type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 52004PC0852
 Návrh rozhodnutí Rady, kterým se v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES povoluje Švédsku uplatňovat sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou některými domácnostmi a společnostmi odvětví služeb (Pouze švédské znění je závazné) /* KOM/2004/0852 konecném znení */
 V Bruselu dne5.1.2005KOM(2004) 852 finalNávrhROZHODNUTÍ RADY,kterým se v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES povoluje Švédsku uplatňovat sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou některými domácnostmi a společnostmi odvětví služeb(Pouze švédské znění je závazné)(předložený Komisí)DŮVODOVÁ ZPRÁVAPředložení žádostiDopisem ze dne 20. srpna 2004 požádaly švédské orgány Komisi o odchylku, která by jim umožnila uplatňovat v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES[1] sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou domácnostmi a společnostmi odvětví služeb v severním Švédsku. S cílem získat potřebné informace k posouzení žádosti zaslala Komise dopisem ze dne 20. září doplňující otázky, na něž švédské orgány odpověděly dne 13. října 2004.Švédsko zavedlo energetickou daň na elektřinu v roce 1957. V červenci 1981 byla zavedena snížená sazba energetické daně na elektřinu používanou v severním Švédsku, kde jsou průměrné náklady na vytápění vyšší než v jiných částech země. Elektrické vytápění představuje ve Švédsku přibližně 30 % z celkového vytápění v domácnostech a v odvětví služeb.Rozdílné zdanění, které sleduje specifický regionálněpolitický cíl, zohledňuje podnebné podmínky a má vytvářet rovné výchozí postavení pro domácnosti a společnosti odvětví služeb v severním Švédsku a pro spotřebitele v jižních částech země tím, že se spotřebitelům na severu náklady na elektřinu sníží. Zeměpisné rozlišení bylo vytvořeno na objektivním základě údajů o středních teplotách v obdobích roku, kdy jsou objekty obvykle vytápěny. Spotřeba elektřiny potřebné k vytopení průměrného domu v severních oblastech Švédska je kvůli výrazně chladnějšímu podnebí a delší topné sezóně přibližně o 25 % vyšší než na jihu. Spotřebitelé, na které se vztahuje snížení daně, mají sazbu daně na elektřinu sníženou o 25 %.Energetická daň na elektřinu používanou v domácnostech a společnostech odvětví služeb na severu Švédska je v současné době stanovena na 0,181 SEK na kWh (0,020 euro) a na obdobnou spotřebu v jiných částech země na 0,241 SEK na kWh (0,026 euro). Toto opatření se právně zakládá na kapitole 11 oddílech 3 a 4 zákona o spotřebních daních na energie.Švédsko se domnívá, že daňový podnět pro zvyšování energetické účinnosti zůstává zachován.Předpokládaný roční rozpočtový výdaj je 800 milionů SEK (88 milionů eur).Opatření má formu snížené sazby energetické daně. Snížená sazba daně má přímý účinek při výběru daní. Zdanitelné plnění nastává v okamžiku, kdy distributor dodá elektřinu spotřebiteli.Opatření se vztahuje na tyto oblasti:Regiony | Obce |Norrbottens län | všechny |Västerbottens län | všechny |Jämtlands län | všechny |Västernorrlands län | Sollefteå, Ånge, Örnsköldsvik |Gävleborgs län | Ljusdal |Dalarnas län | Malung, Mora, Orsa, Älvdalen |Värmlands län | Torsby |Podobně jako všechny právní předpisy ve Švédsku týkající se zdanění energií je i toto opatření časově neomezené.Komise ve svém rozhodnutí ze dne 11. června 2003[2] nevznesla proti regionálně rozlišeným daním na elektřinu ve prospěch odvětví služeb na období 2002-2005 žádné námitky a dospěla k závěru, že jsou s pravidly pro státní podpory v souladu.Hodnocení KomisePodle čl. 19 odst. 1 směrnice 2003/96/ES může Rada jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl další osvobození od spotřební daně nebo snížení z důvodů některé zvláštní politiky.Osvobození od daně na základě článku 19 směrnice 2003/96/ES musí být přezkoumáno z hlediska slučitelnosti s politikami Společenství.Rozdílné zdanění snižuje domácnostem a společnostem odvětví služeb v severním Švédsku náklady na elektřinu, a tím vytváří pro spotřebitele v severních a jižních částech země rovné výchozí postavení. Opatření tak slouží cílům regionální politiky a politiky soudržnosti.Snížená úroveň zdanění elektřiny pro spotřebu v severním Švédsku (20 eur na MWh) zůstává mnohem vyšší než minimální sazba Společenství stanovená ve směrnici 2003/96/ES (1 euro na MWh pro použití neobchodní povahy). Snížení daně je rovněž v přiměřeném poměru k dodatečným nákladům na vytápění, které vynakládají domácnosti a společnosti odvětví služeb v severním Švédsku. Komise proto zastává stanovisko, že tato úroveň zdanění zajišťuje, že podpůrný účinek zdanění na zvýšení energetické účinnosti bude zachován. Téhož závěru bylo dosaženo v rozhodnutí o státní podpoře vztahujícím se k danému snížení daně. Komise byla toho názoru, že spotřebitelé, na které se vztahuje snížení daně, museli vždy platit z vnitrostátní daně významný podíl.Obecně platí, že daňové odchylky musí být časově omezené. Podle čl. 19 odst. 2 směrnice 2003/96/ES se uvedené odchylky povolují nejvýše na dobu 6 let. V příslušné věci přijala Komise rozhodnutí o státní podpoře dne 11. června 2003, před vstupem v platnost směrnice 2003/96/ES (dne 31. října 2003). Uvedené rozhodnutí stanoví, že se švédské opatření o regionálním rozlišení považuje za slučitelnou podporu pro období do 31. prosince 2005. Komise proto Radě navrhuje, aby toto opatření do uvedeného data povolila. To však nevylučuje, aby po novém hodnocení, které má provést Komise s ohledem na pravidla státní podpory a pravidla daňová, bylo toto opatření prodlouženo, pokud budou švédské orgány chtít snížení daně zachovat po roce 2005.RozhodnutíKomise navrhuje, aby Rada v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES povolila Švédsku uplatňovat do 31. prosince 2005 sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou domácnostmi a společnostmi odvětví služeb v některých obcích v severním Švédsku.NávrhROZHODNUTÍ RADY,kterým se v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES povoluje Švédsku uplatňovat sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou některými domácnostmi a společnostmi odvětví služeb(Pouze švédské znění je závazné)RADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství,s ohledem na směrnici Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny[3], a zejména na čl. 19 odst. 1 uvedené směrnice,s ohledem na návrh Komise,vzhledem k těmto důvodům:Dopisem ze dne 20. srpna 2004 požádaly švédské orgány Komisi o odchylku, která by jim umožnila uplatňovat v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou domácnostmi a společnostmi odvětví služeb v severním Švédsku.Ve Švédsku se od června 1981 uplatňuje snížená sazba energetické daně na elektřinu používanou v severních částech země, kde je oproti ostatním oblastem země spotřeba elektřiny k vytápění v průměru o 25 % vyšší.Snížením nákladů na elektřinu pro domácnosti a společnosti odvětví služeb na severu Švédska se vytváří rovné výchozí postavení pro spotřebitele v severních a jižních oblastech země. Opatření tak slouží cílům regionální politiky a politiky soudržnosti.Snížená úroveň zdanění elektřiny pro spotřebu v severním Švédsku, která činí 20 eur na MWh, zůstává mnohem vyšší než minimální sazba Společenství stanovená ve směrnici 2003/96/ES. Snížení daně je rovněž v přiměřeném poměru k dodatečným nákladům na vytápění, které vynakládají domácnosti a společnosti odvětví služeb v severním Švédsku. Tato úroveň zdanění by proto měla zajistit zachování podpůrného účinku zdanění na zvýšení energetické účinnosti.Komise použité snížení přezkoumala a dospěla k závěru, že nenarušuje hospodářskou soutěž, nebrání fungování vnitřního trhu ani není považováno za neslučitelné s politikou Společenství v oblasti životního prostředí, energetiky a dopravy.Uvedený přístup je v souladu s postojem vyjádřeným Komisí ve věci státní podpory C 42/2003[4], kde nebyly proti prvku státní podpory ve snížení daně pro období do 31. prosince 2005 vzneseny žádné námitky.Švédsku by proto mělo být povoleno uplatňovat do 31. prosince 2005 sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou v severním Švédsku,PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:Článek 1Švédsku se povoluje uplatňovat sníženou sazbu daně na elektřinu spotřebovávanou domácnostmi a společnostmi odvětví služeb, které se nacházejí v obcích uvedených v příloze.Snížení daně je v přiměřeném poměru k dodatečným nákladům na vytápění, které jsou ve srovnání s ostatními oblastmi Švédska vynakládány v důsledku severní polohy.Snížená sazba je v souladu s požadavky směrnice 2003/96/ES, a zejména s minimálními sazbami stanovenými v článku 10 uvedené směrnice.Článek 2Použitelnost tohoto rozhodnutí končí dnem 31. prosince 2005.Článek 3Toto rozhodnutí je určeno Švédskému království.V Bruselu dneZa Radupředseda/předsedkyněPřílohaRegiony | Obce |Norrbottens län | Všechny obce |Västerbottens län | Všechny obce |Jämtlands län | Všechny obce |Västernorrlands län | Sollefteå, Ånge, Örnsköldsvik |Gävleborgs län | Ljusdal |Dalarnas län | Malung, Mora, Orsa, Älvdalen |Värmlands län | Torsby |[1] Úř. věst. L 283, 31.10.2003, s. 51. Směrnice naposledy pozměněná směrnicí 2004/75/ES (Úř. věst. L 157, 30.4.2004, s. 100).[2] Věc „C42/03 (ex-NN 3/B/2001)– Švédsko“ (Úř. věst. C 189, 9.8.2003, s. 6).[3] Úř. věst. L 283, 31.10.2003, s. 51. Směrnice naposledy pozměněná směrnicí 2004/75/ES (Úř. věst. L 157, 30.4.2004, s. 100).[4] Úř. věst. C 189, 9.8.2003, s. 6.


type: other

text:
§ 27 Õigus tegutseda maaparandusalal
 § 36 Registreerimistaotlus
 § 37 Registreering
 § 38 Registreeringu tegemisest keeldumine
 § 39 Registreeringuandmete kustutamine
 § 47 Maaparandussüsteemi maa-alale muu ehitise ehitamine ja veetaseme reguleerimine
 § 64 Riiklik järelevalve
 § 65 Järelevalveasutuse töötaja õigused ja kohustused
 § 66 Järelevalvetöötaja eri- ja kaitseriietus
 § 67 Kontrollproovid
 § 68 Maaparandussüsteemi avarii põhjuste uurimine
 § 69 Järelevalvetöötaja ettekirjutus
 § 70 Järelevalvetöötaja ettekirjutuse vaidlustamine
 § 71 Järelevalve tulemuste avalikustamine
 § 72 Maaparandussüsteemi ehitamise nõuete rikkumine
 § 73 Nõuetele mittevastava isiku kaudu omanikujärelevalve tegemine
 § 74 Maaparandussüsteemi ehitamisega seotud kohustuste täitmata jätmine
 § 75 Maaparandushoiu nõuete või käesoleva seaduse §-des 47 ja 48 sätestatud kooskõlastusnõude rikkumine
 § 80 Maaparandusala tegevuslitsents
 § 81 Olemasolevate maaparandussüsteemide andmete kandmine maaparandussüsteemide registrisse
 § 84 Maaparandussüsteemide üleandmine omanikele
 jõustumine 01.07.2003, osaliselt 1. 07. 2004.
