens et principaux arguments
 La Commission estime que les dispositions litigieuses du L’article 15, paragraphe 1, de la directive 97/7/CE faisait
 DPCM no 116/97 contreviennent manifestement à la directive obligation au royaume d’Espagne d’adopter les mesures néces-
 92/50, dans la mesure où elles prévoient l’application de saires pour se conformer à cette directive au plus tard le 4 juin
 critères d’appréciation concernant la capacité technique des 2000.
 candidats à l’adjudication même lors de la phase d’évaluation
 de l’offre économiquement la plus avantageuse, confondant
 (1) JO L 144, p. 19.
 ainsi la phase de sélection avec celle de l’adjudication. D’autre
 part, la Commission estime que DPCM en question enfreint
 l’article 36, paragraphe 2, de la directive ainsi que le principe