type: wikipedia

text:
Hydrosfæren består af alt det vand der er på Jorden, uanset fase. Jordens hydrosfære er beregnet til at være ca. 1.360.000.000 km3. Oceanerne udgør 97 % af hydrosfæren, resten udgøres af floder og søer, grundvand, kryosfæren (is), vanddamp i atmosfæren, krystalvand i mineraler og bjergarter samt vandet i de levende organismer.
 Hydrologi
 Studiet af hydrosfæren kaldes hydrologi og hydrosfæren på Jorden er ret godt undersøgt, fordi man kan finde meget velafgrænsede vandområder, som kan følges over flere år uden større besvær. Eksempelvis er mange af de mest kendte fødenet netop beskrevet fra mindre vandhuller. I Danmark er der også en lang tradition for havundersøgelser. I 1921-22 sejlede undersøgelsesskibet Dana til Sargassohavet på jagt efter ålens gydepladser. Ekspeditionen blev ledet af Johannes Schmidt og blev støttet af Carlsbergfondet. Få år senere (i 1928-30) støttede fondet en jordomrejse, hvor Schmidt kortlagde de indo-pacifiske åleracers vandringer. Senest gjorde Anton Bruun med Galathea-ekspeditionen i 1950-52 en af de største danske videnskabelige indsatser nogensinde. Uden brug af bathyscaper og andet moderne udstyr lykkedes det at hjemtage prøver fra dybhavene overalt på kloden.
 Vandets fordeling
 Havenes forsuring
 Siden starten af industrialiseringen har havenes pH, surhedsgrad, ændret sig drastisk. Der er sket en forsuring, der gør det vanskeligere for de havlevende organismer at danne og bevare skaller, exoskeletter og andre hårde dele af calciumcarbonat. Dyr og planter der er berørt af forsuringen er kalkflagellater (nanoplankton), koraller, foraminiferer, pighuder, krebsdyr og bløddyr..
 Den termohaline cirkulation
 Når den varme Golfstrømmen afkøles i det nordlige Atlanterhav falder det afkølede vand til bunds. Denne mekanisme betegnes som Grønlandspumpen og er en drivende kraft i den thermohaline cirkulation.
 Vand på andre himmellegemer
 Andre himmellegemer kan også have hydrosfærer, f.eks. kometer, Merkur, Mars, jupitermånen Europa og saturnmånen Enceladus. Da tilstedeværelsen af vand knyttes sammen mulighed for liv, spejdes der efter vand på exoplaneter i fremmede solsystemers beboelige zone.
 Se også
 Vandets kredsløb, Det store bombardement
 Hav, Saltvand, Vand
 Sø, Dam, Flod, Å, Bæk, Vandløb, Grøft
 Hydrologiske cyklus
 Jorden
 Økologi
 Kilder og eksterne links
 Ustabilt hav kan skabe pludselige klimaændringer. Videnskab.dk
 Hydrologi
 Økologi
 Vand
 Jordsystemet


type: other

text:
„Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje sodnih odločb – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pojem ‚kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka‘“
 V zadevi C‐189/08,
 zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 4. aprila 2008, ki je prispela na Sodišče 8. maja 2008, v postopku
 v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (poročevalec) in J.‐J. Kasel, sodniki,
 sodni tajnik: R. Șereş, administrator,
 na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. aprila 2009,
 – za Zuid-Chemie BV P. Knijp, odvetnik,
 – za Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA M. Polak, odvetnik,
 – za nizozemsko vlado C. Wissels in M. Noort, zastopnici,
 – za Komisijo Evropskih skupnosti A.‐M. Rouchaud‐Joët in P. van Nuffel, zastopnika,
 1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).
 2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Zuid-Chemie BV (v nadaljevanju: Zuid‐Chemie), ki proizvaja gnojila s sedežem v Sasu van Gentu (Nizozemska), in družbo Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA (v nadaljevanju: Philippo’s) s sedežem v Essnu (Belgija), glede kontaminiranega proizvoda, ki se uporablja za proizvodnjo gnojil, ki ga je družba Philippo’s dobavila družbi Zuid‐Chemie.
 3 Člen 2(1) Uredbe št. 44/2001, ki je uvrščen v njeno poglavje II, oddelek 1 z naslovom „Splošne določbe“, določa:
 5 Člen 5 navedene uredbe, ki je uvrščen v poglavje II, oddelek 2 z naslovom „Posebna pristojnost“, določa:
 6 Zuid-Chemie je podjetje za proizvodnjo gnojil, ki je julija 2000 pri podjetju HCI Chemicals Benelux BV (v nadaljevanju: HCI), ki ima sedež v Rotterdamu (Nizozemska), kupila dve količinski enoti proizvoda, imenovanega „micromix“.
 7 Družba HCI, ki sama ni sposobna izdelovati micromixa, je tega naročila pri družbi Philippo’s in ji dobavila vse surovine, potrebne za izdelavo tega proizvoda, razen ene. Družba Philippo’s je po posvetovanju z družbo HCI to manjkajočo surovino, in sicer cinkov sulfat, kupila pri družbi G. J. de Poorter, ki posluje pod imenom Poortershaven v Rotterdamu.
 8 Družba Philippo’s je micromix izdelala v svoji tovarni v Belgiji, kjer je družba Zuid-Chemie prevzela ta proizvod.
 9 Družba Zuid-Chemie je navedeni micromix predelala, da bi proizvedla več količinskih enot gnojila v svoji tovarni na Nizozemskem, ter del teh prodala in odpremila svojim strankam.
 10 Pozneje se je izkazalo, da je bila vsebnost kadmija v cinkovem sulfatu, kupljenem pri družbi Poortershaven, prevelika, tako da gnojila ni bilo več mogoče uporabljati ali ga je bilo mogoče uporabljati le v manjših količinah, kar je družbi Zuid-Chemie po njenem mnenju povzročilo škodo.
 11 Družba Zuid-Chemie je 17. januarja 2003 pozvala družbo Philippo’s pred Rechtbank Middelburg (Nizozemska), ki mu je predlagala, naj ugotovi, da je družba Philippo’s odgovorna za škodo, ki jo je utrpela, in naj tej družbi naloži plačilo več zneskov v zvezi s škodo, za katero meni, da jo je utrpela, ter plačilo odškodnine in obresti ter stroškov.
 12 Rechtbank Middelburg se je s sodbo z dne 10. decembra 2003 razglasilo za nepristojno za odločanje o sporu, ki mu je bil predložen, ker pojem „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ – za uporabo člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 – zajema tako kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje („Handlungsort“), kot kraj, v katerem je nastala škoda („Erfolgsort“). Kar zadeva kraj nastanka škode pa je navedeno sodišče menilo, da je prvotna škoda, ki jo je utrpela družba Zuid-Chemie, nastala v Essnu, saj je kontaminirani proizvod prevzela tam.
 13 Na Gerechtshof te ‘s-Gravenhage (pritožbeno sodišče v Haagu) nobena stranka ni zanikala, da je Essen kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, ker je bil kontaminiran micromix proizveden tam. Glede kraja nastanka škode je to sodišče potrdilo prvostopenjsko sodbo. V zvezi s tem je menilo, da je bil odločilni element domnevno krivdno ravnanje družbe Philippo’s, in ne dejstvo, da je kontaminirani micromix povzročil kontaminacijo gnojila, ki ga je družba Zuid-Chemie proizvedla na Nizozemskem. Tako naj bi škoda, ki jo je zadnjenavedena (prvotno) utrpela, nastala v Essnu, saj je bil tej družbi kontaminirani proizvod izročen „franko tovarna“.
 14 Družba Zuid-Chemie je zoper sodbo Gerechtshof te ‘s-Gravenhage pri predložitvenem sodišču vložila zahtevo za varstvo zakonitosti. To je presodilo, da se postopek nanaša na pojem „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“, v smislu člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, in da je razlaga tega pojma nujna za rešitev spora, o katerem to sodišče odloča.
 15 V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
 „1. Katero škodo je ob nezakonitem ravnanju, na kakršnem temelji zahtevek družbe Zuid‐Chemie, treba šteti za prvotno škodo, ki je posledica takega ravnanja: škodo, ki nastane zaradi dobave proizvoda z napako, ali škodo, ki nastane zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen?
 2. V drugem primeru, ali je kraj nastanka škode mogoče šteti za ‚kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka‘ v smislu člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 samo, če gre za telesno poškodbo ali škodo na stvareh, ali je to prav tako mogoče, če je (prvotno) nastala zgolj premoženjska škoda?“
 16 Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da izraz „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ v okviru spora, kakršen je v postopku v glavni stvari, pomeni kraj dobave proizvoda z napako kupcu, ali pa se ta izraz nanaša na kraj, v katerem je nastala prvotna škoda zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen.
 17 Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba, prvič, spomniti, da se morajo v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno, ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej zlasti sodbi z dne 2. oktobra 2008 v zadevi Hassett in Doherty, C‐372/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 17, in z dne 23. aprila 2009 v zadevi Draka NK Cables in drugi, C‐167/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 19).
 18 Drugič, če Uredba št. 44/2001 v odnosih med državami članicami odslej nadomešča Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena z zaporednimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh instrumentov Skupnosti šteti za enakovredne.
 19 Vendar pa določbe Uredbe št. 44/2001, ki so upoštevne v tej zadevi, izražajo enako sistematiko kot določbe Bruseljske konvencije in imajo poleg tega skoraj enako besedilo. Ob upoštevanju take enakosti je treba v skladu z uvodno izjavo 19 Uredbe št. 44/2001 zagotoviti kontinuiteto pri razlagi teh dveh instrumentov (glej zgoraj navedeno sodbo Draka NK Cables in drugi, točka 20, in sodbo z dne 14. maja 2009 v zadevi Ilsinger, C‐180/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 58).
 20 Tako je treba opozoriti, da je Sodišče pri razlagi člena 5, točka 3, Bruseljske konvencije že ugotovilo, da sistem določitve splošnih pristojnosti, ki jih določa naslov II te konvencije, temelji na načelu, ki ga vsebuje člen 2, prvi odstavek, te konvencije, na podlagi katerega so lahko osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici tožene pred sodišči te države ne glede na njihovo državljanstvo (sodba z dne 10. junija 2004 v zadevi Kronhofer, C‐168/02, ZOdl., str. I‐6009, točka 12).
 21 V naslovu II, oddelek 2, Bruseljske konvencije je le z odstopanjem od tega temeljnega načela o pristojnosti sodišč glede na prebivališče tožene stranke določeno nekaj posebnih pristojnosti, med katerimi je tista iz člena 5, točka 3, te konvencije (zgoraj navedena sodba Kronhofer, točka 13).
 22 Sodišče je prav tako presodilo, da je treba te predpise o posebnih pristojnostih razlagati restriktivno in da razlaga zunaj primerov, ki jih izrecno predvideva navedena konvencija, ni dopustna (glej sodbi z dne 27. septembra 1988 v zadevi Kalfelis, 189/87, Recueil, str. 5565, točka 19, in z dne 15. januarja 2004 v zadevi Blijdenstein, C‐433/01, Recueil, str. I‐981, točka 25, ter zgoraj navedeno sodbo Kronhofer, točka 14).
 23 Vendar pa je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je treba v primeru, ko kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, na katerem temelji deliktna ali kvazideliktna odgovornost, in kraj, v katerem je to dejanje povzročilo škodo, nista ista, besedno zvezo „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ iz člena 5, točka 3, Bruseljske konvencije, razlagati tako, da obsega kraj, v katerem je nastala škoda, in kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, ki je vzrok za to škodo, tako da je tožena stranka lahko po izbiri tožeče stranke tožena pred sodiščem enega ali drugega kraja (glej zlasti sodbe z dne 30. novembra 1976 v zadevi Bier, imenovano Mines de potasse d’Alsace, 21/76, Recueil, str. 1735, točki 24 in 25; z dne 1. oktobra 2002 v zadevi Henkel, C‐167/00, Recueil, str. I‐8111, točka 44; z dne 5. februarja 2004 v zadevi DFDS Torline, C‐18/02, Recueil, str. I‐1417, točka 40, in zgoraj navedeno sodbo Kronhofer, točka 16).
 24 V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da pravilo o posebni pristojnosti, določeno v členu 5, točka 3, Bruseljske konvencije temelji na obstoju posebno tesne zveze med sporom in sodiščem kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, ki opravičuje podelitev pristojnosti temu zaradi učinkovitosti sodstva in načela procesne ekonomije (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Mines de potasse d’Alsace, točka 11, ter sodbe z dne 11. januarja 1990 v zadevi Dumez France in Tracoba, C‐220/88, Recueil, str. I‐49, točka 17; z dne 7. marca 1995 v zadevi Shevill in drugi, C‐68/93, Recueil, str. I‐415, točka 19, in z dne 19. septembra 1995 v zadevi Marinari, C‐364/93, Recueil, str. I‐2719, točka 10). Sodišče kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, je namreč običajno najprimernejše za odločanje, predvsem zaradi bližine predmeta spora in lažje izvedbe dokazov (glej zgoraj navedeno sodbo Henkel, točka 46).