 (1) Käesolev seadus sätestab nõuded maaparandussüsteemi projekteerimisele ja ehitamisele ning maaparandushoiule, mittetulundusühinguna tegutseva maaparandusühistu asutamise ja ühistu tegevuse erisused ning seaduse täitmise üle teostatava riikliku järelevalve korra ja vastutuse käesoleva seaduse rikkumise eest.
 (1) Maaparandus käesoleva seaduse tähenduses on maa kuivendamine, niisutamine ja maa veerežiimi kahepoolne reguleerimine, samuti happeliste muldade lupjamine ning agromelioratiivsete, kultuurtehniliste ja muude maaparandushoiutööde tegemine maatulundusmaa sihtotstarbega maa ja maapiirkonnas paikneva põllumajanduslikult kasutatava elamumaa sihtotstarbega eluasemekohtade maa (edaspidi eluasemekohtade maa) viljelusväärtuse suurendamiseks.
 (2) Maapiirkond käesoleva seaduse tähenduses on küla, alevi ja aleviku territoorium. Vabariigi Valitsusel on õigus kehtestada nende linnade loetelu, mille territoorium loetakse käesoleva seaduse tähenduses maapiirkonnaks.
 (1) Maaparandussüsteem käesoleva seaduse tähenduses on maatulundusmaa ja eluasemekohtade maa kuivendamiseks või niisutamiseks või veerežiimi kahepoolseks reguleerimiseks vajalike hoonete ja rajatiste (edaspidi maaparandusehitis) kogum.
 (2) Maaparandussüsteemi reguleeriv võrk (edaspidi reguleeriv võrk) käesoleva seaduse tähenduses on veejuhtmete võrk liigvee vastuvõtmiseks (edaspidi kuivendusvõrk ) või vee jaotamiseks (edaspidi niisutusvõrk).
 (3) Maaparandussüsteemi eesvool (edaspidi eesvool) käesoleva seaduse tähenduses on kuivendusvõrgust voolava liigvee ärajuhtimiseks või niisutusvõrgu veehaardesse vee juurdevooluks rajatud veejuhe või loodusliku veekogu reguleeritud lõik, mille veeseisust sõltub reguleeriva võrgu nõuetekohane toimimine.
 (4) Ühiseesvool käesoleva seaduse tähenduses on eesvool, mis tagab mitmel kinnisasjal asuva maaparandussüsteemi toimimise.
 (5) Maaparandussüsteemi teenindav tee käesoleva seaduse tähenduses on tee, mis on vajalik maaparandushoiutööde tegemiseks ega ole teeseaduse (RT I 1999, 26, 377; 93, 831; 2001, 43, 241; 50, 283; 93, 565; 2002, 41, 249; 47, 297; 53, 336; 61, 375; 63, 387) tähenduses avalikult kasutatav tee.
 (6) Kuivendussüsteemi suubla käesoleva seaduse tähenduses on looduslik veekogu, kuhu suubub liigvesi eesvoolu või reguleeriva võrgu kaudu.
 (7) Maaparandussüsteemi maa-ala käesoleva seaduse tähenduses on maa-ala, millel paikneb reguleeriv võrk.
 (1) Reguleeriv võrk peab tagama maaviljeluseks sobiva mullaveerežiimi ja minimeerima reostuse leviku ohu.
 (3) Maaparandussüsteemi hoonetele kohaldatakse ehitusseaduse (RT I 2002, 47, 297; 99, 579) § 3 lõigetes 1–8 ja 11 sätestatud nõudeid.
 (2) Maaparandussüsteemi rekonstrueerimine käesoleva seaduse tähenduses on olemasoleva maaparandussüsteemi plaanilahenduse, kuivendus- või niisutusviisi või maaparandusehitise konstruktsiooni oluline muutmine või maaparandusehitise tehnoloogiline ümberseadistamine.
 (2) Maaparandussüsteemi ehitamiseks kasutatavad ehitusmaterjalid ja -tooted peavad vastama ehitusseaduses sätestatud nõuetele.
 (3) Maaparandussüsteemi võib ehitada ettevõtja (edaspidi ehitaja), kellel on maaparandusalal tegutsevate ettevõtjate registri registreering maaparandusehituse alal.
 (4) Maaparanduse väikesüsteemi võib ehitada ka isik, kellel ei ole käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud registreeringut.
 2) drenaažkuivendusvõrk või niisutusvõrk, mis paikneb ühe kinnisasja piires kuni 2 hektari suurusel maaparandussüsteemi maa-alal.
 (6) Maaparandussüsteemi ehitamise korral põllumajandusmaal ja eluasemekohtade maal mulla ja mullaviljakuse säilitamiseks rakendatavad tehnoloogiad on järgmised:
 1) mulla eemaldamine maaparandusehitise alla jäävalt alalt;
 (8) Maaparandussüsteemi ehitamise tehnilised nõuded kehtestab põllumajandusminister .
 (1) Enne maaparandussüsteemi ehitusprojekti koostamist esitatakse taotlus maaparandussüsteemi projekteerimistingimuste (edaspidi projekteerimistingimused) saamiseks Põllumajandusministeeriumi valitsemisalas olevale piirkondlikule maaparandusbüroole (edaspidi maaparandusbüroo). Projekteerimistingimuste saamiseks võivad mitu isikut esitada ühise taotluse, kuhu märgitakse kõigi taotlejate andmed.
 (1) Maaparandusbüroo juhataja teeb projekteerimistingimuste andmise või projekteerimistingimuste andmisest keeldumise otsuse taotluse saamisest arvates 30 päeva jooksul. Taotlejale saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 (2) Kui taotluse lahendamiseks on vaja teise haldusorgani kooskõlastust ja seda ei ole esitatud, edastab maaparandusbüroo taotluse ärakirja kooskõlastuse saamiseks riigi või kohaliku omavalitsuse pädevale haldusorganile.
 (5) Projekteerimistingimused avalikustatakse maaparandusbüroo veebilehel ja nende andmisest teavitatakse asjaomast kohalikku omavalitsust.
 (1) Maaparandussüsteemi ehitusprojekt (edaspidi ehitusprojekt ) on maaparandussüsteemi ehitamiseks ja kasutamiseks vajalike dokumentide kogum, mis koosneb maaparandussüsteemi ehitamise eesmärki avavast seletuskirjast, tehnilistest joonistest, tööde mahtu ja tehnilisi arvutusi ning vajaduse korral ehituskulude arvestust sisaldavatest dokumentidest, maaparandussüsteemi hooldusjuhendist ja muudest asjakohastest dokumentidest.
 (4) Ehitusprojekti võib koostada ettevõtja, kellel on maaparandusalal tegutsevate ettevõtjate registri registreering maaparanduse projekteerimise või maaparandusekspertiisi alal (edaspidi projekteerija).
 (5) Maaparanduse väikesüsteemi ehitusprojekti võib koostada ka isik, kes vastab käesoleva seaduse § 28 lõikes 2 vastutavale spetsialistile esitatud nõuetele.
 (6) Maaparandussüsteemi ehitusprojekti sisu- ja vorminõuded ning projekteerimisnormid kehtestab põllumajandusminister .
 (3) Maaparanduse uurimistöö võib teha ettevõtja, kellel on maaparandusalal tegutsevate ettevõtjate registri registreering maaparanduse uurimistöö alal.
 (4) Käesoleva paragrahvi lõikes 3 nimetatud ettevõtja peab esitama uurimistöö tulemused nii projekteerimistingimuste taotlejale kui ka maaparandusbüroole uurimistöö lõpetamisest arvates 30 tööpäeva jooksul.
 (5) Maaparanduse uurimistööle esitatavad nõuded kehtestab põllumajandusminister .
 (3) Ehitusprojekti ekspertiisi võib teha ettevõtja, kellel on maaparandusalal tegutsevate ettevõtjate registri registreering maaparandusekspertiisi alal, või Põllumajandusministeeriumi valitsemisalas olev Maaparanduse Ehitusjärelevalve- ja Ekspertiisibüroo (edaspidi Maaparanduse EEB).
 (4) Maaparandussüsteemi ehitusprojekti ekspertiisile esitatavad nõuded ja ekspertiisi tegemise korra ning Maaparanduse EEB poolt ekspertiisi tegemise eest võetava tasu määrad kehtestab põllumajandusminister .
 (5) Kinnisasja omanik peab lubama ehitada oma kinnisasjale teist kinnisasja teeniva maaparandussüsteemi, kui teist kinnisasja ei ole maaparandussüsteemi ehitamata võimalik sihipäraselt kasutada või kui selle ehitamine teise kohta põhjustab ülemääraseid kulutusi. Asjaosalistel tuleb seada reaalservituut asjaõigusseaduses (RT I 1993, 39, 590; 1999, 44, 509; 2001, 34, 185; 93, 565; 2002, 47, 297; 53, 336; 99, 579) sätestatud alustel ja korras.
 (1) Ehitusloa saamiseks esitatakse projekteerimistingimuste saamisest arvates kolme aasta jooksul maaparandusbüroole taotlus, ehitusprojekt ja muud vajalikud dokumendid ning tasutakse riigilõiv.
 (2) Maaparandusbüroo juhataja teeb ehitusloa andmise või ehitusloa andmisest keeldumise otsuse käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud dokumentide saamisest arvates kümne tööpäeva jooksul. Taotlejale saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul. Ehitusloa andmisest teavitatakse asjaomast kohalikku omavalitsust.
 (3) Maaparandussüsteemi ehitusloa taotluse ning ehitusloa sisu- ja vorminõuded kehtestab põllumajandusminister .
 4) projekti on koostanud isik, kellel ei ole käesoleva seaduse § 9 lõikes 4 nimetatud registreeringut, kui registreeringu omamine on ette nähtud;
 3) kavandatava maaparandussüsteemi asukoht ja selle maa-ala pindala ning eesvoolu pikkus;
 (2) Kui järelevalve käigus ilmneb käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud asjaolu, peatab maaparandusbüroo juhataja ehitusloa kehtivuse peatamise aluseks olevast asjaolust teadasaamisest arvates kümne tööpäeva jooksul. Taotlejale saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 (3) Kui käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud asjaolu on kõrvaldatud, taastab maaparandusbüroo juhataja ehitusloa kehtivuse asjaolu kõrvaldamisest teadasaamisest arvates kümne tööpäeva jooksul. Taotlejale saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 (2) Maaparandusbüroo juhataja tunnistab ehitusloa kehtetuks käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ehitusloa kehtetuks tunnistamise alusest teadasaamisest arvates kümne tööpäeva jooksul. Taotlejale saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 5) korraldama maaparandussüsteemi valmimisel süsteemi kasutuselevõtu akti koostamise ja esitama selle maaparandusbüroole;
 (1) Maaparandussüsteemi omanik teatab maaparandusbüroole hiljemalt kolm tööpäeva enne maaparandussüsteemi ehitamise algust tööde alustamise päeva ja omanikujärelevalve tegija ning vastutava spetsialisti või, maaparandusühistu puhul, vastutavale spetsialistile esitatud nõuetele vastava isiku nime. Samuti teavitab maaparandussüsteemi omanik maaparandussüsteemi ehitamise algusest asjaomast kohalikku omavalitsust.
