type: other

text:
(4) Asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumisel loetakse tsiviilkäibes olevad ehitise reaalosad m��ttelisteks osadeks, kui käesolev seadus ei sätesta teisiti. Mõttelise osa suuruseks on ehitise reaalosa üldpinna ja ehitise reaalosade üldpinna suhe. Ehitise reaalosa võib tsiviilkäibes olla vaid korteriomandina, korterihoonestusõigusena, erastatud eluruumina, elamus asuva erastatud mitteeluruumina, elamuühistu liikme omandisse antud korterina, endise korteriühingu liikme omandisse antud korterina või ehitise kaasomandi lõpetamisel tekkiva ehitise reaalosana. Ehitise jagamine kaasomandi lõpetamisel ei või olla vastuolus ehitise olemusega ja maakorralduse nõuetega. Ehitist võib reaalosadeks jagada vaid tervikuna.
 (6) Kuni ehitisealuse maa kandmiseni kinnistusraamatusse või riigi omandisse jäetud või munitsipaalomandisse antud maa riigi maakatastrisse kandmiseni võib ehitist, selle mõttelist osa, reaalosana erastatud eluruumi, elamus asuvat mitteeluruumi, elamuühistu liikme omandisse antud korterit, endise korteriühingu liikme omandisse antud korterit või kaasomandi lõppemisel tekkinud ehitise reaalosa võõrandada ja pärida kui vallasasja. Ehitise või selle osa võõrandamise tehing peab olema notariaalselt tõestatud. Ehitise tasuta üleandmisel, kui üleandmisel on üheks pooleks riik või kohalik omavalitsusüksus, omandireformi aluste seaduse ja sellest tulenevate õigusaktide alusel tehingu tegemisel ning ehitise müümisel täituri poolt enampakkumisel ei ole notariaalne tõestus nõutav, v��lja arvatud eluruumide, elamu mõttelise osa ja elamutes asuvate mitteeluruumide erastamisel. Alates 1993. aasta 1. detsembrist kuni asjaõigusseaduse rakendamisega seotud õigusaktide muutmise seaduse jõustumiseni tehtud ehitise võõrandamise tehing ei ole tehingu notariaalse vormi mittejärgimise tõttu tühine, kui käesolev paragrahv ei nõua ehitise võõrandamise tehingu notariaalset vormi. Ehitist või selle osa võib vallasasjana võõrandada kuni 2003. aasta 31. detsembrini. Nimetatud tähtaega ei rakendata käesoleva seaduse § 15 2 1. lõikes nimetatud tehnorajatiste suhtes. Kui ehitis on panditud enne 2003. aasta 31. detsembrit, võib ehitist võõrandada pandiga tagatud nõude täitmiseks. Ehitist või selle osa võib pärast 2003. aasta 31. detsembrit vallasasjana võõrandada pankroti-, täite- ja sundvõõrandamismenetluse korras.
 (1) Enne 1993. aasta 1. detsembrit Eesti NSV tsiviilkoodeksi §-de 196205 või Eesti Vabariigi pangaseaduse (ENSV Teataja 1989, 41, 647; RT 1990, 2, 36; 1991, 16, 222; 1992, 31, 411; RT I 1993, 28, 498; 72/73, 1021; 1995, 4, 36) § 42 alusel tekkinud pandiõiguse korral, kus pandieseme valdus ei ole pandilepingu kohaselt üle läinud pandipidajale, jääb panditud asi pantija valdusesse ja pandiõigusele kohaldatakse asjaõigusseaduse § 276 1. lõiget, § 277-280, 283-285, § 286 punkti 1, § 289 3., 4. ja 5. lõiget, § 291, 304, 306. Nõude üleminekul uuele võlausaldajale läheb temale ��le ka pandiõigus. Kui võlgnik ei täida pandiga tagatud nõuet, rahuldatakse pandipidaja nõue panditud asja väärtusest kohtu otsuse alusel või kohesele sundtäitmisele alludes täitemenetluse seadustikus (RT I 1993, 49, 693; 1997, 43/44, 723; 1998, 41/42, 625; 51, 756; 61, 981; 103, 1695; 1999, 18, 302; 27, 380) kehtestatud korras.
 (4) Ehitise omanikul on õigus nõuda, ethoonestusõigusetähtaeg ei oleks lühem kui ehitise eeldatava püsimise tähtaeg. Maa omanikul on õigus nõuda, ethoonestusõigusetähtaeg ei oleks pikem kui ehitise eeldatava püsimise tähtaeg. Erinevalt asjaõigusseaduse § 251 1. lõikes sätestatust võib nimetatud hoonestusõiguse t��htaeg olla lühem kui 36 aastat.
 (1) Tehnovõrgu ja -rajatise (tehnorajatise) omanikul, kellele kuuluv tehnorajatis on ehitatud võõrale maale õiguslikul alusel, on õigus nõuda 10 aasta jooksul, alates tehnorajatisega seotud maa kandmisest kinnistusraamatusse, kas reaalservituudi või isikliku kasutusõiguse (servituudi) seadmist tehnorajatise teenindamiseks, remontimiseks ja rekonstrueerimiseks.
 (3) Kui tehnorajatise omanik ei nõua käesoleva paragrahvi 1. ja 2. lõikes nimetatud tähtaja jooksul reaalservituudi või isikliku kasutusõiguse seadmist või ei likvideeri selle aja jooksul tehnorajatist, muutub tehnorajatis kinnisasja oluliseks osaks, kusjuures kinnisasja omanikul on õigus nõuda tehnorajatise kõrvaldamist ja sellega seotud kahjude hüvitamist tehnorajatise eelmise omaniku poolt.


text:
Ξεκινούν οι αιτήσεις στον ΟΑΕΔ για το νέο πρόγραμμα 15.000 θέσεων εργασίας – Futures and Options
 Την Πέμπτη 24 Μαρτίου 2016 ξεκινά η υποβολή αιτήσεων για το νέο πρόγραμμα του ΟΑΕΔ «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων για την απασχόληση 15.000 ανέργων που βρίσκονται σε ιδιαίτερα μειονεκτική θέση, ηλικίας άνω των 50 ετών». Αιτήσεις κάνουν οι επιχειρήσεις στην ιστοσελίδα Oaed.gr
 Στο πρόγραμμα του ΟΑΕΔ δικαιούνται να συμμετάσχουν επιχειρήσεις που κατά το 12μηνο πριν τον μήνα υποβολής της αίτησής τους δεν έχουν προβεί σε μείωση προσωπικού, ενώ οι προσλήψεις ανέργων, μέσω του προγράμματος, πρέπει να αντιπροσωπεύουν καθαρή αύξηση του αριθμού εργαζομένων της επιχείρησης.
 Το ύψος της επιχορήγησης ανέρχεται στο 50% του μηνιαίου μισθολογικού και μη μισθολογικού κόστους του ωφελούμενου, με ανώτατο όριο τα 500 ευρώ. Στο μισθολογικό και μη μισθολογικό κόστος (και στην επιχορήγηση) συμπεριλαμβάνονται οι ακαθάριστες πραγματικές μηνιαίες αποδοχές και οι εισφορές που βαρύνουν τον εργοδότη, όπως επίσης οι αποζημιώσεις του Δώρου Χριστουγέννων, Δώρου Πάσχα και Επιδόματος Αδείας. Οι αποζημιώσεις αυτές καταβάλλονται κατά τον μήνα στον οποίο αντιστοιχούν, μέχρι συμπληρώσεως του ανώτατου ποσού της επιχορήγησης. Η συνολική διάρκεια της επιχορήγησης είναι εννέα μήνες, ενώ μπορεί να επεκταθεί για επιπλέον εννέα μήνες εφόσον ο εργοδότης υποβάλει σχετική αίτηση εντός 30 ημερολογιακών ημερών από τη λήξη της αρχικής επιχορήγησης.
 Το συνολικού προϋπολογισμού 60.000.000 ευρώ για τα έτη 2016-2019 πρόγραμμα χρηματοδοτείται από τον Ενιαίο Λογαριασμό για την Εφαρμογή Κοινωνικών Πολιτικών (Ε.Λ.Ε.Κ.Π.). Οι εργοδότες που ενδιαφέρονται να ενταχθούν στο πρόγραμμα υποβάλλουν ηλεκτρονικά την αναρτημένη στην ιστοσελίδα του Οργανισμού (oaed.gr) αίτηση υπαγωγής – υπεύθυνη δήλωση, που εμπεριέχει την εντολή κενής θέσης, (μέχρι εξάντλησης των διαθέσιμων θέσεων του προγράμματος), υπό την προϋπόθεση να έχουν παραλάβει κλειδάριθμο από τα ΚΠΑ2 ΟΑΕΔ της περιοχής τους, με τον οποίο έχουν πρόσβαση στις Ηλεκτρονικές Υπηρεσίες (e- services).
 Σε σύντομο χρονικό διάστημα ο ΟΑΕΔ κοινοποιεί στους ενδιαφερόμενους την εγκριτική απόφαση υπαγωγής τους στο πρόγραμμα. Οι ωφελούμενοι άνεργοι θα πρέπει επίσης να έχουν συμπληρώσει το τυποποιημένο έντυπο εξατομικευμένης προσέγγισης και να διαθέτουν συμπληρωμένο Ατομικό Σχέδιο Δράσης και να είναι Έλληνες πολίτες ή πολίτες άλλου κράτους μέλους της ΕΕ ή ομογενείς με δικαίωμα διαμονής και απασχόλησης στη χώρα μας ή πολίτες τρίτων χωρών που έχουν άδεια διαμονής για εξαρτημένη εργασία τουλάχιστον για όσο χρονικό διάστημα διαρκεί το πρόγραμμα.
 Ο ΟΑΕΔ, εφαρμόζοντας για πρώτη φορά στο πρόγραμμα αυτό τη νέα διαδικασία επιλογής υποψηφίων για πρόσληψη ανέργων, προσφέρει στις επιχειρήσεις και στους εργοδότες που έχουν λάβει εγκριτική απόφαση υπαγωγής, τη δυνατότητα να κάνουν μια προεπιλογή των υποψηφίων που θεωρούν κατάλληλους για τη θέση εργασίας που ανοίγουν, μέσω των Ηλεκτρονικών Υπηρεσιών του Οργανισμού και των Βιογραφικών Σημειωμάτων που είναι καταχωρημένα στη βάση δεδομένων του (βλ. σχετικό Δελτίο Τύπου: Ο ΟΑΕΔ εγκαινιάζει νέα διαδικασία αναζήτησης και επιλογής υποψηφίων για πρόσληψη ανέργων από τις επιχειρήσεις 16-3-2016). Αναλυτικότερα, οι όροι και προϋποθέσεις συμμετοχής στο «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων για την απασχόληση 15.000 ανέργων που βρίσκονται σε ιδιαίτερα μειονεκτική θέση, ηλικίας άνω των 50 ετών» αναγράφονται στη σχετική Δημόσια Πρόσκληση που είναι αναρτημένη στον διαδικτυακό τόπο του ΟΑΕΔ (oaed.gr).