 25 Čeprav za stranki v postopku v glavni stvari ni sporno, kot je bilo ugotovljeno v točki 13 te sodbe, da je Essen kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje („Handlungsort“), pa se ne strinjata glede določitve kraja, v katerem je nastala škoda („Erfolgsort“).
 26 Ta kraj je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 23 te sodbe, kraj, v katerem je dejanje, na katerem temelji deliktna ali kvazideliktna odgovornost, povzročilo škodo.
 27 Vendar se kraja, v katerem je nastala škoda, ne sme zamenjevati s krajem, v katerem se je zgodil dogodek, ki je povzročil škodo samemu proizvodu, ker je namreč ta kraj tisti kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje. Nasprotno pa je kraj „nastanka škode“ (glej zgoraj navedeni sodbi Mines de potasse d’Alsace, točka 15, in Shevill in drugi, točka 21) kraj, v katerem ima škodni dogodek škodljive učinke, torej kraj, v katerem se škoda, povzročena zaradi proizvoda z napako, dejansko pokaže.
 28 Poudariti je namreč treba, da sodna praksa jasno razlikuje med škodo in dogodkom, zaradi katerega je ta škoda nastala, pri čemer v zvezi s tem presoja, da je deliktno ali kvazideliktno odgovornost mogoče upoštevati le, če se lahko ugotovi vzročna zveza med tema elementoma (glej zgoraj navedeno sodbo Mines de potasse d’Alsace, točka 16).
 29 Glede na navedene ugotovitve je lahko kraj, v katerem je nastala škoda, le tovarna družbe Zuid-Chemie na Nizozemskem, kjer je bil micromix, ki je proizvod z napako, predelan v gnojilo, kar je temu povzročilo materialno škodo, ki jo je utrpela družba Zuid‐Chemie in ki presega škodo, povezano s samim micromixom.
 30 Poleg tega je treba poudariti, da pristojnost nizozemskih sodišč, ki so na voljo družbi Zuid‐Chemie, zlasti iz razlogov, navedenih v točki 24 te sodbe, omogoča, da odloča najprimernejše sodišče, in torej, da ima pravilo o posebni pristojnosti, določen v členu 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, polni učinek.
 31 V zvezi s tem je treba poudariti tudi, da je Sodišče pri razlagi člena 5, točka 3, Bruseljske konvencije menilo, da se ta določba ne nanaša le na kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, ampak tudi na kraj, v katerem je nastala škoda, ker bi sprejetje zgolj kraja, v katerem je bilo storjeno dejanje, v veliko primerih vodilo do zmede v zvezi s sodno pristojnostjo, določeno v členih 2 in 5, točka 3, navedene konvencije, tako da bi zadnjenavedena določba zato izgubila polni učinek (glej zgoraj navedeni sodbi Mines de potasse d’Alsace, točki 15 in 20, in Shevill in drugi, točka 22). Taka ugotovitev glede zmede v zvezi s sodno pristojnostjo namreč enako velja tudi v zvezi z neupoštevanjem, kadar je to primerno, kraja, v katerem je nastala škoda, ki ni kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje.
 32 Iz zgornjih ugotovitev je razvidno, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v okviru spora, kot je ta v postopku v glavni stvari, izraz „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ pomeni kraj, v katerem je nastala prvotna škoda zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen.
 33 Če je odgovor na prvo vprašanje, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da izraz „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ pomeni kraj, v katerem je nastala prvotna škoda zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen, predložitveno sodišče poleg tega sprašuje, ali mora ta škoda zajemati telesne poškodbe ali škodo na stvareh ali pa gre lahko (v tej fazi) zgolj za premoženjsko škodo.
 34 V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je bilo navedeno v točkah 9 in 10 te sodbe, da je predelava kontaminiranega micromixa v gnojilo, ki jo je izvedla družba Zuid-Chemie, povzročila, da je bilo to gnojilo uporabno le v manjši meri oziroma skoraj neuporabno, kar je tej družbi po njenem mnenju povzročilo škodo.
 35 Ker torej prvotno škodo, ki jo je utrpela družba Zuid-Chemie, sestavlja škoda na stvareh, je treba ugotoviti, da je vprašanje, ali bi zgolj premoženjska škoda v tej fazi zadostovala za razlago, navedeno v točki 32 te sodbe, zgolj hipotetično.
 36 Ob upoštevanju te ugotovitve in glede na funkcijo, ki je zaupana Sodišču, to je prispevek k razsojanju v državah članicah, in ne podajanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih (sodba z dne 18. decembra 2007 v zadevi ZF Zefeser, C‐62/06, ZOdl., str. I‐11995, točka 15), na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
 Člen 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, je treba razlagati tako, da v okviru spora, kot je ta v postopku v glavni stvari, izraz „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ pomeni kraj, v katerem je nastala prvotna škoda zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen.


text:
Sonnenberg kan syfta på:
 Geografi
 Italien
 Madone (berg i Italien, lat 46,30, long 8,43),
 Polen
 Gorowychy, ort, Pommerns vojvodskap, Powiat kwidzyński,
 Schweiz
 Sonnenberg, Seen – stadsdel i Seen, Winterthur,
 Tjeckien
 Výsluní, ort, Ústí nad Labem,
 Slunečná, berg, Mähren-Schlesien,
 Tyskland
 Sonnenberg, Wiesbaden – ort, Wiesbaden, Hessen, Regierungsbezirk Darmstadt,
 Sonnenberg, Brandenburg – kommun, Brandenburg,
 Sonnenberg, Vechelde, ortsdel i Vechelde, Niedersachsen,
 Sonnenberg (Mecklenburg) – ett berg i Mecklenburg
 Österrike
 Sonnenberg (berg i Österrike, Burgenland), Eisenstadt-Umgebung,
 Robotskapade Italienförgreningar
 Robotskapade Polenförgreningar
 Robotskapade Tjeckienförgreningar
 Robotskapade Österrikeförgreningar


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 21997D0710(08)
 Decisión del Comité mixto del EEE no 9/97 de 14 de marzo de 1997 por la que se modifica el Anexo XIII (Transportes) del Acuerdo EEE
 Diario Oficial n° L 182 de 10/07/1997 p. 0039 - 0039
 DECISIÓN DEL COMITÉ MIXTO DEL EEE N° 9/97 de 14 de marzo de 1997 por la que se modifica el Anexo XIII (Transportes) del Acuerdo EEEEL COMITÉ MIXTO DEL EEE,Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, adaptado por el Protocolo por el que se adapta el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, en adelante denominado «el Acuerdo», y, en particular, su artículo 98,Considerando que el Anexo XIII del Acuerdo fue modificado por la Decisión n° 80/96 del Comité Mixto del EEE (1);Considerando que debe incorporarse al Acuerdo la Directiva 96/87/CE del Consejo, de 13 de diciembre de 1996, para la adaptación al progreso técnico de la Directiva 96/49/CE del Consejo sobre la aproximación de las legislaciones de los Estados miembros relativas al transporte de mercancías peligrosas por ferrocarril (2),HA DECIDIDO LO SIGUIENTE:Artículo 1 En el punto 42b (Directiva 96/49/CE del Consejo) del Anexo XIII del Acuerdo se añadirá el texto siguiente:«, modificada por:- 396 L 0087: Directiva 96/87/CE de la Comisión, de 13 de diciembre de 1996 (DO n° L 335 de 24. 12. 1996, p. 45).».Artículo 2 Los textos de la Directiva 96/87/CE en lenguas islandesa y noruega, anejos a las respectivas versiones lingueísticas de la presente Decisión, son auténticos.Artículo 3 La presente Decisión entrará en vigor el 1 de abril de 1997, siempre que se hayan efectuado al Comité Mixto del EEE todas las notificaciones previstas en el apartado 1 del artículo 103 del Acuerdo.Artículo 4 La presente Decisión será publicada en la Sección EEE y en el Suplemento EEE del Diario Oficial de las Comunidades Europeas.Hecho en Bruselas, el 14 de marzo de 1997.Por el Comité Mixto del EEEEl PresidenteC. DAY(1) DO n° L 100 de 17. 4. 1997, p. 69.(2) DO n° L 335 de 24. 12. 1996, p. 45.


text:
ECLI:NL:RBAMS:2019:3646 Rechtbank Amsterdam, 24-04-2019, 13/702120-18
 Vrijspraak van opzettelijk aanwezig hebben van amfetamine, MDMA en hennep.
 ECLI:NL:GHSHE:2019:1892 Gerechtshof 's-Hertogenbosch, 21-05-2019, 200.236.561_01
 Onttrekkingen? Rekening en verantwoording? Appel tegen incidenteel vonnis, tussenvonnis en deelvonnis.
 ECLI:NL:GHARL:2019:4096 Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden, 09-05-2019, 200.232.500/01
 Verwijtbaar inkomensverlies. Inkomensverlies door verkoop onderneming niet verwijtbaar. Inkomensverlies door te laat aangevraagde arbeidsongeschiktheidsuitkering wel verwijtbaar.
 ECLI:NL:RBNHO:2019:4334 Rechtbank Noord-Holland, 10-05-2019, AWB - 18 _ 5104
 weigering omgevingsvergunning voor toevoegen 2 penthouses op dak bestaand appartementengebouw
 ECLI:NL:GHAMS:2019:20 Gerechtshof Amsterdam, 08-01-2019, 200.230.947/01
 Appel van ECLI:NL:RBNHO:2017:7706. Geschil ontstaan bij (her)ontwikkeling van een pand ter uitvoering van een samenwerkingsovereenkomst. De (rechtsvoorgangsters van de) geïntimeerde zijn tekortgeschoten in de nakoming van hun verplichtingen uit de overeenkomst. Evenals in de eerste aanleg is echter ook in hoger beroep niet bewezen dat de gestelde schade is veroorzaakt door de wanprestatie. Wél...
 ECLI:NL:GHAMS:2018:4800 Gerechtshof Amsterdam, 18-12-2018, 200.224.615/01
 Contractuele boete verschuldigd na niet nakomen van de koopovereenkomst van een woning. Geen reden tot matiging. Bekrachtiging.
 ECLI:NL:GHSHE:2019:1890 Gerechtshof 's-Hertogenbosch, 21-05-2019, 200.221.428_01
 Academisch ziekenhuis huurt een deel van een pand van horeca-exploitant om een nierdialysecentrum te exploiteren. Partijen hebben afspraken gemaakt over samenwerking, onder meer indien patiënten willen overnachten. Geen sprake van bedrog of dwaling. Ziekenhuis was ook niet verplicht ervoor te zorgen dat er patiënten zouden komen overnachten. Wel is het ziekenhuis schadeplichtig omdat zij de afs...
 ECLI:NL:GHSHE:2019:962 Gerechtshof 's-Hertogenbosch, 08-03-2019, 18/00129
 Belanghebbende werkt voor een Duitse werkgever in Nederland. Zijn echtgenote woont in Kroatië. In geschil is de aftrek van financieringsrenten ter zake van een in Kroatië gelegen eigen woning. De woning bestaat uit appartementen waarvan twee bestemd zijn voor verhuur aan toeristen en één uit een zelfstandige wooneenheid die door de zoon wordt bewoond. De rest wordt volgens belanghebbende bewoon...
 ECLI:NL:GHAMS:2018:5149 Gerechtshof Amsterdam, 27-11-2018, 200.213.158/01
 Geldleningen aan dochter en/of dier partner, looptijd 30 jaar en aflossingsvrij. Vordering tot terugbetaling van de leningen nadat de relatie verbroken was, is door de eerste rechter niet toegewezen. Noch op grond van art. 6:248 lid 1 BW (aanvulling), noch op grond van art. 6:258 BW (wijziging), dient in de overeenkomst de mogelijkheid van opzegging wegens het verbroken zijn van de relatie te w...
 ECLI:NL:RVS:2019:1640 Raad van State, 22-05-2019, 201807120/1/A2
 [appellante] heeft bij het college een verzoek om nadeelcompensatie ingediend omdat zij, naar zij stelt, sinds jaren over exploitatievergunningen beschikt en (raam)prostitutie-inrichtingen verhuurt. Zij is voor haar inkomen voor een groot deel afhankelijk van deze verhuur aan prostituees in de Hoekstraat en Vishoek te Groningen.