 (2) Omanikujärelevalvet võib teha ettevõtja, kellel on maaparandusalal tegutsevate ettevõtjate registri registreering maaparanduse projekteerimise, omanikujärelevalve või maaparandusekspertiisi alal, või maaparandusühistu oma tegevuspiirkonnas, kui tal on vastavasisuline õigussuhe isikuga, kes vastab käesoleva seaduse § 28 lõikes 3 esitatud nõuetele.
 (3) Maaparanduse väikesüsteemi omanikujärelevalvet võib teha käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud isik või maaparandussüsteemi omanik.
 (8) Maaparandussüsteemi omanikujärelevalve tegemise korra kehtestab põllumajandusminister .
 6) projekteerija ja ehitaja antud garantiitähtaeg.
 (1) Maaparandussüsteemi omanik esitab maaparandussüsteemi kasutuselevõtu akti ja käesoleva seaduse § 26 lõike 1 punktides 2–6 nimetatud dokumendid maaparandusbüroole maaparandussüsteemi valmimisest arvates viie tööpäeva jooksul. Esitatud dokumentidest teeb maaparandusbüroo ärakirjad ja tagastab originaalid esitajale.
 (2) Maaparandusbüroo juhataja teeb maaparandussüsteemi kasutuselevõtu akti kinnitamise või selle kinnitamisest keeldumise otsuse maaparandussüsteemi kasutuselevõtu akti saamisest arvates viie tööpäeva jooksul. Maaparandussüsteemi omanikule saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 (3) Maaparandussüsteemi kasutuselevõtu akti sisu- ja vorminõuded kehtestab põllumajandusminister .
 (2) Maaparandussüsteemi ekspertiis tehakse, kui maaparandussüsteem ei ole selle kasutuselevõtu akti läbivaadanud maaparandusbüroo arvates nõuetekohane. Ekspertiisi tegemise kulud kannab maaparandussüsteemi omanik.
 (3) Maaparandussüsteemi ekspertiisi võib teha ettevõtja, kellel on maaparandusalal tegutsevate ettevõtjate registri registreering maaparandusekspertiisi alal, või Maaparanduse EEB.
 (4) Maaparandussüsteemi ekspertiisile esitatavad nõuded ja ekspertiisi tegemise korra ning Maaparanduse EEB poolt ekspertiisi tegemise eest võetava tasu määrad kehtestab põllumajandusminister .
 (3) Käesoleva paragrahvi lõike 1 punktides 2, 3 ja 6 nimetatud maaparandussüsteemi ehitamise tehniliste dokumentide koostamise korra ning sisu- ja vorminõuded kehtestab põllumajandusminister .
 § 27. Õigus tegutseda maaparandusalal
 Isik võib tegutseda maaparanduse uurimistöö, maaparandussüsteemi projekteerimise, maaparanduse omanikujärelevalve, maaparanduse ekspertiisi või maaparandusehituse alal (edaspidi maaparandusala ), kui ta on ettevõtja äriseadustiku (RT I 1995, 26–28, 355; 1998, 91–93, 1500; 1999, 10, 155; 23, 355; 24, 360; 57, 596; 102, 907; 2000, 29, 172; 49, 303; 55, 365; 57, 373; 2001, 34, 185; 56, 332 ja 336; 89, 532; 93, 565; 2002, 3, 6; 35, 214; 53, 336; 61, 375; 63, 387 ja 388; 96, 564; 102, 600; 110, 657; 2003, 4, 19) tähenduses ning tal on maaparanduse alal tegutsevate ettevõtjate registri registreering ja vastavasisuline õigussuhe käesoleva seaduse §-s 28 nimetatud pädeva isikuga (edaspidi vastutav spetsialist) või ta on vastaval maaparandusalal tegutsev füüsilisest isikust ettevõtja, kes on ise pädev tegutsema vastutava spetsialistina.
 (3) Maaparandusehituse ja omanikujärelevalve ala vastutaval spetsialistil peab olema vähemalt erialane keskeri- või kutsekeskharidus ja ta peab olema töötanud maaparandusehituse või omanikujärelevalve alal vähemalt kolm aastat.
 3) andma uurimistöö andmed üle ehitusluba taotlevale isikule ja maaparandusbüroole.
 (1) Maaparandusalal tegutsevate ettevõtjate register (edaspidi register) on riiklik register, mille asutab Vabariigi Valitsus põllumajandusministri ettepanekul andmekogude seaduses (RT I 1997, 28, 423; 1998, 36/37, 552; 1999, 10, 155; 2000, 50, 317; 57, 373; 92, 597; 2001, 7 , 17; 17, 77; 2002, 61, 375; 63, 387) kehtestatud korras.
 (2) Registri vastutav töötleja on Põllumajandusministeerium ja volitatud töötleja on Maaparanduse EEB.
 (3) Registri pidamise eesmärk on anda avalikkusele teavet ettevõtjate kohta, kellel on õigus tegutseda maaparandusalal.
 § 36. Registreerimistaotlus
 (1) Ettevõtja, kes soovib tegutseda käesoleva seaduse §-s 27 nimetatud maaparandusalal, esitab registri volitatud töötlejale registreerimistaotluse.
 1) ettevõtja nimi ja äriregistri kood või maksukohustuslaste registri tõendi number ning ettevõtja asukoht ja muud kontaktandmed;
 2) käesoleva seaduse §-s 27 nimetatud maaparandusala, millel soovitakse tegutseda;
 3) soovitud tegevusala vastutava spetsialisti nimi ja kontaktandmed;
 4) taotlusele allakirjutanud isiku nimi, ametinimetus ja kontaktandmed.
 (3) Registreerimistaotlusele lisatakse vastutava spetsialisti käesoleva seaduse § 28 lõigetes 2 ja 3 nimetatud haridust ja vastaval alal töötamist tõendavad dokumendid.
 (5) Maaparandusalal tegutseva ettevõtja registreerimistaotluse ja registreeringuandmete muutmise taotluse vorminõuded ning taotluse esitamise korra kehtestab põllumajandusminister .
 § 37. Registreering
 (1) Registri volitatud töötleja teeb registreeringu või muudab registreeringuandmeid registreerimistaotluses, registreeringuandmete muutmise taotluses või maaparandusbüroo esitatud teatises käesoleva seaduse alusel tehtud ettekirjutuse kohta toodud andmete alusel taotluse või teatise ja nendes sisalduvaid andmeid tõendavate dokumentide saamisest arvates viie tööpäeva jooksul.
 3) registreerimistaotluses ja registreeringuandmete muutmise taotluses esitatud andmed;
 4) andmed käesoleva seaduse alusel tehtud ja jõustunud ettekirjutuse kohta.
 (3) Registreeringuandmed avaldatakse registri volitatud töötleja veebilehel.
 § 38. Registreeringu tegemisest keeldumine
 (1) Registri volitatud töötleja teeb registreeringu tegemisest keeldumise otsuse registreerimistaotluse saabumisest arvates viie tööpäeva jooksul, kui:
 1) ettevõtja on esitanud ebaõigeid või mittetäielikke andmeid või kui ettevõtja mõjutab registri volitatud töötlejat õigusvastasel viisil;
 2) ettevõtja kohta on jõustunud kohtuotsus tegevusalal tegutsemise õiguse äravõtmise kohta;
 3) vastutavaks spetsialistiks esitatud isik ei vasta vastutavale spetsialistile esitatud nõuetele, sealhulgas juhul, kui tema kohta on jõustunud kohtuotsus vastaval maaparandusalal tegutsemise õiguse äravõtmise kohta.
 (2) Registreerimistaotluse esitanud ettevõtjale saadetakse registreeringu tegemisest keeldumise otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 § 39. Registreeringuandmete kustutamine
 (1) Registri volitatud töötleja kustutab ettevõtja registreeringuandmed kolme tööpäeva jooksul, kui:
 1) seda soovib registreeringuandmetes nimetatud ettevõtja – sellekohase kirjaliku avalduse saamisest arvates;
 2) ettevõtjalt on jõustunud kohtuotsuse alusel ära võetud sellel tegevusalal tegutsemise õigus – kohtuotsuse jõustumisest arvates;
 3) ettevõtja on esitanud ebaõigeid või mittetäielikke andmeid või kui ettevõtja on mõjutanud registri volitatud töötlejat õigusvastasel viisil – nimetatud asjaolu tuvastamisest arvates;
 4) registreeringuandmetes nimetatud ettevõtja on likvideeritud või füüsilisest isikust ettevõtja on surnud – sellest teadasaamisest arvates;
 5) ettevõtjal on lõppenud õigussuhe vastutava spetsialistiga ja tal ei ole registri volitatud töötleja antud tähtaja jooksul tekkinud õigussuhet teise vastutava spetsialistiga – tähtaja lõppemisest arvates;
 6) ettevõtja on korduvalt jätnud täitmata käesoleva seaduse alusel tehtud ettekirjutuse – käesoleva seaduse § 64 lõikes 1 nimetatud järelevalveasutuse juhataja otsuse saamisest arvates.
 (2) Ettevõtjale saadetakse registreeringuandmete kustutamise otsus selle tegemisest arvates viie tööpäeva jooksul posti teel.
 (1) Maaparandussüsteemide register on riiklik register, mille asutab Vabariigi Valitsus põllumajandusministri ettepanekul andmekogude seaduses kehtestatud korras .
 (2) Maaparandussüsteemide registri vastutav töötleja on Põllumajandusministeerium.
 (3) Maaparandussüsteemide registri volitatud töötleja on:
 1) elektroonilise andmekogu osas – Maaparanduse EEB;
 2) registritoimikute osas – maaparandusbüroo oma tööpiirkonnas.
 Maaparandussüsteemide registrisse kantakse maaparandussüsteemi kohta:
 1) projekteerimistingimuste andmise otsuses projekteerimistingimuste kohta märgitud andmed;
 2) ehitusprojekti koostamiseks tehtud maaparanduse uurimistöö koondandmed;
 3) ehitusprojekti koondandmed;
 5) ehitusloa andmed;
 6) andmed kasutuselevõtu akti kinnitamise või kinnitamisest keeldumise kohta;
 7) kinnitatud kasutuselevõtu akti andmed;
 8) andmed maaparandussüsteemi kasutusotstarbe lõppemise kohta;
 9) ehitamise algus- ja lõpptähtpäev;
 10) andmed käesoleva seaduse alusel tehtud ja jõustunud ettekirjutuste kohta.