 ανέργων απασχόληση επιχορηγούμενες θέσεις εργασία Κοιν.Σ.Επ. νέο πρόγραμμα του ΟΑΕΔ νέο πρόγραμμα του ΟΑΕΔ «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων ΟΑΕΔ χρηματοδότηση 2016-03-23
 Tags ανέργων απασχόληση επιχορηγούμενες θέσεις εργασία Κοιν.Σ.Επ. νέο πρόγραμμα του ΟΑΕΔ νέο πρόγραμμα του ΟΑΕΔ «Πρόγραμμα επιχορήγησης επιχειρήσεων ΟΑΕΔ χρηματοδότηση
 Previous Πρόγραμμα για 15.000 ανέργους 18-24 ετών. ΟΑΕΔ
 Next Παράταση για το πρόγραμμα ενίσχυσης πτυχιούχων του ΕΣΠΑ


text:
Munkaerő-kölcsönzés az Mt. alapján I. rész - Jogászvilág - Jogászvilág
 Munkaerő-kölcsönzés az Mt. alapján I. rész - Jogászvilág
 Kezdőlap » Munkaerő-kölcsönzés az Mt. alapján I. rész
 A munkaerő-kölcsönzés fogalma
 A munkaerő-kölcsönzés legfőbb sajátossága, hogy a hagyományos munkaviszonnyal szemben nem két, hanem három fél jogviszonyára épül. A munkavállaló egymunkaerő-kölcsönzéssel foglalkozó ügynökséggel, a kölcsönbeadóval köt munkaszerződést. Tényleges foglalkoztatására azonban mindig egy másik munkáltatónál, a kölcsönvevőnél kerül sor, akivel a kölcsönbeadó polgári jogi szerződést köt. E szerződés alapján a kölcsönbeadó egy bizonyos kölcsönzési díjért cserébe átengedi a munkavállalót a kölcsönvevőnek. A kikölcsönzés ideje alatt e megállapodás és a törvény ereje által a kölcsönvevő gyakorol bizonyos munkáltatói jogokat a munkavállaló felett, illetve őt terhelik egyes kötelezettségek is.
 A konstrukció lényege, hogy a kölcsönvevő úgy jut a munkaviszony sajátosságainak megfelelő alárendelt, utasítható munkaerőhöz, hogy neki magának nem kell munkaviszonyt létesítenie. Így mentesül a munkaviszonyhoz kötődő adminisztratív, közteher-fizetési kötelezettségek, vagy a jogviszony létesítése-megszüntetése körüli jogi teendők, kockázatok alól. Ezt az elvi felépítést leképezve, a törvényi definíció szerint a munkaerő-kölcsönzés az a tevékenység, amelynek keretében a kölcsönbeadó a vele kölcsönzés céljából munkaviszonyban álló munkavállalót ellenérték fejében munkavégzésre a kölcsönvevőnek ideiglenesen átengedi [Mt. 214.§ (1) bekezdés a) pont].
 A fogatlan oroszlán: az ideiglenességi szabály
 A munkaerő-kölcsönzés egyik alapvető jellemzője világszerte, hogy a munkavállaló csak egy bizonyos időtartamot dolgozhat ugyanannál a kölcsönvevőnél. Ezzel a munkajog azt kívánja megakadályozni, hogy a munkáltatók a tartós foglalkoztatást is kölcsönzéssel váltsák ki. Ilyen időbeli korlátot a magyar munkajog 2011 végéig nem ismert. A kikölcsönzések ideiglenességét azonban a 2008/104/EK irányelv előírta, ezért kérdéses volt, hogyan alakítja majd át a hazai gyakorlatot, ha a kölcsönzött munkavállaló Magyarországon is csak ideiglenesen állhat egy-egy kölcsönvevő foglalkoztatásában.
 A jogalkotó végül rendkívül tágan, öt évben határozta meg az egy kölcsönvevőnél eltölthető maximális időtartamot (Bevezette a 2011. évi CV. törvény). Ezt a mértéket veszi át az új Mt. is, azzal, hogy az ötéves korlát szempontjából a meghosszabbított vagy az előző kikölcsönzés megszűnésétől számított hat hónapon belül történő ismételt kikölcsönzéseket egybe kell számítani. Például, ha a kölcsönzött munkavállaló három évet töltött el a kölcsönvevőnél, majd négy hónap elteltével újra foglalkoztatni kívánja ugyanezt a munkavállalót a kölcsönvevő, úgy ez az újabb kikölcsönzés legfeljebb két évig tarthat. A törvény szerint az egybeszámítási szabályt akkor is alkalmazni kell, ha a kikölcsönzés más kölcsönbeadóval kötött megállapodás alapján valósul meg [Mt. 214. § (2) bekezdés].
 Hozzá kell tenni, hogy a Nemzeti Foglalkoztatási Szolgálat statisztikái szerint a hazai gyakorlatban a kikölcsönzések az ötéves korláthoz képest sokkal rövidebbek, ritkán haladják meg a három-négy hónapot. Így csak kivételesen fordulhat elő, hogy egy kölcsönvevő az ötéves korlát miatt kénytelen megszüntetni egy munkavállaló további foglalkoztatását. Ha ez lenne a helyzet, úgy megoldás lehet, ha a kölcsönvevő maga létesít munkaviszonyt a kölcsönzött munkavállalóval.
 Az ötéves korlátot túllépve a munkavállalót az adott kölcsönvevőnél nem lehet tovább foglalkoztatni [Mt. 216. § (1) bekezdés c) pont]. Ilyen esetben a munkavállaló – mint jogellenes utasítást – megtagadhatja a kölcsönvevőnél való további munkavégzést, a munkaügyi hatóság pedig a munkaerő-kölcsönzés szabályainak megszegése miatt bírságot szabhat ki [a munkaügyi ellenőrzésről szóló 1996. évi LXXV. törvény (a továbbiakban: Met.) 3. § (1) bekezdés k) pont]. Bár az új Mt. kifejezetten nem tartalmazza, hogy ilyenkor a kölcsönvevővel jön létre határozatlan idejű munkaviszony, amunkaügyi hatóság az ellenőrzés során megállapított tényállás alapján minősítheti így a ténylegesen létrejött kapcsolatot [Met. 1. § (5) bekezdés]. Az ötéves időkorlát túllépésével ugyanis munkaerő-kölcsönzés keretében a kölcsönvevő nem foglalkoztathatja a munkavállalót, viszont minden, a tényleges munkavégzéshez kötődő munkáltatói jogkört ő gyakorol. Megítélésem szerint erre a szigorúbb értelmezésre mindenképpen szükség lenne, hogy a hossza miatt amúgy is súlytalan ideiglenességi szabály némi jelentőséget kapjon.
 Ki lehet kölcsönbeadó? Külföldiek is – elvben
 Kölcsönbeadó nem lehet minden munkáltató, csak amely eleget tesz az erre vonatkozó külön jogszabályi feltételeknek. Ezeket az Mt. mellett a munkaerő-kölcsönzési és a magán-munkaközvetítői tevékenység nyilvántartásba vételéről és folytatásának feltételeiről szóló 118/2001. (VI. 30.) Korm. rendelet (a továbbiakban: K.rend) határozza meg.
 Az új Mt. hatálybalépésével a törvény és a K.rend ellentmondásba került egymással. Míg ugyanis az Mt. szerint kölcsönbeadó csak a tagok korlátolt felelősségével működő gazdasági társaság vagy – a vele tagsági viszonyban nem álló munkavállaló vonatkozásában – szövetkezet lehet, a K.rend szerint közhasznú kölcsönzőként a helyi vagy nemzetiségi önkormányzat, illetve ezek társulása, valamint közhasznú szervezetek is működhetnek [Mt. 215. § (1) bekezdés b) pont, K.rend. 2. § (1) bekezdés i) pont]. Jól láthatóan a végrehajtási jogszabály által meghatározott alanyi kör bővebb, miközben erre vonatkozó felhatalmazás nincs.
 Az Mt. 298. § (5) bekezdése szerint a Kormány felhatalmazást kap, hogy a munkaerő-kölcsönzési tevékenység folytatásának, akölcsönbeadó nyilvántartásba vételének feltételeit és részletes szabályait, valamint a közhasznú kölcsönzőkkel szemben támasztott feltételekre, a kölcsönzöttek részére nyújtandó szolgáltatásaikra, valamint az általuk létesített, munkavégzésre irányuló jogviszony egyes feltételeire vonatkozó szabályokat rendeletben állapítsa meg, és ennek során vagyoni biztosíték meglétét írja elő.
 Megítélésem szerint ebből nem következik, hogy a K.rend. bővíthetné a törvényben kölcsönzési tevékenységre felhatalmazott szervezetek körét. A rendeleti jogalkotásra vonatkozó felhatalmazás kiterjesztő értelmezése ellentétes lenne a jogállamiság elvével.
 Ez ugyan csakkönnyen orvosolható jogtechnikai hiba, de ez idő szerint a közhasznú kölcsönzők alanyi körére vonatkozószabályozás alkotmányellenes [Alaptörvény 15. cikk (3)–(4) bekezdés]. Mindenesetre a közhasznú kölcsönzés gyakorlatát egyelőre korai vizsgálni, a Nemzeti Foglalkoztatási Szolgálat adatai szerint 2011-ben 856 kölcsönbeadó közül mindössze 5 végzett közhasznú kölcsönzési tevékenységet.
 Az új törvény egyértelművé teszi, hogy kölcsönbeadó nemcsak belföldi, hanem bármely EGT-államban székhellyel rendelkező vállalkozás lehet, amely a rá irányadó jog szerint munkaerő-kölcsönzést folytathat, feltéve, hogy egyben megfelel a munkaerő-kölcsönzés hazai feltételeinek is [Mt. 215. § (1) bekezdés]. A módosítás előzménye a Rani-eset (C-298/09.) volt, amelyben az Európai Bíróság a szolgáltatások szabad áramlása elvébe ütközőnek minősítette azt a magyar szabályt, amely belföldi székhelyet követelt meg a kölcsönbeadói tevékenység folytatásához.
 A kölcsönzési tevékenység hazai feltételei, hogy csak az állami foglalkoztatási szerv (munkaügyi központ) általi nyilvántartásba vétel után folytatható, kétmillió forint vagyoni letét nyújtása, továbbá megfelelő személyi és tárgyi feltételek biztosítása esetén [K.rend. 4. § (1) bekezdés, 6. § (2) bekezdés b) pont]. Ezeket a követelményeket tehát a más EGT-tagállambeli kölcsönbeadókra is alkalmazni kell, ha Magyarországra nyújtanak szolgáltatást [K.rend. 3. § (2) bekezdés]. A K.rend szerint a nyilvántartásba vételt a leendő kölcsönbeadó székhelye szerinti munkaügyi központ intézi. Sajnálatos hiba, hogy arra már nem tér ki, melyik szerv lesz illetékes a belföldön székhellyel nem rendelkező külföldi kölcsönbeadók esetén. Így, bár az Mt. megteremti az elvi lehetőségét a külföldi kölcsönbeadók regisztrációjának, ennek technikai szabályai hiányoznak. Ez viszont továbbra is a szolgáltatások szabad áramlásának elvébe ütköző helyzetet eredményez.