 ECLI:NL:RVS:2019:1661 Raad van State, 22-05-2019, 201807036/1/A3
 Bij besluit, verzonden op 15 maart 2018, (hierna: het besluit van 15 maart 2018) heeft de burgemeester [wederpartij] gelast de woning aan de [locatie] te Sprang-Capelle voor de duur van zes maanden te sluiten en gesloten te houden.
 ECLI:NL:RVS:2019:1642 Raad van State, 22-05-2019, 201709795/1/A2
 Bij besluit van 6 juli 2015 heeft het college een aanvraag van [appellant] om een tegemoetkoming in planschade afgewezen.
 ECLI:NL:RVS:2019:1644 Raad van State, 22-05-2019, 201805160/1/A3
 Bij besluit van 9 oktober 2015 heeft de burgemeester de aanvraag van [wederpartij] voor een exploitatievergunning voor niet-alcoholverstrekkende horeca aan de [locatie 1] te Eindhoven afgewezen.
 ECLI:NL:RVS:2019:1668 Raad van State, 22-05-2019, 201707275/1/R2
 Bij besluit van 13 juli 2017 heeft de raad het bestemmingsplan "Ruitersbos, Burgemeester Kerstenslaan 20" vastgesteld.
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2136 Rechtbank Midden-Nederland, 30-04-2019, C/16/479529 / KG ZA 19-262
 Verwijdering negatieve BKR-registratie (afboeking) na kwijtschelding restschuld. Geen belang bij handhaving. Veroordeling tot verwijdering.
 ECLI:NL:PHR:2019:465 Parket bij de Hoge Raad, 14-05-2019, 18/01785
 Conclusie AG in zaak van executeur testamentair die is veroordeeld wegens verduistering uit nalatenschap. De conclusie bespreekt onder meer (1) de bevoegdheid van een rechter-plaatsvervanger in de rechtbank Haarlem om als rechter op te treden en (2) de toewijzing van een vordering tot schadevergoeding van een gemeenschap van erfgenamen aan één van de deelgenoten in de nalatenschap. De AG advise...
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2144 Rechtbank Midden-Nederland, 17-04-2019, 7229031
 Huurprijzen. Afrekening servicekosten. In rekening brengen van nieuwe soort servicekosten.
 ECLI:NL:PHR:2019:533 Parket bij de Hoge Raad, 19-03-2019, 17/03545
 Opzettelijk handelen i.s.m. in art. 3 onder C Opiumwet gegeven verbod, meermalen gepleegd. Klacht over de toerekening van het tlgd. aan verdachte (rechtspersoon). HR: art. 81.1 RO. Samenhang met 17/03546 P.
 ECLI:NL:GHSHE:2019:1887 Gerechtshof 's-Hertogenbosch, 21-05-2019, 200.219.191_01
 overeenstemming bereikt? Moet (een deel van) de verkoopopbrengst van de verpande zaken ingevolge art. 57 lid 3 Fw in de boedel van failliete onderneming vloeien?
 ECLI:NL:RBOVE:2019:1676 Rechtbank Overijssel, 21-05-2019, 08-960012-18 (P)
 De rechtbank Overijssel veroordeelt een 36-jarige man tot een gevangenisstraf van 3 jaar. Samen met twee andere mannen heeft hij een oudere man op straat van zijn koffer beroofd. Bij de beroving is gebruik gemaakt van een (nep)wapen en is het slachtoffer in zijn gezicht geslagen. Ook moet hij het slachtoffer een schadevergoeding betalen van 250 euro. Zie uitspraak medeverdachten: ECLI:NL:RBOV...
 ECLI:NL:RBROT:2019:3318 Rechtbank Rotterdam, 01-05-2019, C/10/563042 / HA ZA 18-1137
 Ontvankelijk in verzet van verstekvonnis. Verschillende begintermijnen voor verzet zijn van toepassing. Voorbij wordt gegaan aan aanvang verzettermijn van art. 3:29 lid 3 BW, mede op grond van art. 6 EVRM. Gevorderde ontruiming en verklaring voor recht ex art. 3:29 lid 1 BW afgewezen.
 ECLI:NL:RBROT:2019:4104 Rechtbank Rotterdam, 01-05-2019, C/10/552703 / HA ZA 18-586
 Revindicatievordering. Persoonlijk gebruiksrecht dat tegen de eigenaar kan worden ingeroepen. Vordering tot vergoeding van werkelijke proceskosten. Verwevenheid tussen vereniging en stichting. Rekening en verantwoording.
 ECLI:NL:PHR:2019:495 Parket bij de Hoge Raad, 14-05-2019, 18/00803
 Conclusie AG naar aanleiding van OM-cassatie tegen niet-ontvankelijkverklaring van het OM in de strafvervolging ter zake van lokaalvredebreuk in Amsterdam RAI, nadat bij de aanhouding en het ophouden van verhoor van de verdachte op de demonstratievrijheid van de verdachte een ongerechtvaardigde inbreuk is gemaakt. Klachten over (1) noodzaak in een democratische samenleving van de onderhavige in...
 ECLI:NL:PHR:2019:494 Parket bij de Hoge Raad, 14-05-2019, 18/00800
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2265 Rechtbank Midden-Nederland, 21-05-2019, 16/018927-19; 16/196066-18; 16/207492-18 en 16/244932-18 (gev. ttz) (P)
 Een 17-jarige jongen uit Utrecht is veroordeeld voor deelname aan een criminele organisatie die zich bezighield met diefstal en heling vanuit twee kelderboxen in de Utrechtse wijk Kanaleneiland. De rechtbank Midden-Nederland veroordeelt de jongen tot een jeugddetentie van 180 dagen, waarvan 127 dagen voorwaardelijk, met aftrek van voorarrest. Ook krijgt hij een taakstraf van 150 uur opgelegd. ...
 ECLI:NL:PHR:2019:175 Parket bij de Hoge Raad, 26-03-2019, 17/04409
 Conclusie plv. AG. Salduz-verweer. Art. 6 EVRM. Spontane verklaring van aangehouden verdachte. Nog geen sprake van verhoor. Strekt tot verwerping.
 ECLI:NL:PHR:2019:531 Parket bij de Hoge Raad, 26-03-2019, 17/03863
 Huisvredebreuk. Grondslagverlating? De tll. is toegesneden op art. 138 Sr. Zij behelst het verwijt dat verdachte wederrechtelijk is binnendrongen in een besloten lokaal in gebruik bij Albert Heijn XL. Het Hof is tot een bewezenverklaring gekomen, maar heeft verdachte vrijgesproken van het tlgd. onderdeel dat hem m.i.v. 7 mei 2016 schriftelijk de toegang tot die Albert Heijn XL was ontzegd voor...
 ECLI:NL:RBZWB:2019:2251 Rechtbank Zeeland-West-Brabant, 15-05-2019, C/02/348473 / HA ZA 18-552
 Een hypotheekrecht is gevestigd voor een door de bank aan X verstrekte geldlening van € 100.000,-. Blijkens de hypotheekakte is het hypotheekrecht voor een totaalbedrag van € 145.000,- (hoofdsom en rente en kosten) gevestigd en strekt dit “Tot zekerheid voor de betaling van elke huidige of toekomstige schuld van de geldnemer aan de hypotheekbank op grond van deze lening en/of van in de toekomst...
 ECLI:NL:RBOVE:2019:1662 Rechtbank Overijssel, 20-05-2019, ak_18 _ 1530
 Verweerder terecht last onder dwangsom opgelegd om gebruik van pand in Deventer als zorgwoningen te (doen) staken. Beroep ongegrond.
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2264 Rechtbank Midden-Nederland, 20-05-2019, 16/063825-19 (P)
 Een 28-jarige man is veroordeeld voor het illegaal binnendringen van het pand aan de Krakelingenweg in Zeist. De rechtbank Midden-Nederland veroordeelt de man tot een gevangenisstraf van 14 dagen, waarvan 10 dagen voorwaardelijk. De 8 andere verdachten zijn ontslagen van alle rechtsvervolging. Kraken is het wederrechtelijk binnendringen of vertoeven in een pand dat leeg staat en niet gebruikt...
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2262 Rechtbank Midden-Nederland, 20-05-2019, 16/061929-19 (P)
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2261 Rechtbank Midden-Nederland, 20-05-2019, 16/063770-19 (P)
 ECLI:NL:RBAMS:2019:3579 Rechtbank Amsterdam, 16-05-2019, 13-650497-18
 oplegging 3 maanden gevangenisstraf voor medeplegen dealen van cocaïne gedurende 1 maand
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2260 Rechtbank Midden-Nederland, 20-05-2019, 16/061894-19 (P)
 ECLI:NL:GHDHA:2019:1130 Gerechtshof Den Haag, 21-05-2019, 200.212.739-01
 Aanneming van werk (bekabeling). Vordering uit wanprestatie afgewezen. Bovendien niet voldaan aan klachtplicht.
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2246 Rechtbank Midden-Nederland, 20-05-2019, 16/063096-19 (P)
 ECLI:NL:RBAMS:2019:3554 Rechtbank Amsterdam, 16-05-2019, 13/731022-18
 Verdachte heeft zich schuldig gemaakt aan het witwassen van een geldbedrag van € 21.500,-.
 ECLI:NL:RBAMS:2019:3553 Rechtbank Amsterdam, 16-05-2019, 13/731021-18
 Verdachte heeft zich schuldig gemaakt aan het witwassen van een geldbedrag van € 10.300,-
 ECLI:NL:RBLIM:2019:3375 Rechtbank Limburg, 10-04-2019, 7090906/CV/18-4774
 Bedrijfsoverdracht - wooncentrum en interieurzaak - in 2014 aan gedaagden met een nader overeengekomen afbetalingsregeling plus verhuur van het bedrijfsonroerendgoed met ook hier nadere afspraken over de wijze van betaling van de huur. Er ontstaan achterstanden in de betaling van de huur en in het aflossingsschema. Partijen hebben nog nadere afspraken gemaakt maar die konden deels door gedaagde...
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2245 Rechtbank Midden-Nederland, 20-05-2019, 16/062960-19 (P)
 ECLI:NL:RBNHO:2017:5744 Rechtbank Noord-Holland, 13-07-2017, AWB - 16 _ 4576
 In bezwaar heeft verweerder het invorderingsbesluit ingetrokken, omdat tot op heden [...] niet namens verweerder is vastgesteld of (en wanneer) de houten vlonder is verwijderd en of (en wanneer) het gebruik van het dak als dakterras is beëindigd. Dat betekent dat thans nog niet is komen vast te staan dat eisers de opgelegde dwangsom hebben verbeurd in de zin van artikel 5:32a, tweede lid, van de...
 ECLI:NL:RBAMS:2019:3581 Rechtbank Amsterdam, 16-05-2019, 13/650465-18
 9 maanden gevangenisstraf opgelegd voor medeplegen dealen cocaïne gedurende een periode van 6 maanden
 ECLI:NL:PHR:2019:466 Parket bij de Hoge Raad, 14-05-2019, 17/04723
 Conclusie AG over belaging (art. 285b Sr) en de vraag of sprake is van wederrechtelijk handelen van de verdachte jegens zijn ex-partner die een gedeelte van de woonboerderij van de verdachte huurt. Vervolg op ECLI:NL:HR:2016:2005. De AG geeft de Hoge Raad in overweging het cassatieberoep te verwerpen.
 ECLI:NL:RBAMS:2019:3580 Rechtbank Amsterdam, 16-05-2019, 13/650506-18
 Taakstraf opgelegd voor opzettelijk aanwezig hebben van 10.84 gram cocaïne en 118 hennepplanten in woning
 ECLI:NL:RBNNE:2019:2208 Rechtbank Noord-Nederland, 02-04-2019, 18/830183-17
 Ter zake 1. medeplegen van opzettelijk handelen in strijd met een onder artikel 2 onder B van de Opiumwet gegeven verbod; 2. medeplegen van opzettelijk handelen in strijd met een onder artikel 2 onder C van de Opiumwet gegeven verbod. wordt aan verdachte artikel 9a sr opgelegd (Schuldigverklaring zonder oplegging van straf.)
 ECLI:NL:RBNNE:2019:2206 Rechtbank Noord-Nederland, 02-04-2019, 18/830184-17
 ECLI:NL:GHSHE:2019:1872 Gerechtshof 's-Hertogenbosch, 20-05-2019, 20-002063-18
 Kraken. Overwegingen over wederrechtelijk vertoeven, rechtmatigheid van de aanhouding, de strafvorderlijke bevoegdheid tot ontruiming ex artikel 551a van het Wetboek van Strafvordering en het gelijkheidsbeginsel. Een aanhouding op verdenking van een strafbaar feit kan naar het oordeel van het hof niet worden gelijkgesteld met het uitoefenen van de strafvorderlijke bevoegdheid tot ontruiming e...