 (1) Maaparandusbüroo edastab talle käesoleva seaduse alusel ja korras esitatud registrisse kantavad andmed Maaparanduse EEB-le viie tööpäeva jooksul andmete saamisest arvates. Maaparandusbüroo edastatud andmete õigsuse eest vastutab andmed esitanud isik.
 (2) Maaparandusbüroo esitab oma otsusest või ettekirjutusest tulenevad registrisse kantavad andmed Maaparanduse EEB-le viie tööpäeva jooksul otsuse tegemisest või ettekirjutuse jõustumisest arvates. Esitatud andmete õigsuse eest vastutab maaparandusbüroo.
 (1) Maaparandussüsteemide registri andmed on avalikud ja need avaldatakse Maaparanduse EEB veebilehel.
 (2) Isikuandmete avaldamise suhtes kohaldatakse isikuandmete kaitse seaduse (RT I 1996, 48, 944; 1998, 59, 941; 111, 1833; 2000, 50, 317; 92, 597; 104, 685; 2001, 50, 283; 2002, 61, 375; 63, 387) sätteid.
 (1) Maaparandushoid käesoleva seaduse tähenduses on maaparandussüsteemi ja selle maa-ala ning nendega seotud keskkonnakaitserajatiste hooldamine ja uuendamine, happeliste muldade lupjamine, agromelioratiivsete ja kultuurtehniliste tööde tegemine (edaspidi maaparandushoiutööd) maatulundusmaa ja eluasemekohtade maa viljelusväärtuse säilitamiseks ning suurendamiseks.
 (3) Maavaldaja ei tohi maaparandushoiutöid tehes takistada veevoolu maaparandussüsteemis ega tekitada muu tegevusega kahju teistele maavaldajatele. Maaparandussüsteemi kahjustanud isik on kohustatud sellest viivitamata teavitama maavaldajat ja maaparandusbürood ning tekitatud kahjustuse kõrvaldama.
 (5) Maaparandushoiutöödele esitatavad nõuded kehtestab põllumajandusminister .
 3) riik maaparandusbüroo kaudu riigi poolt korrashoitavate ühiseesvoolude osas.
 (4) Riigi poolt korrashoitavate ühiseesvoolude loetelu kehtestab Vabariigi Valitsus. Nimetatud loetellu võib kanda ühiseesvoolu, mille valgala suurus on vähemalt 10 km2 . Nende ühiseesvoolude hoiutöid rahastatakse Põllumajandusministeeriumile selleks riigieelarvest eraldatud vahenditest.
 § 47. Maaparandussüsteemi maa-alale muu ehitise ehitamine ja veetaseme reguleerimine
 (1) Maaparandussüsteemi maa-alale kavandatava käesoleva seaduse § 3 lõikes 1 nimetamata ehitise ehitusprojekt ja ühiseesvoolu reguleerimise või ühiseesvoolu kaitselõigu veetaseme reguleerimise kavatsus kooskõlastatakse maaparandusbürooga.
 (2) Ühiseesvoolu kaitselõiguna käsitatakse maaparandussüsteemi suubla osa, mille veetaseme reguleerimine mõjutab maaparandussüsteemi nõuetekohast toimimist. Kaitselõigu ulatus määratakse maaparandushoiukavas.
 (3) Maaparandusbüroo juhataja teeb kooskõlastuse andmise või kooskõlastusest keeldumise otsuse taotluse saabumisest arvates kümne tööpäeva jooksul. Maavaldajale saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 (4) Ehitusprojekti või ühiseesvoolu või ühiseesvoolu kaitselõigu veetaseme reguleerimise kavatsust ei kooskõlastata, kui ehitise ehitamine või veetaseme reguleerimine takistab maaparandussüsteemi nõuetekohast toimimist.
 (1) Maavaldaja võib maaparandussüsteemi maa-ala siht- või kasutusotstarvet (edaspidi maakasutus) muuta maaparandusbüroo eelneva kooskõlastuse alusel.
 (2) Kinnisasja, millel paikneb maaparandussüsteem, võib ümber kruntida, jagada, ühendada, liita või eraldada (edaspidi maakorraldustoiming) maaparandusbüroo eelneva kooskõlastuse alusel.
 (3) Kooskõlastuses määratakse maakasutuse muutmise või maakorraldustoimingu tingimused, mis tagavad kinnisasjal ja naaberkinnisasjadel paiknevate maaparandussüsteemide toimimise.
 (4) Maaparandusbüroo juhataja kooskõlastab kinnisasja maakasutuse muutmise või maakorraldustoimingu taotluse selle saabumisest arvates kümne tööpäeva jooksul. Maavaldajale saadetakse kooskõlastus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 (5) Kinnisasja maakasutuse muutmise või maakorraldustoimingu kooskõlastus ei anna õigust muuta maakasutust või teha maakorraldustoiming kinnisasja omaniku loata.
 (3) Maaparandussüsteemi ühiseesvoolu uuendusprojekti sisu- ja vorminõuded kehtestab põllumajandusminister .
 (2) Maaparandussüsteemi omanik esitab maaparandusbüroole maaparandussüsteemi kasutusotstarbe lõppenuks lugemise taotluse.
 (3) Maaparandusbüroo kontrollib kohapeal käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud taotluse põhjendatust esimesel võimalusel, kuid mitte hiljem kui kuue kuu jooksul taotluse saabumisest arvates.
 (4) Maaparandusbüroo juhataja teeb maaparandussüsteemi kasutusotstarbe lõppenuks lugemise või maaparandussüsteemi kasutusotstarbe lõppenuks lugemisest keeldumise otsuse kohapealsest kontrollimisest arvates viie tööpäeva jooksul. Maaparandussüsteemi omanikule saadetakse otsus selle tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul posti teel.
 (1) Maaparandushoiutööde sihipäraseks korraldamiseks koostatakse alamvesikonna maaparandushoiukava (edaspidi maaparandushoiukava), mis on kooskõlas veeseaduse (RT I 1994, 40, 655; 1996, 13, 241; 1998, 2, 47; 61, 987; 1999, 10, 155; 54, 583; 95, 843; 2001, 7, 19; 42, 234; 50, 283; 94, 577; 2002, 1, 1; 61, 375; 63, 387) alusel koostatava vastava veemajanduskava (edaspidi veemajanduskava) põhimõtetega.
 (2) Maaparandushoiukavas kavandatakse, arvestades koostatava veemajanduskavaga, ühiseesvoolul ja ühiseesvoolu kaitselõigul rakendatavad abinõud, mis tagavad:
 2) käesoleva seaduse § 4 lõigetes 1 ja 2 esitatud nõuete täitmise;
 3) ühiseesvoolul maakasutusest tingitud võimaliku põhjavee- ja pinnaveereostuse piiramise.
 (3) Maaparandushoiukavas sisalduval kaardil tähistatakse:
 1) ühiseesvool;
 2) ühiseesvoolu kaitselõik;
 3) ühiseesvoolu valgala;
 4) riigi poolt korrashoitav ühiseesvool;
 5) reguleeriv võrk.
 2) ühiseesvoolu seisund;
 3) maakasutuse mõju vee kvaliteedile.
 1) ühiseesvoolule vajalikud veekaitseribad ja muud keskkonnakaitserajatised;
 2) maaparandusühistute soovituslikud tegevuspiirkonnad.
 (1) Maaparandushoiukava koostamise korraldab ja selle täitmist kontrollib Põllumajandusministeerium maaparandusbüroode kaudu.
 (2) Maaparandushoiukava koostamist rahastatakse Põllumajandusministeeriumile selleks riigieelarvest eraldatud vahenditest.
 (3) Maaparandushoiukava koostamiseks vajalikku teavet annavad seda valdavad isikud Põllumajandusministeeriumile ja maaparandusbüroodele tasuta.
 (5) Maaparandushoiukava sisu- ja vorminõuded ning kava koostamise korra kehtestab põllumajandusminister .
 (1) Enne avalikustamist kooskõlastatakse maaparandushoiukava alamvesikonna territooriumil asuva maavalitsuse, maakonna keskkonnateenistuse ja kohaliku omavalitsusega.
 (2) Maaparandushoiukava avalikustatakse maakonnakeskustes, kus korraldatakse kava väljapanek ja arutelu. Maaparandushoiukava väljapaneku kestus on kolm kuud.
 (3) Maaparandushoiukava avaliku väljapaneku ja arutelu koha, alguse ja kestuse teatab maaparandushoiukava koostamist korraldav maaparandusbüroo vähemalt üks nädal enne avaliku väljapaneku ja arutelu algust ametlikus väljaandes Ametlikud Teadaanded. Samuti avaldatakse sellekohane teade üleriigilist mõju omava maaparandushoiukava puhul vähemalt ühes üleriigilises päevalehes, ühe maakonna piires mõju omava maaparandushoiukava puhul maakondlikus ajalehes ning kohalikku mõju omava maaparandushoiukava puhul kohalikus ajalehes.
 (5) Kirjalikule ettepanekule vastab maaparandushoiukava koostamise korraldanud maaparandusbüroo kirjalikult maaparandushoiukava avaliku väljapaneku lõppemisest arvates kahe kuu jooksul.
 (6) Maaparandushoiukava avaliku väljapaneku ja arutelu tulemuste alusel teeb maaparandushoiukava koostamise korraldanud maaparandusbüroo selles vajalikud parandused ja täiendused.
 (7) Käesoleva paragrahvi lõikes 6 nimetatud parandatud ja täiendatud maaparandushoiukavad kinnitab põllumajandusminister ja need avalikustatakse Põllumajandusministeeriumi veebilehel.
 (8) Maaparandushoiukavade alusel koostatud vesikonna maaparandushoiukava kinnitab Vabariigi Valitsus.
 (1) Maaparandusseire on abinõude süsteem, mille rakendamise eesmärk on koguda andmeid kuivendatud maatulundusmaa ja eluasemekohtade maa kuivendusseisundi, põllumajandusmaa lubjatarbe ning maaparanduse ja maakasutuse keskkonnamõju kohta.
 1) maaparandusbüroo – maa kuivendusseisundi ja maaparanduse keskkonnamõju osas;
 2) Taimse Materjali Kontrolli Keskus – maa lubjatarbe ja maakasutuse keskkonnamõju osas.
 (3) Maaparandusseireks võib võtta tasuta mulla- ja veeproove ning teha muid vajalikke uuringuid. Uuringute tegemist ja proovide võtmist ei tohi takistada.
 (5) Seire kulud kaetakse riigieelarves Põllumajandusministeeriumile selleks ettenähtud vahendite arvelt.
 (1) Maaparandusühistu (edaspidi ühistu) asutatakse mittetulundusühingute seaduses (RT I 1996, 42, 811; 1998, 96, 1515; 1999, 10, 155; 23, 355; 67, 658; 2000, 55, 365; 88, 576; 2001, 56, 336; 93, 565; 2002, 53, 336) sätestatud korras ühistu tegevuspiirkonnas asuvate nende kinnisasja omanike otsuse alusel, kelle omandis on üle 1/3 maaparandussüsteemi maa-alast või üle 1/3 selles tegevuspiirkonnas asuva ühiseesvoolu pikkusest.