 Míg maga a kölcsönzési tevékenységhez támasztott feltételrendszer nem változott, újdonság, hogy a kölcsönbeadó nyilvántartásból való törlése esetén a munkaszerződés tekintetében az érvénytelenség jogkövetkezményeit kell alkalmazni [Mt. 215. § (2) bekezdés]. Akorábbi szabályozás még az azonnali hatályú felmondás alkalmazását írta elő, illetve ennek hiányában a munkaviszony automatikus megszűnéséről rendelkezett. Ezt a feleslegesen bonyolult rendszert az új törvény tehát úgy módosítja, hogy ilyen esetben a kölcsönbeadó köteles haladéktalanul, azonnali hatállyal megszüntetni a kölcsönzésre irányuló munkaviszonyt, és a munkavállalónak annyi időre járó távolléti díjat megfizetni, amennyi a munkáltató felmondása esetén járna, továbbá megfelelően alkalmazni kell a végkielégítés szabályait is [Mt. 29. § (1)–(2) bekezdés]. Úgy kell tehát tekinteni, mintha ilyenkor a munkáltató érdekkörében felmerült okból kellene megszüntetni a munkaviszonyt.
 Elhatárolási kérdések: hasonló, de mégis más...
 Az új Mt.-vel több olyan jogintézmény is megjelent, amelyek a munkaerő-kölcsönzéshez hasonló helyzetet teremtenek, és amelyek elhatárolása nem magától értetődő. A munkaerő-átengedés formáinak elkülönítése az elmúlt években is számos jogvitában felmerült. Aminősítés kérdése tipikusan hatósági ellenőrzések során, illetve az ezek alapján indult közigazgatási perekben merül fel, ritka, hogy a foglalkoztatás jogi konstrukcióját – illetve annak jogszerűségét – a munkavállaló vitatná. Tekintsük át, melyek a munkaerő-kölcsönzésre emlékeztető, de attól megkülönböztetendő intézmények az új törvényben!
 1. A kirendelés
 A munkaerő-kölcsönzéshez hasonló, de csak ideiglenes és nem üzletszerű munkaerő-átengedést jelent a kirendelés. A kirendelés nem atipikus munkaviszony, hanem speciális munkáltatói utasítás, amely alapján a munkavállaló ideiglenesen egy másik munkáltatónál végez munkát.
 A kirendelés célja tehát, hogy átmenetileg a munkáltató egy másik munkáltatóhoz irányítsa a munkavállalót, ha ő maga nem tud, vagy nem kíván eleget tenni foglalkoztatási kötelezettségének. A kirendelésről a két munkáltató (a kirendelő és a fogadó) megállapodást köt egymással. Hasonlóság a munkaerő-kölcsönzéssel, hogy a munkavállaló egyik esetben sem annak a munkáltatónak a szervezetében és utasításai szerint dolgozik, amellyel amúgy munkaviszonyban áll, hanem egy harmadik fél szervezetébe iktatódik be. A kirendelés esetében azonban az „ideiglenes” jelző valóban átmeneti jelleget jelent. Az új Mt. szerint ugyanis a munkaszerződéstől eltérő foglalkoztatás naptári évenként összesen a 44 beosztás szerinti munkanapot vagy 352 órát nem haladhatja meg. E mértéket azonban kollektív szerződés magasabban is meghatározhatja (Mt. 53. §, 57. §).
 Az új Mt. alig tér ki arra, hogyan oszlanak meg a munkáltatói jogok és kötelezettségek a kirendelő és a fogadó munkáltató között. Csupán annyit rögzíti, hogy a kirendelés ideje alatt a munkavállalóra a fogadó munkáltatónál érvényes munkarend az irányadó, illetve a kirendelés alatt a munkavállalót ért károkért a két munkáltató egyetemlegesen felel [Mt. 96. § (4) bekezdés; 166. § (3) bekezdés]. Minden egyéb kérdésben a feleknek kell megállapodni (például szabadság kiadása, bérfizetés, költségek viselése), azzal, hogy a munkaszerződést módosítani, illetve a jogviszonyt megszüntetni csak a munkaviszonyban álló kirendelő munkáltató lehet jogosult. A Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvénnyel (a továbbiakban: 1992. évi Mt.) szemben az új törvény nem rendelkezik a fogadó munkáltató kollektív szerződésének hatályáról sem [1992. évi Mt. 106. § (5) bekezdés], ezért álláspontom szerint a fogadó kollektív szerződése egyáltalán nem is alkalmazható a kirendelt munkavállalókra.
 A korábbi szabályozás azt is előírta, hogy – a munkaerő-kölcsönzéssel szemben – a munkavállaló kirendelésében csak ellenszolgáltatás nélkül és csak olyan munkáltatók állapodhatnak meg, amelyek tulajdonosi kapcsolatban állnak egymással. E két megkötést az új Mt. már nem tartalmazza (1992. évi Mt. 106. § és Mt. 53. §). Így 2013-tól (Az Mt. munkaszerződéstől eltérő foglalkoztatásra vonatkozó 53. §-a 2013. január 1-jén lépett hatályba) a kirendelés nemcsak az egy vállalatcsoporton belüli áthelyezést jelenti, hanem a kirendelő és a fogadó munkáltató egymástól teljesen független is lehet. A kirendelés rendeltetésével azonban továbbra sem egyeztethető össze, hogy a munkaerő átengedése ellenérték fejében történjen. Ezzel ugyanis – ha csak rövid idejű kikölcsönzésekre is, de – megkerülhetővé válnának a munkaerő-kölcsönzési tevékenység folytatásához megkövetelt feltételek. Így a kirendelés nem alkalmazható a munkaerő üzletszerű átengedésére. Annak azonban nincs akadálya, hogy a munkabért és közterheit az a munkáltató viselje, akihez a munkavállalókat kirendelték [Ezt az 1992. évi Mt. kifejezetten ki is mondja 106. § (2) bekezdésében].
 Tekintettel arra, hogy a gyakorlatban eddig is számos esetben fordult elő a munkaerő-kölcsönzés kirendeléssel történő leplezése, (Lásd például LB Mfv.I.10.349/2008/2.; BH2008. 99; LB Mfv.I.10.401/2009/3.) megítélésem szerint indokolt lett volna az ellenérték kifejezett tilalmát megőrizni a kirendelés szabályai között.
 2. A több munkáltatóval létesített munkaviszony
 Az új Mt. által bevezetett lehetőség, hogy egy munkaszerződésben, adott munkakörre több munkáltató is alkalmazhatja közösen a munkavállalót (Mt. 195. §). Ilyen esetben tehát a munkavállaló feladatait több munkáltató részére teljesíti, de egy munkaviszony keretében. Ez elképzelhető úgy, hogy munkaideje megoszlik az egyes munkáltatók között, és időben elkülönülve teljesít részükre (például két cég közösen alkalmaz egy adminisztrátort). Olyan eset is lehetséges, amikor a munkavállaló egyidejűleg dolgozik minden munkáltató számára (például egy irodaházat együtt bérlő négy cég közösen foglalkoztat egy portást).
 A munkaerő-kölcsönzéssel szemben itt nem a munkavállaló feletti munkáltatói jogkör visszterhes átengedéséről van szó, hanem eleve több jogalany kerül a munkáltatói pozícióba, akiket a munkáltatói jogok és kötelezettségek teljessége megillet, illetve terhel. Míg a munkaerő-kölcsönzés esetén a kölcsönbeadó és a kölcsönvevő jogállása különböző, a több munkáltatóval létrejött munkaviszonyban csupán többszöröződik a munkáltatói pozíció, de ezek azonos érdekállást jelentenek. A kölcsönzés tehát több érdekállású, a több munkáltatóval létesített munkaviszony pedig többalanyú kötelem. A munkáltatói pozícióban lévők között nincs markáns különbség, nincs szó a munkaerő átengedéséről sem, hiszen azzal a szerződéskötéstől kezdve minden munkáltató eleve rendelkezik. Míg a munkaerő-kölcsönzésnél a munkaszerződés aláírásakor nem feltétlenül ismert a kölcsönvevő személye, illetve annak kiválasztásához nem is szükséges a munkavállaló beleegyezése, a több munkáltatóval létesített munkaviszonynál a munkavállaló csak a szerződést kötő munkáltatók részére köteles teljesíteni. További különbség, hogy a több munkáltatóval létesített munkaviszony nem csak három-, hanem többoldalú is lehet. Természetesen minél több munkáltató szerepel a jogviszonyban, annál bonyolultabb összehangolni a jogok gyakorlását és a kötelezettségek teljesítését.
 A munkaerő-kölcsönzéshez képest a legfontosabb különbség tehát a munkáltatói jogok és kötelezettségek megoszlásában ragadható meg. Mivel ebben az esetben minden munkáltató ugyanannak a munkaszerződésnek alanya, jogaik és kötelezettségeik alapvetően egyezőek. A törvény csupán két kérdésben tesz közöttük kötelezően különbséget. Egyrészt, a munkaszerződésben meg kell állapodni arról is, hogy melyik munkáltató fizeti a munkabért. Ez független attól, hogy egyébként a munkáltatók egymás között hogyan osztják el a foglalkoztatással kapcsolatos költségeket (például utazási költségtérítés). A munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti rendelkezésekről és törvénymódosításokról szóló 2012. évi LXXXVI. törvény által beépített új szabály szerint a munkavállalóra a munkabér-fizetésre kijelölt munkáltató kollektív szerződése alkalmazandó, hacsak ettől eltérően nem állapodnak meg [Mt. 279. § (4) bekezdés]. Főszabály szerint tehát a szerződő munkáltatók közül ki kell jelölni egy „központi munkáltatót”, akit a munkaviszonyból eredő legfontosabb kötelezettség, a bérfizetés terhel majd. Ez a kijelölés határozza majd meg a munkavállalóra kiterjedő kollektív szerződést is.
 Másrészt, a munkáltatóknak ki kell jelölni maguk közül azt, aki a közterhek megfizetésével, bevallásával, bejelentésével kapcsolatos kötelezettségekért felelős. Ha a kijelölésre írásban a munkaviszony létesítésével egyidejűleg nem kerül sor, a munkaviszony valamennyi munkáltatója 500 000 forintig terjedő mulasztási bírsággal sújtható, illetve a kötelezettségek teljesítésére bármelyikük kötelezhető [az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Artt.) 16. § (4b) bekezdés, 172. § (2a) bekezdés, 178. § 23. pont; a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény (a továbbiakban: Tbj.) 4. § a) pont 8.alpont; egyes adótörvények és azzal összefüggő egyéb törvények módosításáról szóló 2011. évi CLVI. törvény 454. § (5a) bekezdés].
 Bár nem kötelező, de a közterhek szempontjából érdemes ugyanazt a munkáltatót kötelezettnek kijelölni, aki a munkabért is fizeti. A személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény (Szja tv.) szerint viszont a bevételnek nem számító juttatást, valamint a béren kívüli juttatásokat több munkáltató is biztosíthatja együttesen. Ez abból a szabályból ered, miszerint ilyen esetben az Szja tv. rendelkezéseit a több munkáltató ilyen juttatásának együttes összegére vonatkozóan kell irányadónak tekinteni (Szja tv. 3. § 14. pont).