 ECLI:NL:RBROT:2019:4027 Rechtbank Rotterdam, 26-04-2019, 10/203781-18 en 10/165886-18
 Verdachte wordt onder andere verweten een beveiliger te hebben geslagen en bespuugd en een andere beveiliger te hebben mishandeld. Van deze laatste verdenking wordt hij deels vrijgesproken en voor het overige ontslagen van alle rechtsvervolging omdat hij een geslaagd beroep op noodweerexces toekomt.
 ECLI:NL:OGEAA:2019:269 Gerecht in Eerste Aanleg van Aruba, 15-05-2019, AUA201800134
 Civiel. Nu niet is komen vast te staan dat sprake was van een voortdurende huurovereenkomst en eiser tegenover de betwisting door gedaagde ook niet voldoende heeft gesteld om te worden toegelaten tot bewijs, wordt de vordering afgewezen.
 ECLI:NL:RBMNE:2019:2029 Rechtbank Midden-Nederland, 19-02-2019, NL18.11742
 Lening. Contractspartij? Hoofdelijkheid? Bepalen termijn van terugbetaling als bedoeld in artikel 7A:1798 BW.
 Copyright © 2019. Civielproces.nl. Beheer & Ontwikkeling WEBSE.nl


text:
Nosilka helikopterjev je posebna vrsta vojne ladje, ki je namenjena delovanju helikopterjev iz njene palube. Tako opravlja transport, vzlet in pristanek ter usmerjanje oziroma vodenje mornariških helikopterjev in jo zaradi podobnih značilnosti se uvršča med letalonosilke.
 Kvalifikacija
 Treba je vedeti da vsaka letalonosilka lahko nase prejme tudi več helikopterjev in zato je včasih kvalifikacija tovrstnih ladij otežena. Poleg tega obstajajo ladje imenovane Amfibijsko napadalne ladje, ki prav tako uporabljajo helikopterje za desant. Njihova značilnost je ta, da imajo na krovu tudi posadko mornariške pehote, ki je posebej izurjena za desante in podobne akcije. V praksi se uporablja mešanica vseh možnosti z namenom večje uporabnosti in zmanjšanja stroškov.
 Namen in uporaba
 Uporablja se jih prvenstveno v dva namena. Prvi je protipodmorniško delovanje za katero je helikopter kot ustvarjen in je najprimernejšo tovrstno zračno orožje. Drugi namen je izvajanje zračnih desantov. Lastnik tovrstnih ladij je sposoben v kratkem času izvesti desant na skoraj katerikoli del obale kjerkoli na svetu. Omejitev je le doseg helikopterjev.
 Glej tudi
 vojaška plovila
 Zunanje povezave
 Letalonosilke


text:
Almindelige domstole - Finland
 Dette afsnit indeholder oplysninger om de almindelige domstole og forvaltningsdomstole i Finland.
 Almindelige og forvaltningsretlige domstole — indledning
 Domstolene i Finland kan opdeles i almindelige domstole i civil- og strafferetlige sager, forvaltningsdomstole og særlige domstole.
 Ved "almindelige domstole" forstås retter, der er kompetente. De behandler med andre ord retlige tvister, som ikke er blevet overdraget ansvaret for en anden domstol. De almindelige domstole er:
 Distrikt- og byretter (20)
 Appeldomstole (5)
 Almindelige forvaltningsdomstole er forvaltningsdomstole.
 Forvaltningsdomstole er den øverste forvaltningsdomstol og de regionale forvaltningsdomstole. Der er seks forvaltningsdomstole i Finland: Forvaltningsdomstolen i Helsinki, Hämeenlinna, Østfinland, Nordfinland, Turku og Vaasa. Åland har ligeledes sin egen forvaltningsdomstol, Ålands förvaltningsdomstolen.
 Øverste forvaltningsdomstol er den øverste forvaltningsdomstol (Korkein hallinto-oikeus/Högsta förvaltningsdomstolen).
 Distriktsdomstolene er den laveste af de almindelige domstole. De behandler civil-, straffe- og visse applikationer, såsom skilsmisser. Der er 20 amter i Finland. Deres størrelse, både hvad angår antallet af sagsmapper og antallet af medarbejdere, varierer betydeligt. Hvert år behandler amtsretterne ca. 550 000 sager (straffesager, 80 000 sager, 420 000 sager og 50 000 sager). Det samlede antal medarbejdere ved distriktsdomstolene ligger på omkring 1900.
 Bestemmelserne vedrørende disse retters funktion og administration er fastsat i domstolsloven (673/2016) og i Domstolens procesreglement. Ifølge loven er den ledende dommer ved en ret i første instans også den øverste leder af dette kontor.
 Distriktsdomstolen har desuden lægmand, dvs. lægmand, som er involveret i løsningen af de mest alvorlige straffesager og sager om jord. Lægmedlemmerne udvælges af kommunalbestyrelserne. Justitsministeriet bekræfter, at kommunerne skal vælges af kommunerne. Deres vederlag udbetales af statslige midler.
 Procedure ved distriktsdomstolene
 I en distriktsdomstol er en civil sag opdelt i to faser: En foreløbig forberedelse og en hovedhøring. Den indledende forberedelse begynder med parternes skriftlige indlæg. Ubestridte krav indfries allerede på dette stadium. Forberedelsen skal være mundtlig, og en dommer skal være til stede under høringen.
 Hvis sagen ikke kan løses på nuværende tidspunkt, er der planlagt en særskilt hovedhøring. I dette tilfælde består County Court af enten en eller tre dommere. Sagen er så løbende som muligt.
 I straffesager varierer distriktsdomstolens sammensætning alt efter den pågældende lovovertrædelse. Mindre lovovertrædelser behandles af en enkelt dommer, og mere alvorlige lovovertrædelser behandles af en enkelt dommer og to juryer eller tre dommere.
 Strafferetsplejen følger de samme principper som i civile sager. Der kan også afholdes en forberedende høring i forbindelse med straffesager. Retten kan anmode den tiltalte om at fremsætte et anbringende inden hovedretsmødet. Sagen forhandles mundtligt, og dommen baseres på kendsgerninger og beviser, som parterne har meddelt retten. Alle beviser er modtaget under hovedhøringen. Også straffesager opbevares så vidt muligt løbende. Sammensætningen af retten kan ikke ændres under hovedsagen. I henhold til de i loven fastsatte betingelser kan der også træffes afgørelse ved skriftlig procedure uden forelæggelse af en hovedhøring.
 Hvis retten ikke kan nå til enighed om dommen, stemmes der. hvert medlem af panelet har en individuel stemme. Hvis der er stemmelighed i en civil sag, giver dommeren sin endelige udtalelse. i et kriminelt tilfælde har det mest lempelige alternativ forrang.
 District Courts afgørelse skal begrundes. I de fleste tilfælde overdrages dommen til parterne umiddelbart efter afslutningen af hovedhøringen. I tilfælde af store eller på anden måde komplekse straffesager kan straffen højst vare to uger. Dommen vil derefter være skriftlig til rådighed fra justitskontoret.
 Der er fem appeldomstole i Finland (Helsingfors, Østfinland (Kuopio), Rovaniemi, Vaasa og Turku Court of Appeal).
 Som bedre domstole behandler disse klager og klager over afgørelser truffet af distriktsdomstolene. I visse tilfælde fungerer appeldomstolene også som første instans: F.eks. til rigsretssag mod en underret dommer eller embedsmand i højt omdømme.
 Appeldomstolene er også ansvarlige for at føre tilsyn med anvendelsen af loven ved distriktsdomstolene og i forbindelse med visse spørgsmål vedrørende domstolsforvaltning. En administrativ sag kræver navnlig, at der afgives en udtalelse til udvælgelseskomitéen for det udvalg, der ansøger om dommerembedet ved en distriktsdomstol i en distriktsdomstol. Udtalelsen afgives af den instans i appelretten, der har ansvaret for denne opgave. Appeldomstolens præsident (retspræsident) er ansvarlig for dens drift og effektivitet.
 Court of Appeal er opdelt i afdelinger. Afdelingen består af en kontorchef og andre dommere. Sagerne behandles normalt af en formation bestående af tre dommere.
 Procedure ved appelretten
 I visse civil- og strafferetlige sager har sagsøgeren brug for en yderligere tilladelse fra Court of Appeal. Udstedelse af en tilladelse til yderligere forarbejdning er reguleret ved lov. Sager behandles af Appeldomstolen enten ved skriftlig procedure eller ved mundtlig høring.
 Højesteret er det højeste appelniveau. Ligesom appelretten er den øverste domstol inddelt i afsnit, der for at være juridisk kompetent består af fem medlemmer.
 For at indbringe en sag for højesteret skal den interesserede part eller den involverede part ansøge om tilladelse til at anke en dom afsagt af en domstol. Ved modtagelsen af dette andragende undersøger højesteret, om den i dette tilfælde kan give tilladelse til appel eller ej. Sagen behandles af et panel af to eller tre personer. Appel kan kun gives af grunde, der er fastsat ved lov.
 Højesteret siden 1980 er blevet en foregangsinstitution. En sag, som højesteretten har fastlagt, fastsætter i enhver henseende en retlig norm, som andre domstole skal følge i lignende sager. Det er ikke nødvendigt at give tilladelse til appel i tilfælde, hvor en appeldomstol har fungeret som første instans.
 Højesterets aktiviteter ledes af dens formand. Medlemmer af højesteretten kaldes højesteretsdommere. Ordførerne er referendarer, ledende referendarer og referendarer.
 Ud over en retssag udpeger højesteret stedfortrædende dommere ved de almindelige domstole for en periode på over et år. Højesteret kommenterer også forslag til lovgivning og benådning, som er sendt til Finlands præsident.
 Proceduren i Højesteret er som regel skrevet. Om nødvendigt afholdes en mundtlig høring.
 Forvaltningsdomstole:
 Forfatningen kræver, at alle offentlige aktiviteter strengt overholder loven. Enhver person eller enhed, der anser en statslig eller kommunal afgørelse for ulovlig, kan som hovedregel appellere afgørelsen.
 Myndigheden angiver sammen med afgørelsen, hvordan og til hvem der kan indgives klage over afgørelsen. Ofte kan afgørelsen først prøves af den administrative myndighed og derefter appelleres til forvaltningsdomstolen, hvis afgørelsen stadig er utilfreds. Forvaltningsdomstolenes kompetence afgøres af den territoriale opdeling af provinserne på en sådan måde, at en eller flere provinser kan omfattes af én jurisdiktion.
 Under appelsagen træffer forvaltningsdomstolen afgørelse om lovligheden af den anfægtede myndigheds afgørelse. Hvis forvaltningsdomstolens afgørelse ikke er tilfreds, kan en appel i de fleste tilfælde stadig indbringes for den øverste forvaltningsdomstol eller i det mindste en anmodning om tilladelse til at indbringe sagen for den øverste forvaltningsdomstol.
 Administrative rettigheder reguleres af loven om administrative anliggender (430/1999), regeringsdekretet om forvaltningsdomstolenes distrikter (865/2016) og den enkelte forretningsorden. Den administrative retsplejelov (586/1996) gælder for forvaltningsdomstolene.
 Forvaltningsdomstolene behandler mere end 20 000 sager hvert år. De fleste sager er klagesager, men forvaltningsdomstolene behandler også sager om administrative sager og efterstilling. Ifølge den diagonale formel er der næsten 300 kategorier af sager, der skal behandles, hvilket illustrerer den brede vifte af sager. Forvaltningsdomstolene er almindelige regionale domstole, som generelt behandler alle sager vedrørende forvaltningsretlige sager. Nogle sager er dog koncentreret om visse administrative rettigheder:
 Forvaltningsdomstolen i Helsinki behandler bl.a. alle spørgsmål vedrørende moms og told.
 Vaasa Forvaltningsdomstol vil behandle en klage over tilladelser og afgørelser i henhold til vandloven og miljøbeskyttelsesloven.
 Forvaltningsdomstolen i Hämeenlinna behandler klager over landbrugsstøtten, støtten til udvikling af landdistrikterne og strukturstøtten til landbruget.
 Forvaltningsdomstolen i det nordlige Finland behandler klager over støttesager vedrørende rensdyravl og naturlige produktionsmidler samt visse tilfælde, der skal afgøres i henhold til Skolt-loven.
 Forvaltningsdomstolen har en øverste dommer i forvaltningsretten og andre medlemmer af forvaltningsdomstolen. Forvaltningsdomstolens arbejde forvaltes og ledes af en højesteretsdommer. Forvaltningsdomstolene kan opdeles i sektioner. Handelskamrene ledes af den refererende dommer, der er udpeget til formand for afdelingen. Ud over administrative dommere er der ordførere og sekretærpersonale i forvaltningsdomstolen. Forvaltningsdomstolene beskæftiger i alt ca. 550 medarbejdere.