 (2) Ühistu kandmiseks mittetulundusühingute ja sihtasutuste registrisse esitatakse registripidajale mittetulundusühingute seaduses ettenähtud dokumentidele lisaks:
 1) ühistu tegevuspiirkonna kaart, millel märgitakse reguleeriva võrgu ja ühiseesvoolu paiknemine ning valgala piir;
 2) maaparandussüsteemide registri volitatud töötleja õiend asutatava ühistu tegevuspiirkonnas asuvate kinnisasjade omanike kohta, kelle maal asub reguleeriv võrk või ühiseesvool, ning andmed kinnisasjal asuva maaparandussüsteemi maa-ala pindala või ühiseesvoolu pikkuse kohta.
 (5) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud ühistu liikme liikmeksolek lõpeb maaparandusbüroo juhataja poolt maaparandussüsteemi kasutusotstarbe lõppenuks lugemise otsuse tegemise päeval.
 (2) Riigi kui ühistu liikme õigusi teostab Vabariigi Valitsuse määratud minister või maavanem, kes võib volitada riiki esindama asjaomase ministeeriumi või maavalitsuse ametniku.
 [RT I 2004, 32, 227 - jõust. 01.05.2004]
 (1) Ühistu liikme osamaksu suurus ühistu varas on võrdeline tema kinnisasjal asuva:
 1) maaparandussüsteemi maa-ala suurusega – kui kinnisasjal ei asu ühiseesvoolu;
 2) ühiseesvoolu pikkusega – kui kinnisasjal ei asu reguleerivat võrku;
 3) maaparandussüsteemi maa-ala suurusega ja ühiseesvoolu pikkusega – kui kinnisasjal asuvad nii reguleeriv võrk kui ka ühiseesvool.
 (2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud alustel ühistu liikme osamaksu arvutamise metoodika ja osamaksu tasumise kord nähakse ette ühistu põhikirjas.
 (3) Ühistu liikme osamaksu suurus määratakse ühesugustel alustel kõigile käesoleva seaduse § 58 lõikes 1 nimetatud ühistu liikmetele. Ühistu nende liikmete osamaksu suuruse, kelle kinnisasjal ei asu maaparandussüsteemi, määrab üldkoosolek põhikirjas ettenähtud alustel.
 (4) Ühistu liikmed tasuvad osamaksu põhikirjas määratud suuruses, korras ja tähtaja jooksul.
 (5) Kinnisasja võõrandamise või pärimise korral, sealhulgas võõrandamisel täite- või pankrotimenetluses, tasub kinnisasja omandaja ühistule kinnisasja võõrandaja või pärandaja tasumata jäänud maksed ja maaparandushoiukulud.
 (1) Ühistu liikmete üldkoosolekul on igal ühistu liikmel üks hääl. Sõltuvalt ühistu liikmele kuuluvate kinnisasjade arvust võib ühistu põhikirjas ette näha teistsuguse häälte arvu, arvestades, et ühel ühistu liikmel võib üldkoosolekul osalemise korral olla kuni kaks viiendikku häälte üldarvust.
 (2) Kui kinnisasi kuulub mitmele isikule, siis on neil ühiselt üks hääl.
 § 64. Riiklik järelevalve
 (1) Riiklikku järelevalvet käesoleva seaduse ja selle alusel kehtestatud õigusaktide nõuete täitmise üle teostab maaparandusbüroo oma tööpiirkonnas ja Maaparanduse EEB (edaspidi järelevalveasutus).
 (2) Järelevalveasutus teeb teiste täidesaatva riigivõimu asutustega koostööd nende pädevuse piires.
 § 65. Järelevalveasutuse töötaja õigused ja kohustused
 (1) Järelevalveasutuse töötaja (edaspidi järelevalvetöötaja) teostab oma pädevuse piires riiklikku järelevalvet käesoleva seaduse ja selle alusel kehtestatud õigusaktides sätestatud nõuete täitmise üle. Üldjuhul tehakse järelevalvetoiming ette teatamata.
 (2) Enne järelevalvetoimingu tegemist peab järelevalvetöötaja esitama ametitõendi. Järelevalvetöötaja õigus teha järelevalvetoimingut peab kajastuma ametitõendil.
 (3) Järelevalvetöötajal on õigus kinnisasja omaniku või tema volitatud isiku juuresolekul või nimetatud isikute juuresolekuta, kui kinnisasjal viibimise aeg on omanikuga või tema volitatud isikuga kokku lepitud, viibida kinnisasjal, kuhu kavandatakse või kus ehitatakse maaparandussüsteemi või kus tuleb teha hoiutöid, või viibida vajaduse korral naaberkinnisasjadel ning takistamatult kontrollida käesoleva seaduse ja selle alusel kehtestatud õigusaktide nõuete täitmist.
 (4) Järelevalvetöötajal on õigus nõuda maavaldajalt, käesoleva seaduse §-s 27 nimetatud ettevõtjalt ja maaparandusühistult vajalikku teavet, asjakohaste dokumentide ärakirju ja väljavõtteid, isiku teadmisel jäädvustada kontrollimise ajal valitsev olukord, kasutades selleks tehnilisi vahendeid, võtta tasuta kontrollproove kasutatavatest ehitusmaterjalidest ja -toodetest või mullast, tellida ekspertiisi ning teha muid vajalikke toiminguid.
 (5) Järelevalvetöötaja on kohustatud hoidma talle järelevalve teostamise käigus teatavaks saanud ärisaladust. Isikuandmeid võib avalikustada isikuandmete kaitse seaduse kohaselt. Ärisaladuse võib avalikustada, kui selle hoidmine ohustab inimese elu või tervist või keskkonda.
 (6) Käesoleva seaduse alusel tehtud järelevalvetoimingute käigus maavaldajale, käesoleva seaduse §-s 27 nimetatud ettevõtjale või ühistule tekitatud kulusid ei hüvitata, välja arvatud järelevalvetöötaja tegevusega tekitatud kahju, mille hüvitamisele kohaldatakse riigivastutuse seaduses (RT I 2001, 47, 260; 2002, 62, 377) sätestatut.
 § 66. Järelevalvetöötaja eri- ja kaitseriietus
 (1) Järelevalvetöötaja peab teatud järelevalvetoimingute ajal kandma eri- või kaitseriietust.
 (2) Järelevalvetoimingute loetelu, mille tegemise ajal peab järelevalvetöötaja kandma eri- või kaitseriietust, kehtestab põllumajandusminister .
 (3) Käesoleva paragrahvi lõikes 2 nimetatud eri- või kaitseriietuse soetamise kulud kaetakse selleks riigieelarves ettenähtud vahenditest.
 § 67. Kontrollproovid
 (1) Järelevalve käigus võetud kontrollproove võib analüüsida ja hinnata selleks akrediteeritud isik või asutus.
 (2) Järelevalve käigus määratud ekspertiisi võib teha käesoleva seaduse §-s 27 sätestatud nõuetele vastav isik või Maaparanduse EEB, kui ta ei ole varem sama ehitusprojekti või maaparandussüsteemi ekspertiisi teinud.
 (3) Järelevalve käigus võetud kontrollproovide hindamise, analüüsimise ja ekspertiisi kulud kannab järelevalveasutus. Kui kontrollproovi alusel tuvastatakse, et ehitusmaterjal või -toode ei ole nõuetekohane, hüvitab selle hindamise, analüüsimise ja ekspertiisikulud järelevalveasutusele ehitusmaterjali või -toote tarnija.
 § 68. Maaparandussüsteemi avarii põhjuste uurimine
 Maaparandussüsteemiga toimunud avarii põhjuste uurimise korraldab maaparandusbüroo. Maaparandussüsteemiga toimunud avarii põhjuste uurimise teostab Maaparanduse EEB, kelle järelevalvetöötajatel on uurimisel käesoleva seaduse §-s 65 sätestatud õigused ja kohustused.
 § 69. Järelevalvetöötaja ettekirjutus
 (1) Õigusrikkumise avastamise korral teeb järelevalvetöötaja ettekirjutuse, milles:
 3) kohustab tegema õigusrikkumise lõpetamiseks ja edasiste õigusrikkumiste ärahoidmiseks vajalikke toiminguid või kohustab hoiduma teatud toimingute tegemisest;
 (2) Järelevalvetöötaja teeb ettekirjutuse asjaomasele isikule või tema esindajale allkirja vastu teatavaks kas kohapeal või saadab selle isikule väljastusteatega tähtkirjaga kümne tööpäeva jooksul järelevalvetoimingu tegemisest arvates. Kui isik või tema esindaja keeldub ettekirjutust vastu võtmast, tehakse ettekirjutusele selle kohta märge ning ettekirjutus saadetakse isikule väljastusteatega tähtkirjaga vastuvõtmisest keeldumisest arvates kolme tööpäeva jooksul.
 (3) Järelevalvetöötaja saadab ettekirjutuse ärakirja vastava registri volitatud töötlejale lihtkirjaga ettekirjutuse tegemisest arvates kolme tööpäeva jooksul.
 (4) Ettekirjutuse täitmise tagamiseks võib järelevalveasutus rakendada sunniraha asendustäitmise ja sunniraha seaduses (RT I 2001, 50, 283; 94, 580) sätestatud korras. Sunniraha ülemmäär on 10 000 krooni.
 § 70. Järelevalvetöötaja ettekirjutuse vaidlustamine
 Kui ettekirjutuse saaja ei nõustu järelevalvetöötaja ettekirjutusega, võib ta järelevalveasutuse juhile esitada vaide ettekirjutusest teadasaamisest arvates kümne tööpäeva jooksul.
 § 71. Järelevalve tulemuste avalikustamine
 Järelevalve tulemused avalikustatakse maaparandusbüroo ja Maaparanduse EEB veebilehel.
 § 72. Maaparandussüsteemi ehitamise nõuete rikkumine
 (1) Maaparandussüsteemi ehitamise eest ehitusprojekti või ehitusloata, samuti muude maaparandussüsteemi ehitamisele kehtestatud nõuete rikkumise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 300 trahviühikut.
 § 73. Nõuetele mittevastava isiku kaudu omanikujärelevalve tegemine
 Maaparandusühistu poolt nõuetele mittevastava isiku kaudu omanikujärelevalve tegemise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 50 000 krooni.
 § 74. Maaparandussüsteemi ehitamisega seotud kohustuste täitmata jätmine
 (1) Maaparandussüsteemi omaniku poolt maaparandussüsteemi ehitamisega seotud kohustuste täitmata jätmise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 300 trahviühikut.
 § 75. Maaparandushoiu nõuete või käesoleva seaduse §-des 47 ja 48 sätestatud kooskõlastusnõude rikkumine
 (1) Maaparandushoiu nõuete või käesoleva seaduse §-des 47 või 48 sätestatud kooskõlastusnõude rikkumise eest – karistatakse rahatrahviga kuni 200 trahviühikut.