 A munkáltatói szerepkör gyakorlásának minden más kérdésében a felek csak egymást korlátozzák, így erről célszerű megállapodniuk. Például bármelyik munkáltató jogosult utasítást adni, de csak úgy, hogy a munkavállaló a másik munkáltató által adott utasításokat is teljesíteni tudja. Hasonlóan, a törvény alapján a munkaviszonyt bármely munkáltató megszüntetheti, de ettől eltérő megállapodás is lehetséges [Mt. 195. § (4)bekezdés]. Például a megszüntetés joga fenntartható a közterhek és a munkabér szempontjából kötelezett félnek. Hangsúlyozni kell azonban, hogy az Mt. szerint a munkáltatók a munkavállaló bármely munkajogiigényével kapcsolatban egyetemlegesen felelnek [Mt.195. § (3) bekezdés]. Így, ha a felek megállapodása alapján van is különbség az egyes munkáltatók jogai és kötelezettségei között, a munkavállalóval szemben felelősségük azonos. (A munkáltatók felelőssége adójogi szempontból is összekapcsolódik. Ha ugyanis a kijelölt munkáltató az esedékes adót nem fizette meg, és azt tőle nem lehet behajtani, az adó megfizetésére határozattal kötelezhető bármely másik munkáltató, egészen addig, amíg valamelyik teljesít, vagy tőle az adót be lehet hajtani [Art. 35. § (2) bekezdés j) és k) pontok].)
 A több munkáltatóval létrejött munkaviszony tehát nem a munkaerő átengedésére, hanem közös foglalkoztatásra irányul. Mivel azonban a szabályozás a legtöbb kérdést a felek megállapodására bízza, nem kizárt, hogy a gyakorlatban a munkaerő-kölcsönzést leplező konstrukciók is kialakulhatnak, ahol a „központi munkáltató” bújtatott ellenérték fejében biztosítja a munkaerőt a szerződést kötő további munkáltató partnereinek.
 3. Az iskolaszövetkezeti munkaviszony
 A munkaerő-kölcsönzéshez nagyon hasonló foglalkoztatás valósul meg az iskolaszövetkezeti munka során. Aszövetkezetekről szóló 2006. évi X. törvény (a továbbiakban: Sztv.) szerint az iskolaszövetkezet a szociális szövetkezetek egyik fajtája, sajátosságuk pedig, hogy a tagjaik számára munkafeltételek teremtése végett folytatják tevékenységüket (Sztv. 8. §). (Részletesen lásd a szociális szövetkezetekről szóló 141/2006. (VI. 29.) Korm. rendeletet.) Ennek megfelelően a szociális szövetkezetben a tagok személyes közreműködésként munkavégzésre kötelesek, ami megvalósulhat munkaviszonyban, illetve egyéb jogviszonyokban is.
 Az iskolaszövetkezet tagja tehát a szövetkezettel áll jogviszonyban, de a munkavégzésre általában nem magánál a szövetkezetnél kerül sor, hanem egy harmadik félnél, akivel a szövetkezet egy bizonyos feladat ellátására (például szórólaposztás, árufeltöltés stb.) polgári jogi szerződést köt. A korábbi szabályozás alapján az iskolaszövetkezeteknek nem volt törvényi felhatalmazása arra, hogy a tagjaik feletti munkáltatói jogokat átengedjék megrendelőiknek. Ezért, ha a munkaügyi ellenőrzés azt tapasztalta, hogy a megrendelő közvetlenül utasítja, ellenőrzi a „diákmunkásokat”, úgy tiltott munkaerő-kölcsönzést állapított meg.
 Ezt a gyakorlatot a Legfelsőbb Bíróság is megerősítette (Lásd például LB Mfv.II.10.156/2007/2.) Mivel azonban életszerűtlen volt, hogy az iskolaszövetkezet képviselője útján irányítsa a munkavégzést a megrendelőnél, ezért a törvény 2011 nyarától az iskolaszövetkezetek számára is lehetővé tette a munkáltatói jogkör átadását (Lásd az 1992. évi Mt. 194–194/F. §-ait, amelyeket a 2011. évi CV. törvény iktatott be 2011. augusztus 1-jétől).
 Furcsa módon azonban az 1992. évi Mt. a 18. életévét be nem töltött munkavállaló esetén csak vis maior esetén tette lehetővé az utasítási jog átadását [lásd 194/C. § (1)–(2) bekezdés]. Mivel a munkáltatói jogkör megosztására vonatkozó lehetőségnek semmilyen összefüggése nincs a munkavállaló életkorával, helyeselhetjük, hogy ezt a különbségtételt az új Mt. már nem tartja fenn.)
 Erre épül a hatályos Mt. megoldása is. Az iskolaszövetkezeti munkaviszony ugyan számos sajátosságot mutat a munkaerő-kölcsönzéshez képest, ám a jogviszony lényege, az alárendeltségben foglalkoztatható, utasítható munkaerő ellenérték fejében történő átengedése azonos. Éppen ezért az iskolaszövetkezeti munkaviszony a munkaerő-kölcsönzéssel rokon intézménynek tekinthető.
 A törvény meghatározása szerint az iskolaszövetkezeti munkaviszony a nappali tagozatos tanuló, hallgató és az iskolaszövetkezet közötti határozott időre létesült munkaviszony, amely alapján a munkavállaló egy harmadik félnél köteles munkát végezni [Mt. 223. § (1) bekezdés]. Ebből a definícióból három fontos különbség adódik a kölcsönzéshez képest. Egyrészt, az iskolaszövetkezeti munkaviszonyban csak nappali tagozatos diák, illetve hallgató állhat.
 A jogviszony sajátosságait így a munkavállaló tanulmányi elfoglaltságaira tekintettel kell kialakítani. A diákmunkát igénybe vevő harmadik félnek is számolnia kell azzal, hogy a munkavállaló tanulmányai miatt elfoglalt, ezért nem tud tartósan napi 8 órás munkavégzést vállalni. Másrészt, munkáltató csak iskolaszövetkezet lehet. Végül, a jogviszony fogalmilag határozott időre létesül, amelynek időtartama egyébként az öt évet meghaladhatja, és korlátozás nélkül alkalmazhatóak határozott idejű jogviszonyok azonos felek között is [Mt. 227. § (3) bekezdés].
 Mivel a tanulmányok mellett a munkavállaló tipikusan csak rövid időre (például hétvégére, vagy a hét pár napjára) tud munkát vállalni, sajátosan alakul az iskolaszövetkezeti munkaviszony létesítése. A felek egymással első lépésben egy keret-munkaszerződést kötnek, amely csak azt rögzíti, a tag milyen jellegű feladatokat vállal majd, illetve a díjazás mértékét is csak orientáló jelleggel adja meg. A „hagyományos” munkaszerződésnek megfelelő megállapodás csak akkor születik meg, ha konkrét munkavégzésre kerül sor. Ekkor az előző, keretszerződés alapján egy újabb szerződést kötnek a felek, amelyben már pontosan rögzítik az alapbért, az ellátandó feladatot, a munkavégzés helyét és időtartamát [Mt. 223. § (2)–(3) bekezdés].
 Mivel a keret-munkaszerződés öt évnél hosszabb határozott időre is köthető, a teljes tanulmányok idejét lefedheti, és végig megfelelő keretét adhatja az iskolaszövetkezeten keresztüli munkavégzésnek. Az iskolaszövetkezeti munkaviszony tehát több konkrét munkavégzést foglalhat magában, ez a fajta „ernyőjelleg” itt még erősebb, mint a munkaerő-kölcsönzésnél. Adós marad viszont a szabályozás azzal, hogyan szüntethető meg, vagy módosítható a konkrét feladatra létrejött megállapodás. Így a munkavállaló csak az iskolaszövetkezettel megegyezve szüntetheti meg a konkrét megállapodást, illetve egy adott megbízás teljesítéséből egyoldalúan csak a munkaviszonyt (a keretszerződést) is megszüntetve léphet ki.
 Az általános szabályokhoz képest fontos sajátosság, hogy az iskolaszövetkezeti munkaviszonyban nem jár rendes szabadság, betegszabadság, szülési és fizetés nélküli szabadság. Ugyanakkor a munkavégzési kötelezettséggel nem járó idő tartama nem lehet kevesebb, mint amennyi szabadság a munkavállalót életkora alapján megilletné [Mt. 225. § (2) bekezdés]. Erre az időre azonban a munkavállalót díjazás nem illeti meg. Aszabály indoka elvileg az, hogy a tanulmányokat folytató fiatalok általában csak rövid időtartamokra vállalnak munkát, és így megfelelően tudnak gondoskodni a pihenésükről, rendes szabadság nélkül is. Álláspontom szerint ez az érvelés nem fogadható el. Semmi nem garantálja ugyanis, hogy az iskolaszövetkezeti munkaviszonyban álló munkavállaló ne dolgozhatna huzamosabb ideig (akár részmunkaidőben), és így ne lenne indokolt részére fizetett távollétet biztosítani. Mintegy húsz napot elérő munkaviszonyban időarányosan már legalább egy nap rendes szabadság járna, mint ahogy jár is minden más munkaviszonyban – az iskolaszövetkezeti foglalkoztatást kivéve. Önkényes, ésszerű indok nélküli megkülönböztetésnek tűnik ezért a rendes szabadság kizárása [Alaptörvény XVII. cikk (4) bekezdés].
 Hozzá kell tenni, az alkotmányossági aggályok mellett a szabály egészen biztosan az uniós jogrendbe ütközik. A munkaidő-szervezés egyes kérdéseiről szóló 2003/88/EK irányelv 7. cikke szerint ugyanis minden munkavállalót megillet évente négy hét fizetett szabadság. Az Európai Bíróság ezt a szabályt igen szigorúan értelmezi. Mint egy ítéletében kifejtette, „az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a minden munkavállalót megillető, fizetett éves szabadsághoz való jogot az uniós szociális jog különleges fontossággal bíró elvének kell tekinteni, amelytől nem lehet eltérni, és amelynek az illetékes nemzeti hatóságok általi érvényesítése csak az [...] irányelvben kifejezetten meghatározott korlátok között történhet”.
 Az Európai Bíróság a Dominguez-ügyben kimondta, hogy a tagállamok a minden munkavállaló számára kifejezetten biztosított éves fizetett szabadsághoz való jognak magát a keletkezését nem zárhatják ki egyes munkavállalók tekintetében (C‐282/10. para. 16–19). Az iskolaszövetkezeti munkaviszony kapcsán külön figyelmet érdemel, hogy a BECTU-ügyben az Európai Bíróság azt is elutasította, hogy a munkaviszony rövid időtartamára tekintettel lehetne kizárni a fizetett szabadságot. Mint rámutatott, téves az a feltevés, hogy a rövid időtartamra szerződött munkavállaló kipihenheti magát az újabb munkaviszony létesítése előtt. A folyamatosan rövid időtartamokra szerződő munkavállalók esetében ez ugyanis éppen még kiszolgáltatottabb helyzetet eredményez a tartósan foglalkoztatottakhoz képest, ezért az egészségük, biztonságuk védelme érdekében különösen fontos a szabadság biztosítása, átmeneti foglalkoztatás esetén is (C‐173/99. para 6.).