 Dommerkollegierne
 Forvaltningsdomstolen er en kollegial domstol, der sædvanligvis er beslutningsdygtig, når tre medlemmer er til stede. Rettens medlemmer er den øverste dommer i forvaltningsretten og de administrative dommere ved forvaltningsdomstolen. Derudover er et ikke-aktivt medlem af eksperter i visse tilfælde, f.eks. i forbindelse med mental sundhed og børnepasning, involveret i drøftelserne og beslutningstagningen. Ud over juridisk kyndige medlemmer er dommere inden for naturvidenskab og ingeniørvidenskab involveret i sager i henhold til loven om miljøbeskyttelse og vand. Disse grupper er normalt sammensat af fire medlemmer.
 Det er muligt for forvaltningsdomstole at løse visse enklere klagesager som defineret ved lov i mere begrænsede konfigurationer. Dette forudsætter, at parternes retsbeskyttelse ikke bringes i fare.
 Sammensætningen af to dommere kan i visse tilfælde fastsættes ved lov, hvor appelsagen er klar og ikke kræver en ny fortolkning af lovgivningen. Disse omfatter en række klager vedrørende indkomstskatter, ejendomsskatter, bilafgifter og byggetilladelser. I tilfælde af uenighed mellem dommerne i to medlemmer henvises sagen til den normale afgørelse på tre medlemmer. En dommer kan træffe afgørelse om klager vedrørende bl.a. parkeringsgebyr, overdragelse af et køretøj, kørselstilladelser og gebyr for offentlig transport. Desuden kan en dommer træffe afgørelse om alle midlertidige påbud og forbyde eller suspendere håndhævelsen af skatter og afgifter.
 Retsforhandlingerne ved forvaltningsdomstolen
 I forvaltningsretten behandles sagerne hovedsagelig skriftligt, men tilrettelæggelsen af høringer og inspektioner er steget i de seneste år. Der er mange mundtlige høringer, især om beskyttelse af børn og udlændinge.
 Under sagen har appellanten eller sagsøgeren i princippet pligt til at fremlægge beviser for deres påstande og anbringender. På grundlag af det såkaldte formelle princip er forvaltningsdomstolen dog ansvarlig for at sikre, at sagen løses. Ifølge den administrative retsplejelov undersøger forvaltningsdomstolen ex officio sagen i det omfang, det er nødvendigt for at sikre en retfærdig rettergang, en retfærdig rettergang og sagens karakter.
 I forvaltningsretten behandles sagerne i den rækkefølge, hvori de indledes. Visse sager er dog hastende ved lov. Når en sag er indbragt for forvaltningsdomstolene, forbereder ordføreren sagen. På forvaltningsdomstolene fungerer administrative sekretærer og notarer, undertiden også med administrative dommere, som ordførere. Ordføreren indhenter de nødvendige udtalelser fra myndighederne og drager omsorg for, at de berørte høres.
 Proceduren følges op af en undersøgelse af de proceduremæssige krav, og i tilfælde af appel indhentes en udtalelse fra myndigheden og de dokumenter, som ligger til grund for afgørelsen. Eventuelle andre parter og appellanten høres herefter.
 Ordføreren udarbejder en begrundet udtalelse om sagens genstand. Dokumenterne og udtalelsen vil blive fremsendt til dommerne, og sagen vil derefter blive behandlet under en høring ved forvaltningsdomstolen.
 Forvaltningsdomstolen behandler alle de rejste spørgsmål og afgør, hvilke spørgsmål der er relevante for afgørelsen. Hvis de dommere, der træffer afgørelse, ikke er enige, sættes afgørelsen til afstemning. Ordføreren kan også afgive en afvigende udtalelse. Efter retsmødet kan begrundelsen for afgørelsen præciseres yderligere, og når først dommerkollegiet har underskrevet det, forkyndes den for parterne og myndigheden.
 Den øverste forvaltningsdomstol er øverste forvaltningsdomstol og har højeste kompetence i forvaltningsretlige sager.
 De fleste sager ved den øverste forvaltningsdomstol kommer fra andre forvaltningsdomstole. I nogle tilfælde skal De først anmode Den Administrative Court om tilladelse til at iværksætte appel.
 I Finland kan den øverste forvaltningsdomstol også appelleres af retlige grunde mod afgørelser truffet af ministerrådet og de øverste forvaltningsministerier.
 Den øverste forvaltningsdomstol kan afgive udtalelser og fremsætte forslag til lovgivningsmæssige spørgsmål. Det fører tilsyn med retsplejen inden for dens aktivitetsområde. Formålet er at sikre, at det administrative domstolssystem fungerer som helhed og effektivt. Endvidere udnævner den øverste forvaltningsdomstol dommere ved forvaltningsdomstolene for en fast periode på mere end et år.
 Den øverste forvaltningsdomstol ledes af præsidenten for den øverste forvaltningsdomstol. Medlemmer af den øverste forvaltningsdomstol er juridiske rådgivere. Der er ca. 20 juridiske rådgivere. Derudover er der ca. 50 advokater i den øverste forvaltningsdomstol som ordfører og samme antal øvrige ansatte. Den øverste forvaltningsdomstol er opdelt i kamre. Den faste sekretær leder Justitskontoret.
 Den øverste forvaltningsdomstol modtager ca. 6000 sager om året. I Korkein hallinto-oikeus (øverste forvaltningsdomstol) behandles sagerne regelmæssigt af de fem medlemmer. I tilfælde af appel kan ansøgningen afslås af et panel bestående af tre dommere. Ud over retspraksis består domstolens sammensætning af to ad hoc-eksperter i vand- og miljøbeskyttelsesloven samt i det integrerede kredsløbs patent-, brugsmodel- og distriktsdesign. Ekspertmedlemmet har status som uafhængig dommer. Proceduren i den øverste forvaltningsdomstol er hovedsagelig skrevet, revideret og mundtligt under ti gange om året.
 Juridiske databaser og websteder
 Navn på deponi
 Websted for det finske retsvæsen https://oikeus.fi/tuomioistuimet/fi/index.html
 Er webstedet eller databasen gratis?
 Webstedet er gratis.
 Det finske retsvæsens websted indeholder oplysninger om retssystemet i Finland. Det er en kvikskranke for dem, der søger oplysninger om domstolene, anklagere, fogeder, retshjælpskontorer og andre offentlige organer, der beskæftiger sig med retsplejen i Finland.
 Det omfatter f.eks. den seneste retspraksis fra appeldomstole og forvaltningsdomstole. De største databaser i højesteret, appeldomstole, forvaltningsdomstole og specialretter findes i den gratis Finlex tjeneste, som forvaltes af det finske justitsministerium.
 Sidste opdatering: 09/01/2020


type: legislation

jurisdiction: US

text:
 110 HR 2796 IH: Generate Retirement Ownership Through Long-Term Holding Act of 2007
 U.S. House of Representatives
 2007-06-20
 text/xml
 EN
 Pursuant to Title 17 Section 105 of the United States Code, this file is not subject to copyright protection and is in the public domain.
 I
 110th CONGRESS 1st Session
 H. R. 2796
 IN THE HOUSE OF REPRESENTATIVES
 June 20, 2007
 Mr. Ryan of Wisconsin (for himself, Mr. Davis of Alabama, and Mr. Crowley) introduced the following bill; which was referred to the Committee on Ways and Means
 A BILL
 To amend the Internal Revenue Code of 1986 to allow individuals to defer recognition of reinvested capital gains distributions from regulated investment companies.
 1.Short titleThis Act may be cited as the Generate Retirement Ownership Through Long-Term Holding Act of 2007.
 2.Deferral of reinvested capital gain dividends of regulated investment companies
 (a)In generalPart III of subchapter O of chapter 1 of the Internal Revenue Code of 1986 (relating to common nontaxable exchanges) is amended by inserting after section 1045 the following new section:
 1046.Reinvested capital gain dividends of regulated investment companies
 (a)Nonrecognition of gainIn the case of an individual, no gain shall be recognized on the receipt of a capital gain dividend distributed by a regulated investment company to which part I of subchapter M applies if such capital gain dividend is automatically reinvested in additional shares of the company pursuant to a dividend reinvestment plan.
 (b)Definitions and special rulesFor purposes of this section—
 (1)Capital gain dividendThe term capital gain dividend has the meaning given to such term by section 852(b)(3)(C).
 (2)Recognition of deferred capital gain dividends
 (A)In generalGain treated as unrecognized in accordance with subsection (a) shall be recognized in accordance with subparagraph (B)—
 (i)upon a subsequent sale or redemption by such individual of stock in the distributing company, or
 (ii)upon the death of the individual.
 (B)Gain recognition
 (i)In generalUpon a sale or redemption described in subparagraph (A), the taxpayer shall recognize that portion of total gain treated as unrecognized in accordance with subsection (a) (and not previously recognized pursuant to this subparagraph) that is equivalent to the portion of the taxpayer’s shares in the distributing company that are sold or redeemed.
 (ii)Death of individualExcept as provided by regulations, any portion of such total gain not recognized under clause (i) prior to the taxpayer’s death shall be recognized upon the death of the taxpayer and included in the taxpayer’s gross income for the taxable year ending on the date of the taxpayer’s death.
 (3)Holding period
 (A)General ruleThe taxpayer’s holding period in shares acquired through reinvestment of a capital gain dividend to which subsection (a) applies shall be determined by treating the shareholder as having held such shares for one year and a day as of the date such shares are acquired.
 (B)Special rule for distributions of qualified 5-year gainsIn the case of a distribution of a capital gain dividend (or portion thereof) in a taxable year beginning after December 31, 2008, and properly treated as qualified 5-year gain (within the meaning of section 1(h), as in effect after such date), subparagraph (A) shall apply by substituting 5 years and a day for one year and a day.
 (c)Section not To apply to certain taxpayersThis section shall not apply to—
 (1)an individual with respect to whom a deduction under section 151 is allowable to another taxpayer for a taxable year beginning in the calendar year in which such individual’s taxable year begins, or
 (2)an estate or trust.
 (d)RegulationsThe Secretary shall prescribe such regulations as may be necessary to carry out the purposes of this section..
 (b)Conforming amendments
 (1)Section 852(b)(3)(B) of such Code is amended by adding at the end the following new sentence: For rules regarding nonrecognition of gain with respect to reinvested capital gain dividends received by individuals, see section 1046..
 (2)The table of sections for part III of subchapter O of chapter 1 of such Code is amended by inserting after the item relating to section 1045 the following new item:
 Sec. 1046. Reinvested capital gain dividends of regulated investment companies..
 (c)Effective dateThe amendments made by this section shall apply to taxable years ending after the date of the enactment of this Act.


text:
Revizija in zahteva za varstvo zakonitosti kot izredni pravni sredstvi v teoriji in praksi po novi procesni ureditvi « Odvetniška pisarna Marjan Feguš
 10. oktobra 2012
 izredna pravna sredstva, pravdni postopek, revizija, varstvo zakonitosti, zahteva za varstvo zakonitosti
 Revizija in zahteva za varstvo zakonitosti kot izredni pravni sredstvi v teoriji in praksi po novi procesni ureditvi
 Dne 1. oktobra 2008 je začela veljati novela Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D), ki je povsem spremenila dosedanjo ureditev revizije kot izrednega pravnega sredstva v civilnem pravdnem postopku ter bistveno skrčila situacije, v katerih bo še mogoče vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti. Reforma izrednih pravnih sredstev spreminja izhodiščno zasnovo in poudarja pomen enotne sodne prakse, za ustvarjanje katere s svojimi sodnimi odločbami skrbi Vrhovno sodišče. Ob preučitvi novih zakonskih določil in aktualne prakse, ki se že oblikuje na podlagi teh določil, se upravičeno postavlja vprašanje, ali pomeni nova procesna ureditev teh izrednih pravnih sredstev dejansko onemogočanje dostopa od Vrhovnega sodišča? Reforma izrednih pravnih sredstev, revizije in zahteve za varstvo zakonitosti izhaja iz izhodišča, da mora Vrhovno sodišče skrbeti za razvoj in enotnost pravnega reda na splošno in s tem presegati pomen odločitev v konkretni zadevi. Zaradi prehodnih določb novele ZPP-D reformirana določila Zakona o pravdnem postopku (ZPP) o izrednih pravnih sredstvih v praksi še niso zaživela. V aktualnih postopkih se še vedno uporabljajo »stara« določila, saj novi postopki še niso v taki fazi, da bi se že vlagala izredna pravna sredstva po »novih« pravilih. Dejstvo je, da je bila revizija po »stari« ureditvi pravno sredstvo, s katerim se je predvsem zagotovilo (primarni namen) pravilno in zakonito odločbo v konkretnem sporu, podredno pa se je z njo zagotavljalo (sekundarni namen) enotnost pravnega reda oziroma enotno uporabo zakonov. Tudi pri zahtevi za varstvo zakonitosti je (bil) primarni namen njihovega vlaganja izpodbijanje pravnomočnih sodnih odločb, pri katerih se je pojavila kršitev zakona. T. i. javni interes pri vlaganju zahtev za varstvo zakonitosti ni bil z zakonom določena posebna predpostavka, ampak ga je teorija opredelila kot vodilo za vlaganje zahtev za varstvo zakonitosti z namenom zagotoviti enotno uporabo prava. Javni interes je (bil) v zagotavljanju enotne uporabe zakonov.