 (1) Käesoleva seaduse §-des 72–75 sätestatud väärtegudele kohaldatakse karistusseadustiku (RT I 2001, 61, 364; 2002, 86, 504; 82, 480; 105, 612; 2003, 4, 22) üldosa ja väärteomenetluse seadustiku (RT I 2002, 50, 313; 110, 654) sätteid.
 (2) Käesoleva seaduse §-des 72–75 sätestatud väärtegude kohtuväline menetleja on Põllumajandusministeerium.
 Enne käesoleva seaduse jõustumist ehitatud maaparandussüsteem ei pea vastama käesolevas seaduses maaparandussüsteemile esitatud nõuetele, kuid selle reguleeriv võrk peab tagama maaviljeluseks sobiva mullaveerežiimi ning selle eesvool peab tagama liigvee äravoolu kuivendusvõrgust või vee juurdevoolu niisutusvõrku.
 (2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud maaparandussüsteemi kasutuselevõtu akt koostatakse ja kinnitatakse käesolevas seaduses sätestatud korras. Kasutuselevõtu akti kinnitamise otsustamiseks kontrollib maaparandusbüroo, kas maaparandussüsteem on ehitatud enne käesoleva seaduse jõustumist kehtinud nõuete kohaselt ja kas maaparandussüsteem vastab käesoleva seaduse § 4 lõigetes 1 ja 2 sätestatud nõuetele.
 § 80. Maaparandusala tegevuslitsents
 (1) Kui enne käesoleva seaduse jõustumist isikule väljaantud maaparandusala tegevuslitsentsi kehtivus lõpeb pärast 2003. aasta 1. juulit, võib isik tegevuslitsentsile kantud tegevusalal tegutseda kuni tegevuslitsentsil märgitud tähtpäeva saabumiseni, kuid mitte kauem kui 2004. aasta 1. juulini.
 (2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 sätestatud korras väljaantud tegevuslitsentsi alusel võib isik tegutseda:
 1) uurimistööde tegevuslitsentsi alusel – maaparanduse uurimistöö alal;
 2) projekteerimistööde tegevuslitsentsi alusel – maaparandussüsteemi projekteerimise ja omanikujärelevalve alal;
 3) ehitusprojekti ekspertiisi tegevuslitsentsi alusel – maaparandusekspertiisi, maaparandussüsteemi projekteerimise ja omanikujärelevalve alal;
 4) ehitusjärelevalve tegevuslitsentsi alusel – omanikujärelevalve alal;
 5) ehitus- ja rekonstrueerimistööde tegevuslitsentsi alusel – maaparandusehituse alal.
 § 81. Olemasolevate maaparandussüsteemide andmete kandmine maaparandussüsteemide registrisse
 (1) Enne käesoleva seaduse jõustumist ehitatud maaparandussüsteemi andmed kantakse maaparandussüsteemide registrisse 2007. aasta 1. jaanuariks .
 (2) Selle maaparandussüsteemi andmed, mille kasutuselevõtu akt on kinnitatud ajavahemikul 1. juulist 2003 kuni 1. juulini 2004, kantakse maaparandussüsteemide registrisse 2004. aasta 1. oktoobriks.
 (3) Käesoleva paragrahvi lõigetes 1 ja 2 nimetatud maaparandussüsteemi maaparandussüsteemide registrisse kantavate andmete loetelu ning andmete registrisse esitamise ja kandmise korra kehtestab põllumajandusminister .
 (4) Kuni maaparandussüsteemide registri täies ulatuses kasutusele võtmiseni ning maaparandussüsteemide registri ja kinnistusregistri andmete ristkasutuse loomiseni tuleb käesoleva seaduse § 56 lõike 2 punktis 2 nimetatud õiendi asemel esitada vastava maaparandusbüroo õiend maaparandussüsteemi omanike kohta ja kinnistusraamatu kande ärakiri kinnisasja kuuluvuse kohta või maakatastri õiend kinnistusraamatusse kandmata katastriüksuse kuuluvuse kohta.
 (5) Käesoleva paragrahvi lõikes 4 nimetatud õiendi annab maaparandusbüroo.
 (1) Käesoleva seaduse § 52 nõuete kohased maaparandushoiukavad tuleb koostada arvestusega, et vesikonna maaparandushoiukava oleks kinnitatud 2008. aasta 1. aprilliks.
 (2) Kuni vastava maaparandushoiukava kinnitamiseni koostab ühistu juhatus käesoleva seaduse § 61 lõikes 2 nimetatud aastakava, lähtudes eesmägist, et hoiutööd tagaksid maaparandussüsteemi toimimisvõime.
 § 84. Maaparandussüsteemide üleandmine omanikele
 (1) Põllumajandusministeerium korraldab maaparandusbüroode kaudu maareformi seaduse (RT 1991, 34, 426; RT I 2001, 52, 304; 93, 565; 2002, 11, 59; 47, 297 ja 298; 99, 579; 100, 586) § 31 lõikes 2 nimetatud maal asuva maaparandussüsteemi (Põllumajandusministeeriumi valitsemisalas olev riigivara) dokumentide üleandmise maareformi õigustatud subjektidele maareformiseaduses sätestatud maa tagastamise, erastamise ja munitsipaliseerimise korral. Dokumendid antakse üle tasuta.
 (2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud maaparandussüsteemi dokumentide üleandmise korraldamiseks esitab kohalik omavalitsus maaparandusbüroole maa tagastamise või maavanem või tema volitatud isik maa erastamise otsuse või lepingu ärakirja otsuse tegemisest või lepingu sõlmimisest arvates viie tööpäeva jooksul.
 (3) Maaparandussüsteemi kohta üleantavatele dokumentidele esitatavad nõuded ja dokumentide üleandmise korra kehtestab põllumajandusminister .
 (1) Kui maa jäetakse riigi omandisse, korraldab Põllumajandusministeerium maaparandussüsteemi dokumentide üleandmise asjaomasele riigivara valitsejale.
 §-d 87--90. [Käesolevast tekstist välja jäetud]


text:
Ako sa vysporiadať s náhradou trov právneho zastúpenia v konaní o neplatnosti zmluvy? | Právne Noviny
 Právne zastúpenie advokátom v konaní pred súdom je pri súčasnej rozsiahlej a pre laika často nezrozumiteľnej legislatíve, takmer nevyhnutné. Kameňom úrazu sa predovšetkým pri „prehratých“ sporoch stáva neochota klienta poskytnúť advokátovi odmenu, ktorá mu za jeho prácu, napriek neúspešnosti strany v spore, právom patrí. Aj Nález Ústavného súdu sp. zn. I. ÚS 176/2017 z 31. mája 2017, rozoberá náhradu trov právneho zastúpenia a uzrejmuje, ako treba postupovať pri určovaní ich výšky. Už úvodom odkazujeme na Vyhlášku Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky č. 655/2004 Z. z. o odmenách a náhradách advokátov za poskytovanie právnych služieb (ďalej len Vyhláška), ktorá predstavuje právnu úpravu rozoberanej oblasti.
 Ústavnému súdu bola 16. februára 2017 doručená ústavná sťažnosť, v ktorej sa sťažovateľ domáhal vyslovenia porušenia základných práv, označených v sťažnosti, rozhodnutiami Okresného súdu Bratislava V (ďalej len „okresný súd“), ich následného zrušenia a vrátenia veci okresnému súdu na ďalšie konanie. Sťažnosť smerovala proti rozhodovacej činnosti okresného súdu, ktorý po právoplatne ukončenom spore o neplatnosť zmlúv, týkajúcich sa prevodu nehnuteľností v neprospech sťažovateľa, rozhodol, že pre určenie výšky náhrady trov právneho zastúpenia je rozhodujúca hodnota nehnuteľnosti.
 Okresný súd tak aplikoval § 10 ods. 2 Vyhlášky, ktorý ustanovuje spôsob určenia výšky tarifnej odmeny právneho zástupcu v závislosti od hodnoty predmetu sporu. Na tomto mieste si dovolíme zacitovať § 9 ods. 1 Vyhlášky, v zmysle ktorého: „Základná sadzba tarifnej odmeny sa stanoví podľa tarifnej hodnoty veci alebo druhu veci, alebo práva a podľa počtu úkonov právnej služby, ktoré advokát vo veci vykonal, ak táto vyhláška neustanovuje inak.“[1] Práve takýto postup zvolil okresný súd na určenie výšky trov právneho zastúpenia.
 S postupom však nesúhlasil sťažovateľ, podľa ktorého sa mal aplikovať § 11 ods. 1 písm. a Vyhlášky, ktorý znie: „Základná sadzba tarifnej odmeny za jeden úkon právnej služby je jedna trinástina výpočtového základu, ak: a) nie je možné vyjadriť hodnotu veci alebo práva v peniazoch, alebo ju možno zistiť len s nepomernými ťažkosťami...“[2] Aký právny názor vyjadril Ústavný súd?
 Ústavný súd argumentoval aj za pomoci Nálezu sp. zn. I. ÚS 119/2012, podľa ktorého pokiaľ je vec, právo alebo plnenie, ktoré je predmetom súdneho sporu, peniazmi oceniteľné, potom sa táto suma považuje za základ pre tarifnú odmenu advokáta, a to aj vo veciach určenia vlastníckeho práva. Vzhľadom na kogentnú právnu úpravu § 9 ods. 1 Vyhlášky, je použitie už spomínaného § 11 ods. 1 písm. a vylúčené. Je teda možné konštatovať, že pokiaľ je vec alebo plnenie, ktoré je predmetom daného právneho úkonu, peniazmi oceniteľné, potom sa táto hodnota považuje za základ pre určenie tarifnej odmeny advokáta, tak ako sa to stalo aj v prejednávanej veci.
 Ústavný súd ďalej uviedol: „Nie je možné vychádzať z názoru, že vždy, keď je predmetom konania určenie neplatnosti zmluvy, nemožno tento predmet peniazmi oceniť. Je teda potrebné v každom konkrétnom prípade skúmať, či možno predmet právneho úkonu oceniť a v závislosti na tom stanoviť aj výšku náhrady trov konania.“[3] Vzhľadom na predmet konania, ktorým bola peniazmi oceniteľná nehnuteľnosť, okresný súd postupoval v súlade so zákonom a správne aplikoval ustanovenia Vyhlášky.
 Ústavný súd teda považoval postup okresného súdu za správny a sťažnosti sťažovateľa nevyhovel.
 Zdroj: Ústavný súd Slovenskej republiky.
 [1] § 9 ods. 1 Vyhlášky Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky č. 655/2004 Z. z. o odmenách a náhradách advokátov za poskytovanie právnych služieb.
 [2] Tamtiež § 11 ods. 1 písm. a.
 [3] Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. I. ÚS 176/2017.
 ▸ zákon č. 311/2001 Z.z. Zákonník práce
 #náhrada trov
 #neplatnosť zmluvy
 Návrh na povolenie obnovy konania a právo na spravodlivý proces
 Ukladanie sankcií pri výkone práva styku rodiča s maloletým
 Konanie a dokazovanie pred všeobecnými súdmi nemusí vždy prebiehať v súlade so zákonom, čo môže byť...