 A jogharmonizáció szempontjából az iskolaszövetkezeti munkaviszony és a munkaerő-kölcsönzés tartalmi hasonlósága is felvet kérdéseket. Az iskolaszövetkezet által nyújtott szolgáltatás ugyanis megfelel a 2008/104/EK irányelv munkaerő-kölcsönzés fogalmának (lásd 1. és 3. cikk). Ha viszont ez így van, akkor az irányelv szabályait az iskolaszövetkezeti munkaviszonyban is meg kell tartani. E vonatkozásban az új Mt. feltétlenül előrelépést jelent. Az alapvető munka- és foglalkoztatási feltételek vonatkozásában ugyanis éppúgy biztosítja az egyenlőséget az iskolaszövetkezet tagjának, mint a kölcsönzött munkavállalóknak. E szabály betartásáért a két fél egyetemlegesen felel [Mt. 224. § (4)–(5) bekezdés]. Sőt, e ponton a diákmunka szigorúbb szabályok alá esik, hiszen – szemben a kölcsönzéssel – az egyenlő bánásmódhoz itt semmilyen kivétel nem kapcsolódik. Ha tehát a diákmunkás egyenlő értékű munkát végez a megrendelő közvetlenül alkalmazott, saját munkavállalójával, úgy díjazásukban sem tehető különbség.
 A munkaerő-kölcsönzési irányelvvel azonban az iskolaszövetkezeti munkaviszony más vonatkozásokban nincs összhangban. Így nincs garancia arra, hogy a megrendelőnél való foglalkoztatás ideiglenes lenne (noha a gyakorlatban a tartós foglalkoztatás még ritkább, mint a kölcsönzés esetében), hiányoznak a munkavállaló tartós foglalkoztatáshoz jutását elősegítő rendelkezések és a kollektív jogi tájékoztatási kötelezettségek is [2008/104/EK irányelv 3. cikk, 6. cikk (1)–(4) bekezdés, 8. cikk]. (Ez utóbbi vonatkozásában az új Mt. ugyan előírja, hogy a munkáltató félévente köteles tájékoztatni az üzemi tanácsot a munkáltatónál foglalkoztatott munkavállalók számáról és munkakörük megnevezéséről, ám az iskolaszövetkezeti munkavállalók – a megrendelővel fennálló munkaviszony hiányában – nem vonhatóak ebbe a körbe [Mt. 262. § (3) bekezdés c) pont]).
 Hozzá kell tenni, hogy álláspontom szerint ez a jogviszony a közteher-fizetési kedvezményre (lásd alább) tekintettel sem vonható ki az irányelv hatálya alól. Aligha tekinthetjük ugyanis megalapozottan az iskolaszövetkezeti munkaviszonyt államilag támogatott szakképzésnek, vagy beilleszkedési, átképzési program keretében történő foglalkoztatásnak [2008/104/EK irányelv 1. cikk (3) bekezdés].
 Az iskolaszövetkezettel szerződő harmadik fél a munkavállalónak utasítást adhat, indokolt ezért, hogy bizonyos körben munkáltatói kötelezettségei is legyenek. A felelősség köre a munkaerő-kölcsönzésre irányadó szabályok szerint alakul. E szabályok betartását a munkaügyi ellenőrzés a megrendelőnél ellenőrizheti [Met. 3. § (3) bekezdés]. Sajnálatos azonban, hogy a harmadik személynek okozott károkért mindenképpen az iskolaszövetkezet felel, mivel – szemben a kölcsönzéssel – nincs mód arra, hogy a megrendelővel kötött megállapodás alapján a felelősség ilyen esetekben a megrendelőt terhelje (Mt. 224. §, 226. §).
 Az iskolaszövetkezeti munkaviszony a megrendelő szempontjából tehát tartalmilag megfelel a munkaerő-kölcsönzési szolgáltatásnak. A foglalkoztatott személyéből eredő különbségek – szakképzettség, tapasztalat hiánya, tanulmányi elfoglaltságok stb. – mellett azonban még egy eltérésre tekintettel kell lenni: az iskolaszövetkezeti munka kedvezőbb közteher-fizetési szabályok alá esik. Az iskolaszövetkezet ugyanis nem köteles társadalombiztosítási járulékot, illetve szociális hozzájárulási adót fizetni a nappali rendszerű oktatás keretében tanulmányokat folytató tanuló, hallgató tagjának foglalkoztatása után [Tbj. 5. § (1) bekezdés b) pont; 2011. évi CLVI. törvény 455. § (3) bekezdés b) pont]. Így a tanulmányokat folytató munkavállalókkal ellátható feladatok tekintetében az iskolaszövetkezeti munka jóval olcsóbb szolgáltatás, mint a munkaerő-kölcsönzés.
 Az iskolaszövetkezeti munkaviszony és a munkaerő-kölcsönzés hasonlóságára tekintettel a kérdés továbbra is az, vajon indokolt-e az előbbi fenntartása. Az idegen munkaerő foglalkoztatásával járó előnyöket ugyanis a kölcsönzés is biztosítja, ezért felesleges egy újabb atipikus munkaviszony létrehozása. A kedvezőbb közterhek mellett persze érthető a piac érdeklődése e szolgáltatás iránt, ám kérdéses, az összes munkáltató közül miért egyedül az iskolaszövetkezet részesül ebben az előnyben.
 Ez idő szerint nincs olyan követelmény az iskolaszövetkezetek szabályozásában, amely alapján bármilyen többletszolgáltatást (például a képzésükhöz igazodó munkalehetőséget) kellene nyújtaniuk az általuk foglalkoztatott diákok, hallgatók számára. Ellenkezőleg, ha a diák iskolaszövetkezeten keresztül szegődik el dolgozni, kedvezőtlenebb munkajogi szabályok alá esik, mint ha bármilyen más jogviszonyt választana, hiszen nincs rendes szabadság, betegszabadság és – a határozott idejű jogviszony miatt – nincs felmondási idő, vagy végkielégítés sem. Fel kell vetni, hogy a kedvezőbb közterhek miért nem a támogatandó személyhez – a diákhoz – kötődnek, és miért csak egyetlen lehetséges foglalkoztatójukhoz, az iskolaszövetkezethez.
 Megítélésem szerint az iskolaszövetkezetek munkajogi és adójogi szempontból is privilegizált helyzetét akkor indokolt fenntartani, ha ehhez a foglalkoztatott fiatalok igényeihez igazodó többletkötelezettségeket is megkövetelne a jogalkotó.


text:
Studio Legale Mancino: Magistrato offende su Facebook? Scatta l’illecito disciplinare
 Ai fini dell’applicabilità dell’esimente di cui all’art. 3 bis del D.Lgs. 23 febbraio 2006, n. 109 in tema di diffamazione su facebook, la valutazione della scarsa rilevanza del fatto contestato va condotta avuto riferimento all'uso di parole ed espressioni socialmente interpretabili come offensive, ossia adoperate in base al significato che esse vengono oggettivamente ad assumere poiché il bene protetto dalla previsione di cui all'art. 4, comma 1, lett. d) dello stesso provvedimento, è costituito dalla immagine del magistrato.
 Con sentenza 31 luglio 2017, n. 18987 le Sezioni Unite della Corte di Cassazione affrontano un caso molto interessante consistente nella configurabilità dell’illecito disciplinare, di cui al D.Lgs. 23 febbraio 2006, n. 109, art. 4, comma 1, lett. d), nei confronti di un magistrato che comunicando con più persone a mezzo del proprio profilo personale di Facebook, offendeva la reputazione di un Sindaco.
 La rilevanza della questione riguarda non solo il fatto specifico della configurabilità dell’illecito disciplinare, ma anche, più in generale, le conseguenze che possono derivare dall’utilizzo poco accorto di un social network come Facebook da parte di un magistrato che, dimenticando di rappresentare un’importante istituzione esprime una propria opinione in merito a fatti, tra l’altro, oggetto di inchiesta giudiziaria.
 La Sezione disciplinare, nel caso di specie, ha ritenuto sussistenti gli elementi costitutivi dell'illecito contestato, e cioè, da un lato, la consumazione del reato di diffamazione, essendo integrata l'offesa alla reputazione del Sindaco; dall'altro, per la risonanza dell'episodio e la diffusione del commento, il pregiudizio dell'immagine del magistrato. La stessa Sezione disciplinare, però, in considerazione del fatto che si trattava di un episodio isolato nel contesto di un profilo professionale positivo, ha ritenuto sussistenti le condizioni per l'applicazione dell'esimente di cui al D.Lgs. n. 109 del 2006, art. 3 bis: non configurabilità dell'illecito per essere il fatto di scarsa rilevanza.
 Tale interpretazione non è stata accettata dalla Procura generale della stessa Corte che ha proposto ricorso facendo intervenire le Sezioni Unite.
 Queste ultime, con la sentenza in esame, rilevano, innanzitutto che l’entrata in vigore dell'art. 131 bis c.p., introdotto dal D.Lgs. 16 marzo 2015, n. 28 ha determinato una modificazione normativa che sicuramente incide sul piano della interpretazione sistematica del D.Lgs. n. 109 del 2006, art. 3 bis, e art. 4, comma 1, lett. d). Inoltre lo stesso art. 3 bis introduce nella materia disciplinare il principio di offensività, proprio del diritto penale, secondo il quale la sussistenza dell'illecito va comunque riscontrata alla luce della lesione o della messa in pericolo del bene giuridico tutelato dalla norma, con accertamento in concreto effettuato ex post. Si tratta, quindi, di disposizione che tende ad attenuare la rigidità di quella tipizzazione: in riferimento a tutte le ipotesi previste dal D.Lgs. n. 109 del 2006, artt. 2 e 3, la condotta, pur astrattamente rientrante in una delle fattispecie astratte all’uopo individuate, costituisce, in concreto, fatto disciplinarmente rilevante soltanto se supera la soglia della non scarsa rilevanza (Sez. Un., 31 maggio 2016, n. 11372). Nel caso di specie, quindi, non può più in alcun modo predicarsi, in linea teorica, la preclusione della operatività della disposizione che nell'ordinamento disciplinare della magistratura può consentire di non configurare come illecito disciplinare un fatto di scarsa rilevanza.
 Quello che, invece, le Sezioni Unite chiariscono dando ragione alla Procura Generale è che la sentenza impugnata risulta tuttavia erronea nella parte in cui, muovendo dalla applicabilità dell'art. 3 bis, pur in presenza di un reato del quale ha accertato la commissione, ha in concreto ritenuto di scarsa rilevanza il fatto disciplinarmente rilevante avuto riguardo alla percezione della offesa che il destinatario della stessa aveva avuto.
 In tal modo, difatti, la Sezione disciplinare, da un lato, non ha tenuto conto che in tema di diffamazione ciò che rileva è l'uso di parole ed espressioni socialmente interpretabili come offensive, ossia adoperate in base al significato che esse vengono oggettivamente ad assumere; dall'altro, ha omesso di considerare che il bene protetto dalla previsione di cui all'art. 4, comma 1, lett. d), è costituito - come è fatto palese dalla stessa formulazione della disposizione - dalla immagine del magistrato, risultando quindi irrilevante, a tali fini, il fatto che il destinatario di parole oggettivamente diffamatorie possa non averle percepite in tal senso.
 In altri termini ciò che conta è la gravità dell’offesa da un punto di vista oggettivo, poco rilevando l’atteggiamento assunto dalla persona offesa.