 V času sprejemanja novele ZPP-D je bilo v zvezi z izrednimi pravnimi sredstvi revizije in zahteve za varstvo zakonitosti pogosto zaslediti stališče, da mora Vrhovno sodišče nameniti pozornost odločanju le v tistih zadevah, ki so pomembne za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali pa se od odločitve najvišjega rednega sodišča v državi lahko pričakuje odločitev o pomembnem pravnem vprašanju. Zaslediti je bilo tudi poudarjanje, da smisel in namen zahteve za varstvo zakonitosti ni v represivnem uveljavljanju prisilnih predpisov ali nadzoru nad pravilnostjo dela nižjih sodišč.
 Menim, da ni pravilno, da se je s poostrenjem pogojev za dostop do Vrhovnega sodišča kot tretje sodne instance, praktično onemogočilo vlaganje obravnavanih izrednih pravnih sredstev. Za pravno varnost bi bilo vsekakor pomembno, da bi se prek obravnavanih izrednih pravnih sredstev vsaj dejansko izvajal nadzor nad delom sodišč nižjih stopenj. Izkušenejši kolegi znajo povedati, da se je že v preteklosti, ko je bila možnost vlaganja izrednih pravnih sredstev bistveno širša, s tem pa je bil vzpostavljen večji nadzor nad zakonitostjo dela sodnikov, večkrat zgodilo, da je postala pravnomočna tudi sodba, obremenjena s hudimi kršitvami procesnega in materialnega prava. Danes, ko ima Vrhovno sodišče sámo možnost odločanja, katero zadevo bo obravnavalo in v kolikšnem obsegu, pri čemer pa se izhaja iz ideje, da je Vrhovno sodišče na splošno preobremenjeno z odločanjem v vsakovrstnih zadevah, pa bo takih sodb zagotovo še več.
 Menim, da je pri reformi izrednih pravnih sredstev v slovenskem pravdnem procesnem pravu prišlo do kopiranja tujih rešitev. Izhodišča, iz katerih naj bi reforma izhajala, niso bila izpeljana v celoti. Že leta 2002 so pravni strokovnjaki opozarjali na nekatere potrebne celovite spremembe, ki pa so bile zdaj izpeljane le delno. Zakonodajalec je, očitno zaradi lepotnih razlogov, nekatere institute ohranil oziroma jih preuredil, čeprav v praksi ne bodo uporabni oziroma zelo redko.
 Strinjam se s tezo, da tudi odločitve Vrhovnega sodišča ne morejo biti stoodstotno zakonite ter da je tudi tukaj možnost za nekatere nezakonitosti. Po logiki dvoma v zakonitost vsake odločitve bi lahko tudi tretja stopnja ne bila zadostno jamstvo v pravilnost in zakonitost sodne odločbe, vendar menim, da je tretja stopnja, ki ima (bi imela) neposredni nadzor nad vsemi sodišči po vsej Sloveniji, zadosten razlog, da bi sodišča nižjih stopenj precej bolj upoštevala aktualno zakonodajo in sodno prakso, če bi obstajala realna grožnja z »nadzorom« tretje instance, ki bi skrbela ne le za zagotovitev enotne sodne prakse, temveč tudi za zakonito odločitev v konkretnem primeru. Prepričan sem, da tega ne bo, če bo naloga Vrhovnega sodišča zgolj skrb za vzpostavitev sodne prakse in njeno enotnost.
 Sprašujem se, ali ne pomeni uveljavitev novele ZPP-D bistveno povečanje števila vloženih ustavnih pritožb in pritožb na Evropsko sodišče za človekove pravice? Ali bosta zato zaradi preobremenjenosti z novimi zadevami tudi ti dve sodišči dobili pravico arbitrarno odločati, o katerih kršitvah človekovih pravic je vredno presojati in o katerih ne?
 Dne 1. oktobra 2008 je začela veljati novela Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D),[1] ki je povsem spremenila dosedanjo ureditev revizije kot izrednega pravnega sredstva v civilnem pravdnem postopku ter bistveno skrčila situacije, v katerih bo še mogoče vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti. Reforma izrednih pravnih sredstev spreminja izhodiščno zasnovo in poudarja pomen enotne sodne prakse, za ustvarjanje katere s svojimi sodnimi odločbami skrbi Vrhovno sodišče. Ob preučitvi novih zakonskih določil in aktualne prakse, ki se že oblikuje na podlagi teh določil, se upravičeno postavlja vprašanje, ali pomeni nova procesna ureditev teh izrednih pravnih sredstev dejansko onemogočanje dostopa od Vrhovnega sodišča?
 Reforma izrednih pravnih sredstev, revizije in zahteve za varstvo zakonitosti izhaja iz izhodišča, da mora Vrhovno sodišče skrbeti za razvoj in enotnost pravnega reda na splošno in s tem presegati pomen odločitev v konkretni zadevi.
 Zaradi prehodnih določb novele ZPP-D reformirana določila Zakona o pravdnem postopku (ZPP) o izrednih pravnih sredstvih v praksi še niso zaživela. V aktualnih postopkih se še vedno uporabljajo »stara« določila, saj novi postopki še niso v taki fazi, da bi se že vlagala izredna pravna sredstva po »novih« pravilih.[2]
 Dejstvo je, da je bila revizija po »stari« ureditvi pravno sredstvo, s katerim se je predvsem zagotovilo (primarni namen) pravilno in zakonito odločbo v konkretnem sporu, podredno pa se je z njo zagotavljalo (sekundarni namen) enotnost pravnega reda oziroma enotno uporabo zakonov.[3] Tudi pri zahtevi za varstvo zakonitosti je (bil) primarni namen njihovega vlaganja izpodbijanje pravnomočnih sodnih odločb, pri katerih se je pojavila kršitev zakona. T. i. javni interes pri vlaganju zahtev za varstvo zakonitosti ni bil z zakonom določena posebna predpostavka, ampak ga je teorija opredelila kot vodilo za vlaganje zahtev za varstvo zakonitosti z namenom zagotoviti enotno uporabo prava. Javni interes je (bil) v zagotavljanju enotne uporabe zakonov.
 Kljub temu pa se v praksi srečujem s stališčem, ki se pojavlja v strokovni javnosti, da je Vrhovno sodišče prezasedeno z obravnavanjem različnih zadev, preveč obremenjeno z vsakovrstnim odločanjem in da je zato treba omejiti dostop do njega. Ugotavljam namreč ponavljajoči se vzorec ravnanja pri revizijah, ki so bile vložene po določilih zakona, ki je veljal pred novelo ZPP-D, ki so bile zavrnjene po merilih objektivnega (ne)pomena zadeve z vidika pravnega reda v celoti (reševanje pomembnih pravnih vprašanj in s tem prispevek k razvoju prava skozi sodno prakso ter zagotavljanje enotne sodne prakse) ali pa so bile celo zavržene zaradi izredno restriktivnega merila, kaj se šteje kot vrednost spornega predmeta, pa tudi pri pobudah za vložitev zahtev za varstvo zakonitosti, naslovljene na Vrhovno državno tožilstvo, ki so zavrnjene z obrazložitvijo, da morebitna kršitev zakonitosti ni v javnem interesu ali pa ta nima zelo hudih posledic za stranko, ki ji je kršitev prava v škodo.
 Glede na to, da merila, kot jih je za izredna pravna sredstva uvedla novela ZPP-D, niso veljala po zakonodaji pred novelo (ne v tako strogi obliki kot zdaj), sedanje ravnanje v zvezi z izrednimi pravnimi sredstvi pa je že utemeljeno na novih teoretičnih izhodiščih, ki bodo po tistem, ko bo novela tudi v praksi zaživela v polni meri, še strožje spoštovana in uveljavljena,[4] pa se upravičeno bojim, da bo posamezniku dejansko onemogočen dostop do Vrhovnega sodišča preko izrednih pravnih sredstev, saj bo pred dostopom do njega toliko mehanizmov, s katerimi bodo (lahko) ustrezni organi (bodisi Vrhovno sodišče samo v primeru dopuščene revizije, ali pa Vrhovno državno tožilstvo v primeru zahteve za varstvo zakonitost) pod pretvezo objektivnega (ne)pomena zadeve ali pomanjkanja javnega interesa povsem samovoljno in brez nadzora zavrnili pravico, da zatrjevano (ne)zakonitost odločbe sodišč nižjih stopenj preveri še tretja stopnja. Z vzpostavitvijo takega sistema Višja sodišča ne bodo imela nobenega nadzora več od tretje instance, kar pa vodi v samovoljnost in odpira možnosti za nesankcionirano kršenje temeljnih pravic strank v postopku.
 Teoretična izhodišča obravnavanih izrednih pravnih sredstev in njihova uporaba v praksi
 Temeljni cilj novele ZPP-D je bilo zagotoviti hitrejše in učinkovitejše vodenje postopkov v civilnih zadevah. Sodna statistika[5] sicer kaže, da se slovenska sodišča prve in druge stopnje v zadnjih letih bolj ali manj uspešno spopadajo s tekočim pripadom civilnih zadev, kljub temu pa še vedno ostaja prevelika količina nerešenih starih zadev. Po mnenju Ministrstva za pravosodje je zaradi prevelikega pripada novih zadev najbolj zaskrbljujoče stanje na Vrhovnem sodišču. S tem naj bi bilo ogroženo izpolnjevanje njegove ustavno zagotovljene funkcije, da kot najvišje sodišče v državi skrbi za usmerjanje in poenotenje sodne prakse.[6] To naj bi se rešilo z novimi določili Zakona o pravdnem postopku, ki uvajajo mešani sistem dovoljene in dopuščene revizije ter hkrati dovoljujejo zahtevo za varstvo zakonitosti le v primerih, ko revizija ni mogoča. S spremembo ureditve izrednih pravnih sredstev naj bi se omogočilo, da bo pripad civilnih zadev na Vrhovno sodišče obvladljiv, kar mu bo omogočilo, da bo lahko opravljalo svojo temeljno ustavno funkcijo in odločalo predvsem o pravnih vprašanjih, ki so bistvena za zagotavljanje enotne sodne prakse.
 Glede na prakso v postopkih z izrednimi pravnimi sredstvi v zadnjem času se postavlja vprašanje, ali so novelirana določila res namenjena zagotavljanju možnosti Vrhovnemu sodišču, da bi lahko odločalo o pravnih vprašanjih, ki so pomembna za enotnost sodne prakse, ali gre zgolj za (hitro) znižanje (pre)velikega pripada novih zadev.
 Iz obrazložitve novosti v pravdnem postopku izhaja, da se višina vrednosti spornega zahtevka kot temeljni kriterij za dopustnost revizije povišuje zato, da se omeji število zadev, o katerih bo Vrhovno sodišče še odločalo. Prav tako se krči možnost vlaganja zahteve za varstvo zakonitosti. V strokovni javnosti je zaslediti očitek, da državno tožilstvo kot državni organ v pravdni postopek ne spada zaradi načela dispozitivnosti. Z zahtevo za varstvo zakonitosti se nadzoruje pravilno uporabo prava, in sicer tako, da se z intervencijo državnega organa doseže sprememba sodbe civilnega prava tako rekoč mimo volje strank.