 Aké vysoké priznal Ústavný súd v mesiaci október 2017 sťažovateľom primerané finančné zadosťučinenie?
 Prinášame Vám mesačný štatistický prehľad rozhodnutí, v ktorých Ústavný súd Slovenskej republiky...
 Zástupkyňa SR pred ESĽP podala vyhlásenie, ktoré sa týka ukladania sankcií pri výkone práva na styk...
 Môžu si blízke osoby obetí usmrtených pri dopravnej nehode uplatniť nemajetkovú ujmu voči poisťovni...
 Posudzovanie neplatnosti právnych úkonov je neraz veľmi zložitým procesom, vyžadujúcim dôkladné...


text:
Vročanje pisanj v praksi pomeni dostavo pisanj oziroma listin fizičnim in pravnim osebam, ki so stranke v postopku, in sestavo listine, v kateri je izročitev oziroma dostava opisana in potrjena.. Po eni strani to pomeni, da se naslovnik seznani z opravljenim procesnim dejanjem sodišča ali stranke, po drugi strani pa sodišče dobi zanesljivo potrditev, da so stranke pisanje sprejele. Potrditev, da so listine resnično in pravilno vročene, je namreč pogoj za normalno razvijanje postopka, obenem pa se s pravilno vročitvijo strankam zagotavlja uveljavitev načela kontradiktornosti. Vročanje je torej procesno dejanje sodišča, katerega namen je, da se stranka seznanja s postopkom, procesnimi dejanji nasprotne stranke in sodišča, ter obenem, da se stranki zagotavlja pravica do izjave.
 Posebna pravila glede vročanja so potrebna zaradi upoštevanja določenih načel pravdnega postopka in zaradi zagotovitve učinkovitega sodnega varstva brez nepotrebnega odlašanja, saj se z vročitvijo listin zagotovi, da so vsi udeleženci seznanjeni s procesnimi dejanji sodišča oziroma strank. Posebna pravila vročanja zagotavljajo tudi varovalke v primeru nepravilnega vročanja.
 Strankam oziroma udeležencem je potrebno vročiti vsa sodna pisanja, pri čemer Zakon o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP; (Uradni list RS, št. 73/07 – uradno prečiščeno besedilo, 45/08 – ZArbit, 45/08, 111/08 – odl. US, 57/09 – odl. US, 12/10 – odl. US, 50/10 – odl. US, 107/10 – odl. US, 75/12 – odl. US, 40/13 – odl. US, 92/13 – odl. US, 10/14 – odl. US, 48/15 – odl. US, 6/17 – odl. US in 10/17)) v 142. členu določa, da se tožba, sodna odločba, zoper katero je dovoljena posebna pritožba, izredno pravno sredstvo in nalog za plačilo sodne takse za vložitev tožbe, nasprotne tožbe, predloga za sporazumno razvezo, tožbe, ki vsebuje predlog za izdajo plačilnega naloga, predloga za obnovo postopka, predloga za zavarovanje dokazov pred začetkom pravdnega postopka, predloga za poskus poravnave, vloge, ki vsebuje napoved pritožbe, pritožbe, predloga za dopustitev revizije in revizije, ter vabilo stranki na poravnalni narok ali prvi narok za glavno obravnavo, če poravnalni narok ni bil razpisan, vročajo stranki osebno. Pri tem se za osebno vročitev šteje tako vročitev pisanja v fizični obliki kot tudi vročitev po varni elektronski poti, skladno z določbami ZPP. Druga pisanja se vročajo osebno samo, če tako določa zakon ali če sodišče oceni, da je potrebna zaradi listin, ki so priložene v izvirniku, ali iz kakšnega drugega razloga večja previdnost.
 Pisanja se vročajo po pošti, po delavcu sodišča, po varni elektronski poti, po delavcu sodišča, na sodišču ali na drug način, določen z zakonom. Na predlog nasprotne stranke lahko sodišče odredi, da se vročitev opravi po detektivu ali izvršitelju, ki ga predlaga stranka, pri čemer denar za stroške tovrstne vročitve založi predlagatelj take vročitve (132. člen ZPP). Stranka lahko sodišču sporoči, da želi vročitev pisanj po varni elektronski poti v varni elektronski predal, ali na naslov za vročanje po varni elektronski poti, registriran v informacijskem sistemu sodstva, katerega naslov navede v vlogi. Navedeni naslov je enakovreden naslovu prebivališča oziroma sedežu stranke. Če stranka pisanje vloži v elektronski obliki, se šteje, dokler ne sporoči drugače, da želi vročanje po varni elektronski poti. Sodišče lahko stranki vroča pisanja po varni elektronski poti tudi v drugem postopku, če lahko na podlagi podatkov o stranki, s katerimi razpolaga, zanesljivo ugotovi, da ima ta stranka v informacijskem sistemu sodstva že registriran svoj varni elektronski predal ali naslov za vročanje po varni elektronski poti ter je stranki predhodno osebno vročilo pisno obvestilo, da ji bodo nadaljnja pisanja v tem postopku vročana po varni elektronski poti, dokler ne bo sporočila drugače. Če sodišče ugotovi, da vročitev po varni elektronski poti ni mogoča, vroči pisanje v fizični obliki in navede razlog za tako vročitev. Državnim organom, odvetnikom, notarjem, izvršiteljem, stečajnim upraviteljem in drugim osebam, za katere tako določa zakon, se vedno vroča po varni elektronski poti. Organi in te osebe morajo v informacijskem sistemu sodstva registrirati svoj varni elektronski predal ali naslov za vročanje po varni elektronski poti.
 Državnim organom, organom samoupravnih lokalnih skupnosti, pravnim osebam, podjetnikom posameznikom, odvetnikom in notarjem se vroča tako, da se pisanje izroči osebi, ki je pooblaščena za sprejem pošte, ali delavcu, ki je v pisarni oziroma v poslovnem prostoru ali na sedežu, ali zakonitemu zastopniku ali prokuristu. (133. člen ZPP). Vojaškim osebam in policijskim uslužbencem se lahko vročajo vabila tudi po njihovem poveljstvu oziroma neposrednem predstojniku; če je treba, se jim lahko vročajo na ta način tudi druga pisanja (134. člen ZPP). Osebi, ki ji je odvzeta prostost, se vročajo pisanja po upravi zapora ali drugega zavoda, v katerem prestaja kazen ali ukrep odvzema prostosti (136. člen ZPP).
 Kadar ima stranka zakonitega zastopnika ali pooblaščenca, se vročajo pisanja njemu, če ni v tem zakonu drugače določeno (137. člen ZPP).
 Vročanje v državi članici se opravlja skladno z nacionalnimi predpisi. Zakon o pravdnem postopku v 3. odstavku 143. člena določa obveznost sodišča, da pridobi podatke o tem, ali je naslov, na katerem je bil opravljen poskus vročitve, enak naslovu, ki je prijavljen v skladu z zakonom, ki ureja prijavo prebivališča. Slednje pomeni, da sodišče, kadar vročitev na danem naslovu, ni bila uspešna (iz katerega koli razloga), preveri naslovnikov naslov v Centralnem registru prebivalstva ali naslov delodajalca naslovnika v registru Zavoda za zdravstveno zavarovanje . Sodišče nato vroči pisanje na naslov, ki izhaja iz centralnega registra prebivalstva, če vročitev ni bila opravljena na tem naslovu, ali na naslov delodajalca naslovnika. Če takšna vročitev ni bila mogoča ali je bila neuspešna, sodišče pozove nasprotno stranko, naj v določenem roku sporoči naslov novega prebivališča naslovnika, če zanj ve. Hkrati sodišče predlaga uvedbo postopka ugotavljanja dejanskega stalnega prebivališča v skladu z zakonom, ki ureja prijavo in odjavo stalnega in začasnega prebivališča, ali opravi poizvedbe pri svojcih, članih gospodinjstva in sorodnikih, pri sosedih in hišniku z zadnjega znanega naslova, socialnih službah, pri zadnjem delodajalcu ali najemodajalcu, na policiji ali v bolnišnicah. Opisan način postopanja sodišča pa ne velja, če je treba pisanje vročiti državnemu organu, organu samoupravne lokalne skupnosti, pravni osebi, podjetniku posamezniku, odvetniku in notarju.
 Na opisane načine sodišče postopa, kadar teče postopek v RS in tudi, kadar opravlja vročitev po zaprosilu sodišče iz druge države članice (načelo nediskriminacije nacionalnih postopkovnih pravil).
 Dostopa do teh podatkov nimajo; zaradi varstva osebnih podatkov je takšno poizvedovanje izrazito omejeno. V kolikor želi tuj organ pridobiti podatek o posameznikovem prebivališču, je po podatkih upravnih enot pri njih potrebno vložiti vlogo v slovenskem jeziku (takse oziroma druge pristojbine za to ni potrebno plačati), nato pa upravni organ odloči o tej prošnji na podlagi pravil nacionalnega prava. V kolikor bi podatek želela pridobiti stranka kot fizična oseba, je poizvedovanje še bolj oteženo. Glede na informacijo upravnih enot takšnih podatkov strankam ne bi posredovali. Poleg tega pa obstaja tudi možnost poizvedovanja po diplomatski poti.
 Kot navedeno že prej, pristojno slovensko sodišče na podlagi zaprosila tujega sodišča samo preveri in pridobi podatke o naslovu osebe.
 Sodišče bi opravilo poizvedbo o prebivališču posameznika (glej odgovor pod točko 4.1), kadar bi prejelo zaprosilo za izvedbo dokaza.
 Praviloma se pisanja vročajo po pošti, možna pa je vročitev tudi po varni elektronski poti, po delavcu sodišča, na sodišču ali na drug način, določen z zakonom kot tudi vročitev po detektivu ali izvršitelju, ki ga predlaga stranka.
 Da. Vročanje poteka preko portala e-Sodstvo, za katerega skrbi Vrhovno sodišče RS, v varne elektronske predale uporabnikov.
 Elektronsko vročanje je dovoljeno v pravdnem postopku in drugih civilnih sodnih postopkih, v katerih se za elektronsko vročanje uporabljajo pravila Zakona o pravdnem postopku, na primer v postopkih o gospodarskih sporih, o delovnih in socialnih sporih, nepravdnih postopkih, zapuščinskih postopkih (v vseh teh postopkih se še ne izvaja) in v zemljiškoknjižnih postopkih, ter v postopkih zaradi insolventnosti in v postopkih izvršbe (v vseh teh postopkih se elektronsko vročanje že izvaja).
 Omejitve obstajajo glede na to, v katero od skupin so razvrščeni uporabniki. Ti se najprej delijo v splošne skupine in sicer:
 - v skupino tistih, ki se jim pri uporabi informacijskega sistema e - sodstvo ni treba izkazati (navadni uporabniki),
 - v skupino tistih, ki se pri uporabi informacijskega sistema izkažejo z vnosom uporabniškega imena in gesla (registrirani uporabniki) ter
 - v skupino tistih, ki se pri uporabi informacijskega sistema izkažejo z vnosom uporabniškega imena in gesla ter z uporabo kvalificiranega potrdila (kvalificirani uporabniki).