 Aspetto questo molto importante che evidenzia ancor di più come l’uso inconsapevole da parte di un magistrato di un social network di grande diffusione come Facebook non può restare impunito in quanto sicuramente l’offensività delle espressioni utilizzate lede l’immagine della stessa magistratura intesa come istituzione.
 fonte:www.altalex.com/Magistrato offende su Facebook? Scatta l’illecito disciplinare | Altalex


type: wikipedia

text:
Rossova ľadová bariéra je 200 - 300 metrov hrubá (z toho 35 - 50 metrov nad hladinou) zrázna okrajová stena na konci Rossovho pobrežného ľadu pri Antarktíde (pozri Rossovo more).
 Táto asi 800 (iné pramene 950) km dlhá bariéra tvorí v antarktickom lete (januári až marci) hranicu, po ktorú sa môžu plaviť lode. Poloha bariéry sa od jej objavenia sústavne postupne posúva (napr. 1841-1902 asi za rok na juh, 1902-1950 asi za rok na sever, 1950-1980 asi za rok na juh). Od bariéry sa tiež sústavne oddeľujú ľadové kryhy a vznikajú tak o. i. dočasné zátoky (napr. Veľrybia zátoka, z ktorej Roald Amundsen začal svoju expedíciu k južnému pólu).
 Antarktída
 Moria


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
18.12.1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 366/31
 — Fejlagtig anvendelse af vedtægtens artikel 60, da formålet Delvis slettelse af de forenede sager T-320/94 m.fl. (1)
 med denne bestemmelse er at sanktionere fremlæggelsen
 af lægeattester, der udfærdiges som en tjeneste, og ikke (1999/C 366/67)
 at sanktionere tilsidesættelsen af en loyalitetspligt. Da
 Parlamentet foreholdt sagsøgeren, at hun havde tilsidesat
 en loyalitetspligt, var det forpligtet til udelukkende at (Processprog: tysk)
 basere sin afgørelse på vedtægtens artikel 86 og ikke på
 vedtægtens artikel 60. Ved kendelse af 29. september 1999 har formanden for Fjerde
 Afdeling ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans
 Endelig anfører sagsøgeren, at Parlamentet har tilsidesat ved- besluttet, at sagerne T-320/94, T-323/94, T-324/94,
 tægtens artikel 24 ved at negligere vedtægtens bestemmelser T-332/94, T-333/94, T-344/94, T-345/94 og T-351/94 skal
 og ved at nægte at bistå hende i hendes retsforfølgning af den slettes på fortegnelsen over de forenede sager T-320/94 m.fl.,
 kontrollerende læge, hvorved Parlamentet har pådraget sig et Klaus Harings m.fl. mod Rådet for Den Europæiske Union og
 ansvar. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.
 (1) EFT C 351 af 10.12.1994.
 Delvis slettelse i de forenede sager T-85/93 m.fl. (1)
 (1999/C 366/65) Slettelse af de forenede sager T-363/94 m.fl. (1)
 (Processprog: tysk) (1999/C 366/68)
 Ved kendelse af 29. september 1999 har formanden for Fjerde (Processprog: tysk)
 Udvidede Afdeling ved De Europæiske Fællesskabers Ret i
 Første Instans besluttet, at sagerne T-85/93, T-87/93,
 Ved kendelse af 29. september 1999 har formanden for Fjerde
 T-126/93, T-130/93, T-35/94, T-40/94, T-198/94, T-212/94,
 Udvidede Afdeling ved De Europæiske Fællesskabers Ret i
 T-227/94, T-236/94, T-237/94, T-238/94, T-278/94,
 Første Instans besluttet, at de forenede sager T-363/94 m.fl.,
 T-279/94, T-281/94, T-283/94, T-284/94, T-349/94,
 Benno og Hans Georg Theunissen m.fl. mod Rådet for Den
 T-350/94, T-357/94 og T-360/94, skal slettes på fortegnelsen
 Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske
 over de forenede sager T-85/93 m.fl., Helmut Bösl m.fl. mod
 Fællesskaber, skal slettes af registeret.
 Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De
 Europæiske Fællesskaber.
 (1) EFT C 370 af 24.12.1994, EFT C 400 af 31.12.1994, EFT C 54 af
 4.3.1995, EFT C 74 af 25.3.1995 og EFT C 119 af 13.5.1995.
 (1) EFT C 178 af 18.7.1990, EFT C 34 af 9.2.1991, EFT C 90 af
 26.3.1994, EFT C 218 af 6.8.1994, EFT C 304 af 29.10.1994 og
 EFT C 370 af 24.12.1994.
 Delvis slettelse af de forenede sager T-366/94 m.fl. (1)
 Delvis slettelse i de forenede sager T-85/93 m.fl. (1)
 (1999/C 366/69)
 (1999/C 366/66)
 (Processprog: tysk)
 (Processprog: tysk )
 Ved kendelse af 29. september 1999 har formanden for Fjerde
 Afdeling ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans
 Ved kendelse af 29. september 1999 har formanden for Fjerde besluttet, at sagerne T-366/94, T-3/95, T-14/95, T-120/95 og
 Udvidede Afdeling ved De Europæiske Fællesskabers Ret i T-124/95 skal slettes på fortegnelsen over de forenede sager
 Første Instans besluttet, at navnene på sagsøgerne Peter T-366/94 m.fl., Hilde Diekmeier m.fl. mod Rådet for Den
 Dalhaus, Klaus Buck, Karl-Heinz Rohler og Ludger Beckhoff Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske
 skal slettes på fortegnelsen over sagsøgerne i sag T-247/94 — Fællesskaber.
 forenede sager T-85/93 m.fl., Helmut Bösl m.fl. mod Rådet for
 Den Europæiske Union.
 (1) EFT C 370 af 24.12.1994, EFT C 54 af 4.3.1995, EFT C 74 af
 25.3.1995, EFT C 174 af 8.7.1995 og EFT C 208 af 12.8.1995.
 (1) EFT C 233 af 20.8.1994.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21987A1024(02)
 Abkommen zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und der Islamischen Republik Mauretanien über die Fischerei vor der Küste Mauretaniens - Protokoll über die Fischereimöglichkeiten und den finanziellen Beitrag für die Zeit vom 1. Juli 1987 bis zum 30. Juni 1990
 Amtsblatt Nr. L 302 vom 24/10/1987 S. 0026 - 0035 L 388 31/12/1987 P. 0003
 ABKOMMEN zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und der Islamischen Republik Mauretanien über die Fischerei vor der Küste Mauretaniens DIE EUROPÄISCHE WIRTSCHAFTSGEMEINSCHAFT,nachstehend "Gemeinschaft" genannt, undDIE ISLAMISCHE REPUBLIK MAURETANIEN,nachstehend "Mauretanien" genannt,IM GEISTE der Zusammenarbeit als Folge des Abkommens von Lome und eingedenk der Beziehungen enger Zusammenarbeit zwischen der Gemeinschaft und Mauretanien,ANGESICHTS der Absicht Mauretaniens, die rationelle Nutzung seiner Fischereiressourcen durch eine verstärkte Zusammenarbeit zu fördern,EINGEDENK der Tatsache, daß Mauretanien seine Hoheitsgewalt oder Gerichtsbarkeit in der 200-Seemeilen-Zone vor seiner Küste vor allem in der Seefischerei ausübt,IN ANBETRACHT der Tatsache, daß beide Parteien die Seerechtskonvention der Vereinten Nationen unterzeichnet haben,IN DER ERKENNTNIS, daß sich die Küstenstaaten bei der Ausübung ihrer Hoheitsgewalt in den ihrer Gerichtsbarkeit unterliegenden Gewässern zum Zwecke der Forschung, Nutzung, Erhaltung und Bewirtschaftung der lebenden Meeresschätze an die Grundsätze des Völkerrechts zu halten haben,IN DEM BEWUSSTSEIN, daß der Fischereisektor für das allgemeine wirtschaftliche Gleichgewicht Mauretaniens im Rahmen der neuen mauretanischen Fischereipolitik von Bedeutung ist,IN DER FESTEN ABSICHT, ihre Beziehungen im Geiste gegenseitigen Vertrauens und der Wahrung ihrer gegenseitigen Interessen im Bereich der Seefischerei zu gestalten,IN DEM WUNSCH, die Einzelheiten und Bedingungen für die Ausübung der Fischerei, die von gemeinsamem Interesse für beide Parteien ist, festzulegen -KOMMEN WIE FOLGT ÜBEREIN:Artikel 1Gegenstand dieses Abkommens ist die Aufstellung der Grundsätze und Regeln, die künftig sämtliche Bedingungen für die Ausübung der Fischereitätigkeit durch die unter der Flagge von Mitgliedstaaten der Gemeinschaft fahrenden Fischereifahrzeuge, nachstehend "Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft" genannt, in den Gewässern bestimmen werden, die im Bereich der Fischerei der Hoheitsgewalt oder Gerichtsbarkeit Mauretaniens nach Maßgabe der Seerechtskonvention der Vereinten Nationen und anderer völkerrechtlicher Regelungen unterliegen und die nachstehend als "Fischereizone Mauretaniens" bezeichnet werden.Artikel 2Mauretanien verpflichtet sich, die Ausübung der Fischereitätigkeit durch die Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft in der Fischereizone Mauretaniens in Übereinstimmung mit diesem Abkommen zu gestatten.Artikel 3(1) Die Gemeinschaft verpflichtet sich, alle geeigneten Maßnahmen zu treffen, um zu gewährleisten, daß ihre Fischereifahrzeuge die Vorschriften dieses Abkommens und die Bestimmungen über die Fischereitätigkeit in der Fischereizone Mauretaniens im Einklang mit den Vorschriften der Seerechtskonvention der Vereinten Nationen und anderen völkerrechtlichen Regelungen befolgen.(2) Die Behörden Mauretaniens teilen der Kommission der Europäischen Gemeinschaften jede Änderung der betreffenden Bestimmungen vor ihrer Anwendung mit.