 Nerazumljivo visok mejni prag za dovoljeno revizijo
 Dejstvo je, da je mejni prag za vložitev dovoljene revizije (40.000 evrov, v gospodarskih sporih 200.000 evrov) določen brez vsakršne obrazložitve. Očitno je, da je ta številka taka, da je statistično gledano dovolj visoka, da bo dovoljenih revizij zelo malo. V obrazložitvah napovedanih sprememb pravnih strokovnjakov, ki so analizirali reformo izrednih pravnih sredstev[7] , in tudi v obrazložitvah predloga novosti v pravdnem postopku Ministrstva za pravosodje se ves čas kot primerjava navajata ureditvi Nemčije in Avstrije. Treba pa je poudariti, da je na primer v Avstriji mejni prag za vložitev dovoljene revizije 20.000 evrov.[8] To dejstvo je v večini primerov zamolčano ali pa potisnjeno na rob komentarja. Nihče izmed oblikovalcev ali analitikov reforme ni komentiral, zakaj ima država z bistveno višjim BDP nižjo mejo za neposreden dostop do Vrhovnega sodišča, kot to predvideva slovenska aktualna ureditev. Povezava med predstavljenimi dejstvi zagotovo obstaja (v negativnem smislu), vendar pa odgovora (oziroma komentarja) na to nisem zasledil. Če ima na primer v Avstriji vrednost v višini 20.000 evrov, določena kot kriterij dopustnosti revizije, izjemen pomen za stranko,[9] je nerazumljivo, zakaj tudi v Sloveniji ni uporabljena ista vrednost. Zagotovo ima tudi v Sloveniji vrednost 20.000 evrov izjemen pomen za stranko tako kot v Avstriji.
 Rešitev, ki jo je prinesla novela ZPP-D, ni ustrezna. V slovenskem pravosodnem sistemu, tako v fazi vodenja postopka kot tudi v fazi odločanja je še vedno preveč kršitev zakona, ki pa jih stranke ne morejo uveljavljati več po tistem, ko so vložile pritožbo.
 V tistih primerih, ko revizija ni bila dovoljena, so stranke uveljavljale kršitve z zahtevo za varstvo zakonitosti. Upoštevaje, da so merila, kdaj naj bi tožilstvo vložilo zahtevo za varstvo zakonitost zelo ohlapna, je bila odločitev o vložitvi tega izrednega pravnega sredstva prepuščena v celoti arbitrarnosti tožilstva.[10] Do zdaj je bila vrednost spornega zahtevka določena na taki ravni, da jo je večina zadev presegla, zato je taka ureditev bolj ali manj uspešno delovala. Stališče, da so samo zadeve, ki presegajo nek vrednostni cenzus (oziroma samo zadeve, ki si jih sodišče, ki bo o njih presojalo, samo določi, katere bo obravnavalo), primerne, da se o njih odloča še na tretji stopnji, je absurdno.
 Kot primer proti takemu stališču naj navedem samo področje stvarnega prava, še zlasti določila stanovanjskega zakona in ureditve upravnikov večstanovanjskih stavb. Določila, ki urejajo to pravno področje, so zelo nejasna, tako da v praksi prihaja do številnih problemov. Vendar spori, v katerih kot stranka nastopajo upravniki večstanovanjskih stavb, največkrat ne presegajo niti zneska, ki je določen kot zgornja meja za spor majhne vrednosti. Take zadeve, čeprav bi morala pravila zakonov podrobneje razlagati sodna praksa, dejansko ne bodo več dospele do Vrhovnega sodišča. Ob še tako dobro obrazloženi pobudi s poudarkom pomembnosti za razvoj sodne prakse, bo pobuda (po vsej verjetnosti, glede na sedanje izkušnje) zavrnjena zato, ker v zadevi tožilstvo ne bo uvidelo javnega interesa. Sprašujem se, zakaj v primeru očitne kršitve materialnega prava ni podan javni interes? Ali ni v javnem interesu, da sodišče odloča zakonito, ne pa da pravila zakona razlaga po svoje?[11]
 Po novi ureditvi možnosti vlaganj izrednih pravnih sredstev praktično ne bo več. Zahteva za varstvo zakonitosti je omejena le za spore majhne vrednosti, v drugih (razen tistih razmeroma redkih primerov, v katerih bo presežena visoka vrednost spornega predmeta) pa bodo stranke prepuščene Vrhovnemu sodišču, ki ima v svojih rokah vzvode, da po lastni volji regulira pripad novih zadev.
 Dostopnost do sodne prakse
 Razlog za dopustitev revizije je, da zadeva odstopa od sodne prakse, da sodne prakse sploh ni ali pa da sodna praksa ni enotna. Kako bodo stranke (oziroma zanje odvetniki, glede na to, da je po zakonu zastopanje pred Vrhovnim sodiščem s strani odvetnika obvezno) lahko spremljali sodno prakso in poznali vse odločitve s posameznega področja, ni jasno. Problem pa ni samo v količini sodne prakse, ki bi jo naj odvetniki poznali, ampak tudi že v dostopu do nje. Sodna praksa je v določeni meri objavljena na spletnih straneh Vrhovnega sodišča, vendar je ta spletna stran slabo pregledna, slabo učinkovita, predvsem pa neažurna. Na spletu so redke sodbe Višjih sodišč, ki so bile izdane v letu 2008, še redkejše so tiste iz leta 2009, pri sodbah Vrhovnega sodišča pa so razmere še slabše. Alternativa temu so ponudniki, ki proti plačilu ponujajo dostop do sodne prakse v arhivu, ki je obsežnejši in za uporabnika prijaznejši. Dejstvo pa je, da ob pogostem brskanju po takem plačljivem arhivu lahko račun za ponudnika dostopa do baze sodb doseže neracionalne višine.
 Ni problematičen samo ta stroškovni problem. Z reformirano ureditvijo se namreč posega v temeljna načela pravdnega postopka (razpravno načelo, urejeno v 7. členu ZPP). Razpravno načelo pomeni, da so za zbiranje procesnega gradiva odgovorne stranke, sodišče pa ni dolžno upoštevati ničesar, kar ni vsaj ena od strank zatrjevala.[12] ZPP uveljavlja razpravno načelo (razen z nekaterimi izjemami) le glede dejstev in dokazov, ne pa tudi glede pravnih pravil. Sodišče ugodi tožbenemu zahtevku le tedaj, ko ugotovi, da obstaja materialnopravno podlaga, ki na obstoj nekaterih, v postopku ugotovljenih dejstev, veže pravno posledico, ki jo s tožbenim zahtevkom uveljavlja tožnik. Sodišče pozna pravo po uradni dolžnosti (iura novit curia), tako da mora v postopku po uradni dolžnosti preizkusiti vse pravne podlage, iz katerih bi lahko glede na ugotovljeno dejstvo izhajalo, da je tožbeni zahtevek utemeljen.[13]
 ZPP v 367.b členu določa, da mora vlagatelj predloga za dopustitev revizije v predlogu natančno in konkretno navesti sporno pravno vprašanje in pravno pravilo, ki naj bi bilo kršeno, okoliščine, ki kažejo na pomembnost, ter obrazložiti, zakaj je to vprašanje sodišče druge stopnje rešilo nezakonito. Na enak način mora vlagatelj predloga izkazati obstoj sodne prakse Vrhovnega sodišča, od katere naj bi sodba odstopala oziroma mora izkazati neenotnost sodne prakse. Ureditev ni problematična zgolj s formalnega vidika, saj je zelo preprosto predlog zavrniti, ker naj ne bi imel vseh sestavin, zahtevanih v tretjem in četrtem odstavku 367.b člena oziroma te naj ne bi bile dovolj natančno in konkretno opisane, saj zoper takšno odločitev Vrhovnega sodišča ni pritožbe.
 Ureditev je problematična zato, ker mora vlagatelj predloga (izčrpno) obrazložiti, zakaj je odločitev sodišča nižje stopnje nezakonita, ob tem pa predlogu priložiti sodno prakso tega istega sodišča, ki bi jo sodišča moralo poznati po uradni dolžnosti.[14]
 Nerazumljiva je ureditev, da bi stranka morala sodišču pojasnjevati, zakaj in v katerem delu je odločitev sodišča nižje stopnje nezakonita. Sodišče bi nezakonitost, problematično pravno vprašanje oziroma odločitev, ki odstopa od sodne prakse, moralo samo prepoznati in ustrezno ukrepati, saj je (po novi ureditvi) to njen (izključni) namen. Sodna praksa vsekakor spada med pravna pravila, ki jih mora sodišče poznati po uradni dolžnosti. Prelaganje te dolžnosti na stranko v postopku ni v skladu s temeljnim načelom pravdnega postopka, izraženim v 7. členu ZPP.
 Ali je bila reforma izrednih pravnih sredstev res skrbno pripravljena?
 Strinjam se z dvomi, ali je dovoljenost revizije, ki je vezana na vrednost spornega predmeta, sploh potrebna. Z vidika ločevanja na dopustno in dovoljeno revizijo se mi zdi taka ureditev nesmiselna. Že prej sem poudaril, da določitev mejnega praga za dopuščeno revizije ne izhaja iz teoretičnih izhodišč, temveč iz statističnih. Če izhajamo iz načela enakosti pred zakonom, se mi zdi takšno deljenje nepotrebno, saj subjektivnega pomena ni mogoče objektivizirati in ni dvoma, da ima denarna vrednost nekega postopka za različne ljudi (in gospodarske družbe) zelo različne učinke, od neznatnega do življenjskega pomena. Kakorkoli se obrača, obe pri nas poznani izredni pravni sredstvi sta do nedavnega zasledovali tako zasebni interes (interes strank za rešitev v konkretni zadevi) kot tudi javni interes, eno bolj, drugo pa malo manj. Z reformo postavljena izhodišča pa uvajajo zgolj javni interes pri izrednih pravnih sredstvih.
 Menim, da je ohranitev varstva subjektivnega interesa v nekaterih, hipotetičnih situacijah, ki se bodo dejansko zelo redko pripetile, licemerska. Očitno se bodo dovolj redko pripetile, da bodo za Vrhovno sodišče obvladljive. Če bi stroka in pripravljavci zakona v resnici zasledovali nova[15] izhodišča pri izrednih pravnih sredstvih, bi ureditev predvidevala dopuščeno revizijo za vse primere, ne glede na vrednost spornega predmeta, tudi v primerih, ko je ta zdaj prepovedana. Ali ne gre tudi v sporih majhne vrednosti za pomembna pravna vprašanja? Ali ni tudi v sporih majhne vrednosti pomembna vzpostavitev enotne sodne prakse?
 Postavlja se vprašanje, zakaj zakonodajalec pri izpeljavi reforme ni vključil še tretje oblike revizije, pri kateri je podan kriterij pravnega temelja obravnavanega spora, kot to poznajo na primer na Hrvaškem.[16] S to obliko revizije bi lahko opredelili sporna pravna področja, na katerih bi se lahko vlagale revizije in zahtevale odločitve Vrhovnega sodišča. Ureditev bi bila primerna tako za področje družinskega prava kot tudi za področje stvarnega in stanovanjskega prava, potrošniški spori, nekatere gospodarske pogodbe, pa tudi drugod.
 Pri dosledni izpeljavi reforme bi tudi ideja o tem, da je zahteva za varstvo zakonitosti kot pravno sredstvo, ki ga vlaga državni tožilec v dispozitivnem pravdnem postopku nepotreben ter da bi ga bilo treba ukiniti,[17] lahko v celoti zaživela. Z določitvijo nekaterih pravnih področij, na katerih bi bilo mogoče vložiti revizijo, bi v celoti nadomestila potrebo po zahtevi za varstvo zakonitosti, ki je po reformi omejena izključno na določene primere, v katerih revizija načeloma ni mogoča.
 V praksi vidim, da bi glede na namen tega izrednega pravnega sredstva, ki je razviden že iz svojega imena, bilo pomembno, da obstaja možnost, da se odzove na določene kršitve tako procesnega kot tudi materialnega prava. V zadnjem času opažam (v postopkih, ki še tečejo po »starih« pravilih), da državno tožilstvo na vloženo pobudo za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti v zadevah, v katerih se zaradi prenizke vrednosti spornega predmeta ne more vložiti revizije, odgovori, da predvsem ni podan javni interes »za predložitev zadeve Vrhovnemu sodišču kot najvišjemu rednemu sodišču v državi«,[18] podredno pa bi bila predložitev mogoča v primeru, da bi zaradi grobih kršitev pravnih pravil za stranko imela odločitev zelo hude posledice.[19] Pojavlja se tudi odgovor, da vlagatelj pobude želi izpodbijati dejansko stanje, kar pa ni dovoljeno. Take odgovore je zelo preprosto napisati in sporočiti stranki (oziroma njenemu odvetniku), da izredno pravno sredstvo ne bo vloženo, vendar pa se s takim ravnanjem samo potrjuje, da je pomislek, glede dejanskega onemogočanja dostopa do Vrhovnega sodišča z novo procesno ureditvijo, utemeljen.