(3) Die von den Behörden Mauretaniens getroffenen Maßnahmen bezueglich der Bewirtschaftung der Fischerei aus Gründen der Erhaltung stützen sich auf objektive und wissenschaftliche Kriterien. Unbeschadet der zwischen Entwicklungsländern desselben geographischen Raums geschlossenen Vereinbarungen, einschließlich gegenseitigerFischereivereinbarungen, sind diese Maßnahmen für die Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft nicht diskriminierend.Artikel 4Die Parteien verpflichten sich zur direkten Konzertation oder zur Absprache im Rahmen internationaler Organisationen, um die Bewirtschaftung und Erhaltung der lebenden Meeresschätze im mittleren und östlichen Atlantischen Ozean zu gewährleisten und diesbezueglich wissenschaftliche Forschungen zu erleichtern.Artikel 5Die im Rahmen des vorliegenden Abkommens zum Fischfang in der Fischereizone Mauretaniens befugten Fischereifahrzeuge sind verpflichtet, den zuständigen Behörden Mauretaniens die Fangmeldungen nach den im Anhang festgelegten Bedingungen mitzuteilen.Artikel 6Unbeschadet der Finanzierungen, die Mauretanien im Rahmen des Abkommens von Lome erhält, zahlt die Gemeinschaft als Gegenleistung für die in Artikel 2 eingeräumten Fischereimöglichkeiten an Mauretanien einen finanziellen Beitrag gemäß den Einzelheiten und Bedingungen des diesem Abkommen beigefügten Protokolls.Artikel 7Streitigkeiten betreffend die Auslegung oder Anwendung dieses Abkommens bilden Gegenstand von Beratungen zwischen den Parteien.Artikel 8Die Parteien vereinbaren, sich über Fragen im Zusammenhang mit der Durchführung und dem ordnungsgemässen Funktionieren dieses Abkommens zu beraten. Zu diesem Zweck vereinbaren sie, einen Gemischten Ausschuß einzusetzen, der praktische Fragen bezueglich der Anwendung dieses Abkommens regeln wird. Aufgabe des Gemischten Ausschusses wird es insbesondere sein,- die Durchführung, die Auslegung und das ordnungsgemässe Funktionieren des Abkommens zu überwachen;- in Fischereiangelegenheiten von gemeinsamem Interesse die notwendige Verbindung herzustellen.Der Ausschuß hält einmal jährlich sowie auf Antrag einer der Vertragsparteien eine Sitzung abwechselnd in Mauretanien und in der Gemeinschaft ab.Artikel 9Beschließen die Behörden Mauretaniens aufgrund der Entwicklung der Bestandslage Erhaltungsmaßnahmen, die die Tätigkeit der Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft berühren, so finden Beratungen zwischen den Parteien statt, um den Anhang und das Protokoll zu diesem Abkommen entsprechend anzupassen.Diese Beratungen finden statt, um den finanziellen Beitrag der Gemeinschaft nach einer etwaigen Verminderung der im Protokoll vorgesehenen Fischereimöglichkeiten entsprechend herabzusetzen.Artikel 10Dieses Abkommen berührt oder präjudiziert in keiner Weise die Standpunkte einer der Parteien in Seerechtsfragen.Artikel 11Dieses Abkommen gilt für die Gebiete, in denen der Vertrag zur Gründung der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft angewendet wird, und nach Maßgabe jenes Vertrages einerseits, sowie für das Gebiet der Islamischen Republik Mauretanien andererseits.Artikel 12Der Anhang und das Protokoll sind Bestandteil dieses Abkommens, und jede Bezugnahme auf dieses Abkommen ist gleichzeitig eine Bezugnahme auf diesen Anhang und dieses Protokoll.Artikel 13Dieses Abkommen wird vom Tag seines Inkrafttretens an für die Dauer von drei Jahren geschlossen. Wird es nicht sechs Monate vor Ablauf dieser drei Jahre von einer der Parteien gekündigt, so wird es um jeweils zwei Jahre verlängert, wenn es nicht mindestens drei Monate vor Ablauf eines jeden dieser Zeiträume von zwei Jahren gekündigt wird.Im Falle der Kündigung des Abkommens leiten die Vertragsparteien Verhandlungen ein. Vor Ende der Gültigkeitsdauer des Protokolls nehmen die Vertragsparteien Verhandlungen auf, um im gemeinsamen Einvernehmen die Änderungen oder Ergänzungen des Anhangs und des Protokolls zu bestimmen.Artikel 14Dieses in zwei Urschriften in dänischer, deutscher, englischer, französischer, griechischer, italienischer, niederländischer, portugiesischer, spanischer und arabischer Sprache abgefasste Abkommen, von denen jeder Wortlaut gleichermassen verbindlich ist, tritt am Tage seiner Unterzeichnung in Kraft.ANHANG BEDINGUNGEN FÜR DIE AUSÜBUNG DER FISCHEREITÄTIGKEIT IN DER FISCHEREIZONE MAURETANIENS DURCH DIE SCHIFFE DER GEMEINSCHAFT A. LIZENZANTRAEGE UND FORMALITÄTEN DER LIZENZERTEILUNGFür die Beantragung und Erteilung von Lizenzen, aufgrund derer die Schiffe der Gemeinschaft in der Fischereizone Mauretaniens fischen dürfen, gilt folgendes Verfahren:a) Die Ausstellung einer Lizenz ist gebührenpflichtig. Die Gebühr muß von dem betreffenden Reeder einschließlich aller nationalen und lokalen Angaben mit Ausnahme der in Buchstabe c) genannten Kosten gezahlt werden.b) Über ihre Delegation in Mauretanien legt die Kommission der Europäischen Gemeinschaften den Fischereibehörden Mauretaniens für jedes Fahrzeug einen Lizenzantrag vor, der vom Reeder, der im Rahmen des vorliegenden Abkommens eine Fischereitätigkeit ausüben will, mindestens zwanzig Tage vor Beginn der gewünschten Gültigkeitsdauer gestellt wird. Der Antrag muß auf dem zu diesem Zweck von Mauretanien vorgesehenen Formblatt gestellt werden, dessen Muster in Anlage I enthalten ist. Jedem Lizenzantrag wird der Beleg darüber beigefügt, daß die der Gültigkeitsdauer der Lizenz entsprechende Gebühr gezahlt wurde.c) Vor Erteilung der Lizenz muß sich jedes Schiff im Hafen von Nauadhibou einfinden, um sich den aufgrund der geltenden Regelung durchzuführenden Inspektionen zu unterziehen. Diese Inspektionen erfolgen innerhalb von 48 Stunden nach Ankunft des Schiffes im Hafen. Die hiermit verbundenen Kosten sind von den Reedern zu tragen und dürfen die üblicherweise von den anderen Schiffen für dieselben Dienste gezahlten Beträge nicht übersteigen.d) Die Lizenz wird für ein bestimmtes Schiff erteilt. Auf Antrag der Kommission der Europäischen Gemeinschaften kann - bzw. im Falle höherer Gewalt wird - die für ein Schiff erteilte Lizenz durch eine für ein anderes Schiff der Gemeinschaft mit denselben Merkmalen erteilte Lizenz ersetzt.e) Die Lizenz wird dem Kapitän des Schiffes oder seinem Vertreter von den mauretanischen Behörden übergeben. Die Delegation der Kommission der Europäischen Gemeinschaften in Mauretanien erhält hiervon eine Mitteilung.f) Die Lizenz muß ständig an Bord des Schiffes verbleiben.g) Die Behörden Mauretaniens teilen vor Inkrafttreten des Abkommens die für die Zahlung der Gebühr zu verwendenden Bankkonten und Währungen mit.B. GÜLTIGKEIT DER LIZENZEN UND ZAHLUNGEN DER GEBÜHREN DURCH DEN REEDER1. Vorschriften für Thunfischfänger und Langleinenfischereibootea) Die Lizenzen für diese Schiffe werden für jeweils zwölf Monate ausgestellt.b) Die Gebühr der Reeder beträgt 20 ECU für jede in der Fischereizone Mauretaniens gefischte Tonne.c) Die Lizenzen werden erteilt, nachdem an das mauretanische Schatzamt eine pauschale Summe von 2 000 ECU für jeden Thunfischfänger und jedes Langleinenfischereiboot jährlich überwiesen wurde. Dieser Betrag entspricht den Gebühren für:- 100 Tonnen Thunfisch, die jährlich je Thunfischfänger gefangen werden,- 100 Tonnen Schwertfisch, die jährlich von den Langleinenfischereibooten gefangen werden.Die Kommission der Europäischen Gemeinschaften stellt Ende eines jeden Kalenderjahres auf der Grundlage der von den Reedern abgegebenen und sowohl den Behörden Mauretaniens als auch der Kommission der Europäischen Gemeinschaften mitgeteilten Fangmeldungen eine vorläufige Gebührenabrechnung für das Fischereiwirtschaftsjahr aus. Die Reeder überweisen spätestens zum 31. März des darauffolgenden Jahres den entsprechenden Betrag an das mauretanische Schatzamt.Die endgültige Gebührenabrechnung wird von der Kommission der Europäischen Gemeinschaften nach Überprüfung der Fangmengen durch eine in der Region sachkundige wissenschaftliche Einrichtung aufgestellt. Diese endgültige Abrechnung wird den Behörden Mauretaniens und den Reedern mitgeteilt, die innerhalb von dreissig Tagen ihren finanziellen Verpflichtungen nachkommen müssen.Ist jedoch die Abrechnung niedriger als die vorerwähnte Vorauszahlung, so kann der Reeder die Differenz zurückfordern.Ausserdem führt der Kapitän nach dem Muster in der Anlage II für jeden Fischereizeitraum in der Fischereizone Mauretaniens ein Logbuch.2. Vorschriften für andere Schiffea) Die Lizenzen für diese Schiffe werden für jeweils zwölf Monate erteilt. Sie können erneuert werden.b) Die Gebühren der Reeder für die Lizenzen werden für jede Bruttoregistertonne jährlich in ECU wie folgt festgesetzt:1. Fang besonderer Fischartena) Langustenfischer 121,b) Garnelenkutter 138,c) Seehecht-Trawler 71;2. Fang der pelagischen KüstenartenPelagische Wadenfischer 55,Handwerklich arbeitende pelagische Wadenfischer 55.C. FANGMELDUNG1. Alle zum Fischfang in der Fischereizone Mauretaniens im Rahmen des Abkommens befugten Fischereifahrzeuge mit Ausnahme der Thunfischfänger und Langleinenfischereiboote sind verpflichtet, dem Nationalen Zentrum für Ozeonographie und Fischereiforschung von Nouadhibou (C.N.R.O.P.) über die Delegation der Kommission der Europäischen Gemeinschaften in Nouakchott eine Fangmeldung entsprechend dem in der Anlage III beigefügten Muster mitzuteilen.Diese Fangmeldungen sind monatlich abzugeben und mindestens einmal halbjährlich mitzuteilen.2. Bei Nichtbefolgung dieser Vorschriften behält sich Mauretanien das Recht vor, die Lizenz des betreffenden Fahrzeugs bis zur Erfuellung der Förmlichkeiten auszusetzen. Die Delegation der Kommission der Euro-päischen Gemeinschaften in Nouakchott wird in einem solchen Fall unverzueglich in Kenntnis gesetzt.D. ANHEUERUNG VON SEELEUTEN1. Die Verpflichtung der Reeder der Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft, während der Dauer ihrer Fischereitätigkeiten in der Fischereizone Mauretaniens mauretanische Matrosen/Fischer anzuheuern, besteht für jedes Fahrzeug für 35 % seiner mit der Leitung oder den Tätigkeiten des Fischfangs beauftragten Belegschaft - ausser Offizieren - nach den für Seeleute mauretanischer Schiffe geltenden Vergütungsbedingungen.2. Während der Anwendungsdauer dieses Protokolls darf jedoch der Anteil der tatsächlich anzuheuernden Matrosen/Fischer 25 % der Belegschaft nicht unterschreiten. Wird dieser Prozentsatz unterschritten, sind die Reeder verpflichtet, den mauretanischen Behörden für jeden Monat und jeden nicht angeheuerten Seemann eine Entschädigung von 200 ECU bis zur Höhe der Differenz zwischen 35 % und der Zahl der tatsächlich angeheuerten Seeleute zu zahlen; diese Entschädigung ist zur Ausbildung der mauretanischen Fischer bestimmt.3. Im Rahmen des Prozentsatzes der vorgeschriebenen Anheuerung