 Pomislek, predstavljen z vidika ustavnega prava
 Obravnavano problematiko je treba preučiti tudi z vidika ustavnega prava. Ustava določa pravico do sodnega varstva kot pravico do meritornega odločanja. Ta ustavna pravica ne pomeni, da se zagotovi zgolj možnost predložiti zadevo sodišču, temveč mora biti zagotovljeno vsebinsko (meritorno) odločanje o zadevi. Pravica do sodnega varstva pomeni, da vsakdo lahko zahteva od sodišča in doseže odločitev o sporu glede pravic in obveznosti. Odločitev, da se zagotovi ti ustavni pravici, mora biti meritorna. Ustava pa ne zagotavlja, da bo sodišče v postopku tudi pravilno odločilo.[20]
 Druga ustavna pravica, ki jo kaže omeniti v zvezi z obravnavano problematiko, je pravica do pritožbe. V okviru pravice do pritožbe je treba omeniti, da 25. člen Ustave, ki opredeljuje pravico do pravnega sredstva, ne zagotavlja več kot dvostopenjskega sojenja.[21] Ustavno sodišče je z odločbo Up 296/98 z dne 20. aprila 2000 odločilo, da je z vidika ustavne pravice do pritožbe zadoščeno, da je zagotovljen sodni postopek na prvi in na drugi (pritožbeni) stopnji. Tako se uresničijo tudi druge ustavne pravice, med drugim pravica do učinkovitega sodnega varstva brez nepotrebnega odlašanja po 23. členu Ustave. Ustava ne zagotavlja tristopenjskega sodnega varstva, temveč to uredi šele zakon.
 Z vidika individualnih ustavnih pravic tristopenjsko sodno varstvo ni predvideno. Vendar pa je treba v ta kontekst vključiti tudi temeljna načela Ustave, predvsem določilo njenega 2. člena. To določilo določa, da je Slovenija pravna država, kar pomeni zlasti vezanost delovanja vseh državnih organov (tudi sodišč) na pravne predpise. Vladavina prava je nasprotje samovoljnosti in arbitrarnosti. Ustava in drugi pravni akti morajo zagotavljati človekove pravice in svoboščine ter njihovo pravno varstvo pred nedopustnimi posegi vanje. Načelo pravne države izraža pravno kakovost države, zato jo je treba zagotavljati ne le s formalnih, temveč tudi z vsebinskih vidikov.[22]
 S predstavljeno reformo in z »novimi« teoretičnimi izhodišči pa se od vsebinskega zagotavljanja načela pravne države odmikamo. Nadzor nad delom višjih sodišč, predvsem nad kakovostjo njihovega dela, je v javnem interesu. Reforma izrednih pravnih sredstev ta nadzor opušča, s tem pa se posega v načelo pravne države.
 Zagotovo ta poseg ni neposreden, vendar pa če praktično ne bo več nadzora nad odločitvami višjih sodišč, bo to vodilo v samovoljnost in arbitrarnost, kar se v resnici tudi že dogaja.[23] V primeru dejanske ukinitve nadzora nad odločitvami višjih sodišč, tem sploh ne bo treba posegati niti po možnosti, ki jo je ponudila novela ZPP-D, na podlagi katere lahko višje sodišče samo izpelje glavno obravnavo in spremeni odločbo sodišča prve stopnje, temveč se bo po izpeljanem pritožbenem postopku pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo prvostopenjsko odločitev.
 V zadnjem času opažam več sodb višjih sodišč, s katerimi se je spremenila odločitev sodišča prve stopnje in zavrnil tožbeni zahtevek z obrazložitvijo, da utemeljenost tožbenega zahtevka ni bila dovolj dokazana, pri čemer je sodišča prve stopnje zavrnilo vse preostale dokaze kot nepotrebne zato, ker je štelo, da so vsa pravnorelevantna dejstva dovolj dokazana ter da nadaljnje dokazovanje (po mnenju prvostopenjskega sodišča že dokazanih dejstev) ni potrebno. Stranka v postopku na prvi stopnji niti ni imela možnosti dodatnega dokazovanja. Da je s takim ravnanjem podana kršitev materialnega procesnega vodstva, ni treba posebej poudarjati, izpostavil pa bi, da stranka zdaj nima več nobene možnosti razveljavitve takega ravnanja s strani višjega sodišča.
 Spremenjen (teoretičen) pogled na izredna pravna sredstva
 Dejstvo je, da je sčasoma prišlo do drugačnega (teoretičnega) pogleda na izredna pravna sredstva. V preteklosti[24] je pretežni del pravne teorije trdil, da je državno tožilstvo kot organ varovanja zakonitosti v pravdnem postopku potreben in ga ne bi bilo primerno odpraviti. Tudi še do nedavnega[25] je del pravne teorije zatrjeval, da namen tega izrednega pravnega sredstva tudi v zagotovitvi pravilne in zakonite sodne odločbe v konkretnem sporu. Z izrednim pravnim sredstvom lahko državni tožilec vpliva na zagotavljanje enotne uporabe pravnih pravil na območju vse države. Danes se teorija nagiba v drugo smer, in sicer, da v pravdnem postopku za državnega tožilca ni prostora in da bi bilo primerno zahtevo za varstvo zakonitosti ukiniti. Do popolne ukinitve ni prišlo, saj je v zavesti zakonodajalca ostalo, da po naravi stvari v nekaterih primerih ni mogoča revizija,[26] kljub temu pa je vložitev pogojena s tako strogimi zahtevami, da bodo zelo redki primeri, ki bodo po oceni državnega tožilstva primerni za predložitev zadeve Vrhovnemu sodišču.
 Da ne bi prišlo do pomote: ne zavzemam se nujno za ohranitev državnega tožilstva kot državnega organa, ki bo skrbel za zakonitost in pravilnost odločitev v konkretnem primeru, saj take ureditve, razen v pravnih redih sovjetskega kroga, ne poznajo nikjer.
 Menim pa, da bi bilo treba strankam ohraniti možnost neposrednega dostopa do Vrhovnega sodišča za zagotovitev zakonite odločitve v konkretnem sporu. Ne morem si zamisliti besa in posledične nemoči stranke, ko ji bom moral predstaviti sklep Vrhovnega sodišča, v katerem bo navedeno, da je odločitev mogoče res nepravilna, vendar, ker zadeva ni pomembna z vidika enotnosti sodne prakse oziroma se s to zadevo ne bo rešilo pomembnega pravnega vprašanja, se revizije ne dopusti. Prepričan sem, da se bo to, čeprav mogoče ne tako izrecno, kot sem nakazal,[27] v praksi zagotovo pojavljalo.
 Menim, da ni pravilno, da se je s poostrenjem pogojev za dostop do Vrhovnega sodišča kot tretje sodne instance, praktično onemogočilo vlaganje obravnavanih izrednih pravnih sredstev. Za pravno varnost bi bilo vsekakor pomembno, da bi se prek obravnavanih izrednih pravnih sredstev vsaj dejansko izvajal nadzor nad delom sodišč nižjih stopenj. Izkušenejši kolegi znajo povedati, da se je že v preteklosti, ko je bila možnost vlaganja izrednih pravnih sredstev bistveno širša, s tem pa je bil vzpostavljen večji nadzor nad zakonitostjo dela sodnikov, večkrat zgodilo, da je postala pravnomočna tudi sodba, obremenjena s hudimi kršitvami procesnega in materialnega prava.[28] Danes, ko ima Vrhovno sodišče sámo možnost odločanja, katero zadevo bo obravnavalo in v kolikšnem obsegu, pri čemer pa se izhaja iz ideje, da je Vrhovno sodišče na splošno preobremenjeno z odločanjem v vsakovrstnih zadevah, pa bo takih sodb zagotovo še več.
 Menim, da je pri reformi izrednih pravnih sredstev v slovenskem pravdnem procesnem pravu prišlo do kopiranja tujih rešitev. Izhodišča, iz katerih naj bi reforma izhajala, niso bila izpeljana v celoti. Že leta 2002 so pravni strokovnjaki opozarjali na nekatere potrebne celovite spremembe,[29] ki pa so bile zdaj izpeljane le delno. Zakonodajalec je, očitno zaradi lepotnih razlogov, nekatere institute ohranil oziroma jih preuredil, čeprav v praksi ne bodo uporabni oziroma zelo redko.
 [1] Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D), Ur. l. RS, št. 45/08.
 [2] Veljalo v času pisanja tega prispevka, to je oktober 2009.
 [3] Ude, L.: Civilno procesno pravo. Uradni list RS, Ljubljana 2002, str. 337.
 [4] Orehar Ivanc, M.: Institut dopuščene revizije po ZPP-D, PP, št. 28/2009, priloga.
 [5] Sodna statistika, <www.mp.gov.si> (1. 10. 2009).
 [6] <www.mp.gov.si/nc/si/splosno/cns/novica/article/11999/5788/> (1. 10. 2009).
 [7] Dr. Aleš Galič, dr. Lojze Ude, dr. Dragica Wedam Lukič in drugi
 [8] Fasching, H. W., in Konecny, A.: Kommentar zu den Zivilprocessgesetzen. Manz, Dunaj 2005, stran 516-520. Ob tem pa bi še omenil, da je na Hrvaškem ta prag še nižji, in sicer 100.000 hrvaških kun, kar je približno 14.000 evrov.
 [9] Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o pravdnem postopku (ZPP-D), EVA:2007-2011-001.
 [10] Grgurevič, N.: Vpliv predlaganih sprememb ZPP na vlogo odvetnika v pravdnem postopku, v: Podjetje in delo, letnik 2007, stran 1087.
 [11] Odgovor Vrhovnega državnega tožilstva RS št. Ctz 11/2009-7/CK-rk z dne 5. marca 2009 na pobudo za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti zoper sodbo Višjega sodišča v Celju, ki je v nasprotju s Okrajnim sodiščem v Šmarju pri Jelšah, odločilo, da šteje »plinifikacija« večstanovanjskega objekta (s katero se je nadomestil ukinjen sistem daljinskega ogrevanja preko bližnje kotlarne) za posel, ki presega okvir rednega vzdrževanja, s sodbo spremenilo prvostopenjsko odločitev in zavrnilo tožbeni zahtevek za povračilo stroškov navedenega posla od dolžnika, ki je sam podal soglasje za »plinifikacijo« objekta.
 [12] Ude, L., in Galič, A.: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga. GV Založba, Ljubljana 2005, str. 65.
 [13] Prav tam, str. 69
 [14] Podrobneje: Orehar Ivanc, M., nav. delo.
 [15] Tudi v Nemčiji jih v zakonodaji »poznajo« šele od reforme iz leta 2002.
 [16] Triva, S., in Dika, M.: Građavinsko parnično procesno pravo, Narodne novine, Zagreb 2004. stran 720-722.
 [17] Sklepi Konference o modernizaciji sodstva, Brdo pri Kranju, 27.–29. junij 2001.
 [18] Odgovor Vrhovnega državnega tožilstva št. Ctz 70/2009-bkd z dne 9. aprila 2009, odgovor Vrhovnega državnega tožilstva št. Ctz 323/2009-4-AB-ks z dne 13. oktobra 2009.
 [19] V gospodarskem sporu, ki je tekel pred Okrožnim sodiščem v Celju, opr. št. Pg 211/2005, je bil zaradi napačne uporabe materialnega prava toženec dolžan plačati glavnico v znesku več kot 16.000 evrov, kar je zanj kot samostojnega podjetnika iz manjšega kraja blizu Slovenskih Konjic vsekakor zelo huda posledica.
 [20] Galič, A.: Ustavno civilno procesno pravo. GV Založba, Ljubljana 2004, str. 77.
 [21] Prav tam, str. 402.
 [22] Kaučič, I., in Grad, F.: Ustavna ureditev Slovenije. GV Založba, Ljubljana 1999, str. 69-70.
 [23] Odločitev Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. Cp 1251/2009 z dne 13. maja 2009, odločitev Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. Cpg 305/2009 z dne 21. maja 2009.
 [24] Wedam-Lukič, D.: Novosti v ureditvi civilnih sodnih postopkov, v: Podjetje in delo, št. 5/1994, str. 807.
 [25] Ude, L.: Reforma revizije in zahteve za varstvo zakonitosti, v: Podjetje in delo, št. 7/2007, stran 1078.
 [26] Na primer nekateri potrošniški spori, stanovanjski spori, služnosti in nekatere gospodarske pogodbe.
 [27] Vrhovno sodišče lahko predlog za revizijo zavrne tudi brez obrazložitve, zgolj s sklicevanjem na neobstoj pogojev iz 367.a člena ZPP.
 [28] Sodba Vrhovnega sodišča RS, III Ips 98/2004 z dne 7. marca 2006, s katero je Vrhovno sodišče v isti zadevi že tretjič odločalo. Kljub izrecnemu navodilu oziroma obrazložitvi s strani Vrhovnega sodišča, sodišča nižjih stopenj te niso upoštevala, zato je bilo treba odločiti še tretjič, da se je dosegla zakonita odločitev, ki ima pomen zgolj v konkretni zadevi.
 [29] Ude, L., in Galič, A.: Reforma pravnih sredstev v pravdnem postopku, v: Podjetje in delo, št. 6/2002, stran 1574.