von Seeleuten nehmen die Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft auf Antrag der mauretanischen Behörden einen Seemann/wissenschaftlichen Berater an Bord auf.Diese Aufnahme an Bord darf sich auf die Fischereivorgänge nicht nachteilig auswirken.4. Die Arbeitsverträge dieser Seeleute werden in Mauretanien zwischen den Reedern oder ihren Vertretern und den betreffenden Personen mit Zustimmung der Fischereibehörden Mauretaniens geschlossen. Diese Verträge umfassen die Sozialversicherung des Seemanns (unter anderem Lebensversicherung, Unfallversicherung, Krankenversicherung).E. INSPEKTION UND KONTROLLE DER FISCHEREITÄTIGKEITENAlle in der Fischereizone Mauretaniens tätigen Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft gestatten jedem mit der Inspektion und Kontrolle der Fischereitätigkeiten beauftragten Beamten Mauretaniens, an Bord zu kommen, und unterstützen ihn bei der Wahrnehmung seiner Aufgaben.Die Anwesenheit dieses Beamten an Bord darf die zur Erfuellung seiner Aufgabe notwendige Zeit nicht überschreiten.F. EINFAHRT IN DIE FISCHEREIZONE UND VERLASSEN DER ZONEDie Fischereifahrzeuge der Gemeinschaft, die in der Fischereizone Mauretaniens aufgrund des Abkommens Fischereitätigkeiten ausüben, mit Ausnahme der Fahrzeuge von weniger als 150 BRT, teilen der Funkstation in Nouadhibou (Funkrufzeichen FC5TA) den Tag und die Stunde sowie ihren Standort bei jeder Einfahrt in die mauretanische Fischereizone und bei jedem Verlassen dieser Zone mit.G. FISCHEREIZONENBei den den Fischereifahrzeugen der Gemeinschaft zugänglichen Fischereizonen handelt es sich um die in Artikel 1 des Abkommens genannten Gewässer, die:- für die Langustenfischer:jenseits der ersten drei Seemeilen von den Basislinien im Norden des Kap Timiris,jenseits der ersten sechs Seemeilen von den Basislinien im Süden des Kap Timiris liegen;- für die Garnelenfischer:jenseits der ersten sechs Seemeilen von den Basislinien liegen;- für die Seehecht-Trawler:jenseits der ersten zwölf Seemeilen von den Basislinien liegen;- für die pelagischen Wadenfischer und die handwerklich tätigen pelagischen Wadenfischer:jenseits der ersten sechs Seemeilen von den Basislinien liegen;- für die Thunfischfänger und Langleinenfischereiboote:jenseits der ersten drei Seemeilen von den Basislinien liegen;- für den Fang von lebendem Köder der Thunfischfänger:jenseits der ersten drei Seemeilen bis zu den ersten zwölf Seemeilen von den Basislinien im Süden des Kap Timiris liegen.H. BEIFÄNGEFischereifahrzeuge, die Garnelen, Seehecht und die pelagischen Küstenarten fangen, dürfen nicht mehr als 10 % des gesamten Fanggewichts als Beifänge an Bord behalten.I. ZULÄSSIGE MASCHENÖFFNUNGDie mauretanische Gesetzgebung sieht folgende Mindestmaschenöffnungen vor:für Garnelenfischer: 40 mm,für Seehechtfischer: 60 mm,für pelagische Wadenfischer und handwerklich tätige pelagische Wadenfischer: 20 mm,für den Fang lebenden Köders der Thunfischfänger: 8 mm.24. 10. 87Amtsblatt der Europäischen GemeinschaftenAnlage I FORMBLATT FÜR DEN ANTRAG AUF ERTEILUNG EINER LIZENZ FÜR DEN FISCHFANG IN DER FISCHEREIZONE MAURETANIENSAntragsteller- Name und Vorname und/oder Firma: . .- Beruf: .- Handelsregisternummer: .- Anschrift: . .Fischereifahrzeug- Name: .- Registriernummer: .- Baujahr und Bauort: .- Flagge: .- Äussere Identifizierung: .- Länge über alles: .- Breite: .- Bruttoregistertonnen: .- Nettoregistertonnen: .- Motorart und -leistung: .- Zahl der Seeleute an Bord: .- Fischfangart, für die die Lizenz beantragt wird: . - Krebstierfang (Arten): . - Seehechtfang: . - Pelagischer Fischfang (Arten): . - Thunfischfang: .- Gerät und Maschenöffnung, die bei diesem Fischfang verwendet werden: . .- Ist das Fischereifahrzeug ein Froster? . Wenn ja: Gesamte Kälteleistung: . Gefrierleistung: . Lagerkapazität: .- Beantragter Gültigkeitszeitraum: .Datum des Antrags: .Name und Unterschrift: .Anlage II Anlage III Name des Fischereifahrzeugs. FANGMELDUNGVerwendete FanggeräteReederei: .Konsignatär: .Lizenznummer: .Motorleistung: .Bruttoregistertonnen: .>PLATZ FÜR EINE TABELLE>>PLATZ FÜR EINE TABELLE>PROTOKOLL über die Fischereimöglichkeiten und den finanziellen Beitrag für die Zeit vom 1. Juli 1987 bis zum 30. Juni 1990 Artikel 1Die in Artikel 2 des Abkommens eingeräumten Fischereimöglichkeiten werden ab 1. Juli 1987 für die Zeit von drei Jahren wie folgt festgesetzt:1. Fang besonderer Fischartena) Langustenfischer (Korbfischer):3 500 BRT monatlich im Jahresdurchschnitt,b) Garnelenkutter:10 000 BRT monatlich im Jahresdurchschnitt,c) Seehecht-Trawler:15 000 BRT monatlich im Jahresdurchschnitt.Abweichend hiervon dürfen die Langustenfischer der Gemeinschaft während des ersten Jahres, in dem das Protokoll angewandt wird, Wandnetze bei einer Gesamttonnage von nicht mehr als 873 BRT verwenden.2. Fang der pelagischen KüstenartenPelagische Wadenfischer:2 000 BRT monatlich im Jahresdurchschnitt,Handwerklich arbeitende pelagische Wadenfischer:3 500 BRT monatlich im Jahresdurchschnitt.3. Fang der besonders weite Strecken zurücklegenden Wanderfischea) Thunfischfänger:41 Fahrzeuge,b) Langleinenfischereiboote4 Fahrzeuge.Die Thunfischfänger dürfen ausserdem den für ihre Tätigkeit notwendigen lebenden Köder innerhalb der im Anhang festgesetzten Grenzen und unter den dort genannten Bedingungen (Gebiete und Maschenöffnungen) fangen.Artikel 2(1) Die finanzielle Gegenleistung gemäß Artikel 6 des Abkommens wird für die in Artikel 1 vorgesehene Zeit auf 20 250 000 ECU festgesetzt, die in drei jährlichen Raten zahlbar sind.(2) Die Verwendung dieser Gegenleistung fällt unter die ausschließliche Zuständigkeit Mauretaniens.(3) Die Gegenleistung wird auf ein Konto überwiesen, das bei einem von Mauretanien bestimmten Finanzinstitut oder anderen Empfänger eröffnet wird.Artikel 3Den Fischereifahrzeugen der Gemeinschaft können Fischereimöglichkeiten für die Bodenfische angeboten werden, falls Mauretanien unter Berücksichtigung der Entwicklung der Bestände erneut beschließt, diesen Fischfang anderen als den einheimischen Fischereifahrzeugen zu ermöglichen.In diesem Fall wird die in Artikel 2 genannte finanzielle Gegenleistung proportional pro rata temporis erhöht.Artikel 4(1) Die Gemeinschaft beteiligt sich ausserdem während der in Artikel 1 genannten Zeit mit bis zu 600 000 ECU an der Finanzierung wissenschaftlicher oder technischer Programme Mauretaniens (Ausrüstung, Infrastruktur . . .) zur Verbesserung der Kenntnisse der Fischereiressourcen in der Fischereizone Mauretaniens.(2) Die Behörden Mauretaniens übermitteln den Dienststellen der Kommission einen Kurzbericht über die Verwendung dieses Betrages.(3) Die Beteiligung der Gemeinschaft an den wissenschaftlichen oder technischen Programmen wird auf ein jeweils von Mauretanien angegebenes Konto überwiesen.Artikel 5Die Gemeinschaft erleichtert die Aufnahme der Staatsangehörigen Mauretaniens in den Lehranstalten ihrer Mitgliedstaaten bzw. aller anderen mit der Gemeinschaft durch ein Kooperationsabkommen verbundenen Staaten und stellt zu diesem Zweck während der in Artikel 1 genannten Zeit6 fünfjährige Stipendien für Studien und Ausbildung für insgesamt 30 Jahre in den verschiedenen wissenschaftlichen, technischen und wirtschaftlichen Fachbereichen der Fischerei zur Verfügung.Zwei dieser fünfjährigen Stipendien von insgesamt nicht mehr als 90 000 ECU können auf Antrag Mauretaniens umgewandelt werden, um die Veranstaltung von Fischereiseminaren in Mauretanien oder die Teilnahme an internatio-nalen Tagungen, die der Verbesserung der Fischereikenntnisse dienen, zu finanzieren.Artikel 6Die Nichtüberweisung der in diesem Protokoll vorgesehenen Beträge durch die Gemeinschaft kann zur Aussetzung des Fischereiabkommens führen.Artikel 7Die Parteien unterstützen die Zusammenarbeit im Fischereisektor. Sie fördern die Integration der Interessen der Gemeinschaftsunternehmen und der mauretanischen Unternehmen durch Interessenverbände für die Nutzung der Fischerei-ressourcen und die Verarbeitung und Vermarktung derFischereierzeugnisse.


text:
 Avis juridique important
 |
 E1997P0002
 Solicitud de dictamen consultivo sometida al Tribunal de Justicia de la AELC por el Frederikstad byrett mediante resolución de 16 de mayo de 1997 dictada en el asunto entre Mag Instrument Inc. y California Trading Company Norway, Ulsteen (Asunto E-2/97)
 Diario Oficial n° 209 de 10/07/1997 p. 0024 - 0024
 Solicitud de dictamen consultivo sometida al Tribunal de Justicia de la AELC por el Frederikstad byrett mediante resolución de 16 de mayo de 1997 dictada en el asunto entre Mag Instrument Inc. y California Trading Company Norway, Ulsteen (Asunto E-2/97) (97/C 209/06)Al Tribunal de Justicia de la AELC le ha sido sometida una solicitud de dictamen consultivo por el Frederikstad byrret (tribunal de la ciudad de Frederikstad), Noruega, mediante resolución de 16 de mayo de 1997, recibida en la Secretaría del Tribunal el 21 de mayo de 1997, dictada en el asunto entre Mag Instrument Inc. y California Trading Company Norway, Ulsteen, sobre las cuestiones siguientes:1. ¿Debe interpretarse el apartado 1 del artículo 7 de la Directiva 89/104/CEE del Consejo en el sentido de que confiere al titular de una marca el derecho a impedir una importación de un país tercero ajeno al espacio económico europeo, cuando dicha importación tenga lugar sin el consentimiento del titular de la marca?2. En otras palabras, ¿debe interpretarse dicha disposición en el sentido de que el agotamiento del Derecho de marca no puede ni limitarse al agotamiento nacional ni extenderse para incluir el agotamiento