 Kvalificirani uporabniki so:
 - notranji kvalificirani uporabniki (to so sodniki in uslužbenci sodišč, ki so upravičeni opravljati e - opravila v posamezni vrsti civilnih sodnih postopkov) in
 - zunanji kvalificirani uporabniki (notarji, odvetniki, izvršitelji, upravitelji, Državno pravobranilstvo Republike Slovenije, državna tožilstva, nepremičninske družbe in občinska pravobranilstva, torej subjekti, ki imajo v civilnih sodnih postopkih položaj zastopnika ali organa sodišča, in uporabniki – stranke, to so pravne osebe, fizične osebe ali državni organi in organi lokalnih skupnosti, ki imajo v civilnih sodnih postopkih položaj stranke postopka).
 V primeru vročanja sodnih pisanj je potrebno razlikovati med navadno in osebno vročitvijo.
 V primeru navadne vročitve je potrebno najprej poskusiti nadomestno vročitev. To pomeni, da se v primeru, če se tistega, kateremu je treba pisanje vročiti, ne najde v stanovanju, se pisanje vroči tako, da se izroči kateremu od njegovih odraslih družinskih članov gospodinjstva, ki so ga dolžni sprejeti (140/I ZPP). Če se vroča na delovnem mestu naslovnika in tega tam ni mogoče najti oziroma je takrat na delovnem mestu, do katerega vročevalec nima dostopa, se pisanje vroči osebi, ki je pooblaščena za sprejemanje pošte, ali drugi osebi, ki v to privoli. Če naslovnik prebiva v nastanitvenem objektu (npr. dijaški, študentski, samski dom, bolnišnica), in tudi nima samostojnega poštenega predalčnika, vročevalec pisanje vroči osebi, ki je v tem objektu pooblaščena za sprejemanje pošte za stanovalce. Šele v primeru, ko takšna vročitev ni mogoča, se vročitev fizični osebi opravi tako, da vročevalec pusti pisanje v hišnem ali izpostavljenem predalčniku na naslovu stanovanja. V tem primeru se šteje, da je bila vročitev opravljena na dan, ko je bilo pisanje puščeno v predalčniku, na kar je treba naslovnika na pisanju posebej opozoriti.
 V primeru, da naslovnik nima predalčnika ali je ta neuporaben, se pisanje izroči sodišču, ki je vročitev odredilo, če gre za vročitev po pošti, pa pošti v kraju njegovega stanovanja, na vratih stanovanja pa pusti obvestilo o vročitvi, v katerem je navedeno, kje je pisanje (141/I, II ZPP). Šteje se, da je bila vročitev opravljena na dan, ko je bilo obvestilo o vročitvi pritrjeno na vratih, na kar je treba naslovnika na obvestilu o vročitvi posebej opozoriti. Pošta hrani pisanje 30 dni. Če v tem roku naslovnik pisanja ne dvigne, se pisanje vrne sodišču. Na enak način se vročitev opravi tudi državnim organom, organom samoupravnih lokalnih skupnosti, pravnim osebam, podjetnikom posameznikom, odvetnikom in notarjem v primerih, ko jim vročevalec pisanja ne more vročiti na naslovu, ki je vpisan v register
 Osebna vročitev pomeni, da se pisanja vročajo osebno stranki. Osebna vročitev skladno s 142. členom ZPP velja za sledeča sodna pisanja: tožba, sodna odločba, zoper katero je dovoljena posebna pritožba, izredno pravno sredstvo in nalog za plačilo sodne takse za vloge iz 105. a člena ZPP (tožba, nasprotna tožba, predlog za sporazumno razvezo itd.) in vabilo stranki na poravnalni narok ali prvi narok za glavno obravnavo, če poravnalni narok ni bil razpisan. Druga pisanja se vročajo osebno samo, če tako določa zakon ali če sodišče oceni, da je potrebna zaradi listin, ki so predložene v izvirniku, ali iz kakšnega drugega razloga večje previdnosti. Za osebno vročitev šteje tudi vročitev pisanja v elektronski obliki (141.a člen ZPP), ki se lahko opravi z vročitvijo overjenega prepisa pisanja v fizični obliki ali po varni elektronski poti. V slednjem primeru se vročitev opravi prek informacijskega sistema sodstva neposredno na naslov za vročanje, ki je registriran v informacijskem sistemu sodstva, ali v varni elektronski predal s posredovanjem pravne ali fizične osebe, ki opravlja vročanje pisanj po varni elektronski poti kot registrirano dejavnost in pridobi dovoljenje ministra za pravosodje.
 Če vročitev neposredno naslovniku ni možna, se osebna vročitev fizični osebi opravi tako, da vročevalec pisanje izroči sodišču, ki je vročitev odredilo, če gre za vročitev po pošti, pa pošti v kraju njegovega stanovanja, v hišnem ali izpostavljenem predalčniku oziroma na vratih stanovanja pa pusti obvestilo, v katerem je navedeno, kje je pisanje in rok 15 dni, v katerem mora naslovnik pisanje dvigniti. Če ni mogoča vročitev pisanja v elektronski obliki, se pisanje pusti na naslovu za vročanje, ki je registriran v informacijskem sistemu sodstva, ali v varnem elektronskem predalu, na kar je treba naslovnika v pisanju posebej opozoriti.
 Stranke ali njihovi zakoniti zastopniki imajo dolžnost, da v primeru če do vročitve odločbe druge stopnje, s katero se konča postopek, spremenijo svoj naslov, to takoj sporočiti sodišču. Če tega ne storijo, odredi sodišče, da naj se vse nadaljnje vročitve v pravdi za to stranko opravljajo tako, da se pisanje pritrdi na sodno desko. Vročitev velja za opravljeno po preteku osmih dni, odkar je bilo pisanje pritrjeno na sodno desko (145. člen ZPP).
 V primeru navadne vročitve se pisanja štejejo za vročena na dan, ko so bila puščena v predalčniku, na kar se naslovnika posebej opozori. V primeru, ko naslovnik predalčnika nima se šteje, da je vročitev opravljena na dan, ko je bilo obvestilo o vročitvi pritrjeno na vratih.
 V primeru osebne vročitve se šteje vročitev za opravljeno z dnem, ko naslovnik pisanje dvigne. Če naslovnik pisanja ne dvigne v 15 dneh, se šteje, da je bila vročitev opravljena po poteku tega roka. Po preteku tega roka vročevalec pusti pisanje v hišnem ali izpostavljenem predalčniku naslovnika; če pa naslovnik predalčnika nima ali je ta neuporaben, pa se pisanje vrne sodišču.
 V primeru navadne vročitve, ko je pisanje puščeno v predalčniku, vročevalec naslovnika na pisanju opozori o pravnih posledicah ter na vročilnici in pisanju navede vzrok za takšno ravnanje in dan, ko je pisanje pustil naslovniku, ter se podpiše. Če naslovnik predalčnika nima in se pisanje izroči sodišču/pošti, pa vročevalec na vratih stanovanja pusti obvestilo o vročitvi, v katerem je navedeno, kje je pisanje ter o tem, kdaj se šteje, da je bila vročitev opravljena.
 V primeru osebne vročitve vročevalec o tem kje je bilo puščeno pisanje in rok v katerem mora pisanje dvigniti ter posledice, če pisanja naslovnik v roku ne bo dvignil pusti obvestilo, ki ga vročevalec pusti v hišnem ali izpostavljenem predalčniku. Na obvestilu in na pisanju, ki bi ga moral vročiti, vročevalec navede vzrok za takšno ravnanje in dan, ko je bilo obvestilo puščeno naslovniku, ter se podpiše.
 V primeru, da tisti, na katerega je pisanje naslovljeno, oz. tisti, ki bi bil pisanje zanj dolžan sprejeti, brez zakonitega razloga noče sprejeti pisanja, ga vročevalec pusti v stanovanju ali v prostorih, kjer ta oseba dela, ali v njenem hišnem oziroma izpostavljenem predalčniku, če tega ni, pa pisanje pritrdi na vrata stanovanja. Na vročilnici zapiše dan, uro in razlog odklonitve sprejema ter kraj, kjer je pustil pisanje. S tem s šteje, da je vročitev opravljena (144. člen ZPP).
 Zakon o poštnih storitvah (v nadaljevanju ZPSto-2; Uradni list RS, št. 51/09, 77/10 in 40/14 - ZIN-B) določa, da se priporočene in vrednostne poštne pošiljke vročajo naslovniku osebno na naslovu. Če to ni mogoče, se priporočena in vrednostna pošiljka vroči enemu od odraslih članov gospodinjstva ali osebi, pooblaščeni za prevzem poštnih pošiljk (41. člen ZPSto-2), pri čemer se za odraslega člana gospodinjstva šteje oseba, starejša od 15 let, ki živi z naslovnikom v istem gospodinjstvu (Splošni pogoji izvajanja univerzalne poštne storitve z dne 1. 9. 2014; v nadaljevanju SP).
 Če priporočene poštne pošiljke zaradi odsotnosti ni mogoče vročiti zgoraj navedenim osebam (naslovniku osebno/odraslemu članu gospodinjstva ali pooblaščencu za prevzem pisanj), pusti dostavljavec v hišnem predalčniku obvestilo, v katerem navede kraj prevzema in rok, v katerem se lahko prevzame poštna pošiljka. Če naslovnik poštne pošiljke ne prevzame v roku, določenem v obvestilu pošte, se poštna pošiljka vrne pošiljatelju. Če naslovnik priporočene in vrednostne poštne pošiljke noče sprejeti, napiše vročevalec na poštno pošiljko ali vročilnico datum in razlog zavrnitve sprejema in poštno pošiljko vrne pošiljatelju.
 Pošiljka se lahko prevzame na pošti v 15 dneh od dneva, ko je bil naslovnik obveščen o njenem prispetju. Izjema so paketi, prispeli iz mednarodnega prometa, na katerih je pošiljatelj ob oddaji označil krajši rok od 15 dni. Roki za prevzem pošiljk se računajo koledarsko, z naslednjim dnem po dnevu, ko je bil naslovnik obveščen o prispeli pošiljki. Pri pošiljkah, ki se hranijo na pošti kot poštno ležeče, in pošiljkah za uporabnike poštnih predalov, se roki računajo koledarsko, z naslednjim dnem po dnevu, ko je na pošto prispela pošiljka. (27. člen SP).
 Naslovniku je v hišnem predalčniku puščeno obvestilo, kjer vročevalec navede kraj prevzema in rok, v katerem se poštna pošiljke lahko prevzame.
 Dokaz oziroma potrdilo o vročitvi pisanja je vročilnica. Vročilnico podpišeta prejemnik in vročevalec, pri čemer prejemnik zapiše sam z besedo na vročilnici dan prejema. Če prejemnik ne zna pisati ali če se ne more podpisati, zapiše vročevalec njegovo ime in priimek in z besedo dan prejema, poleg tega pa opombo, zakaj se prejemnik ni podpisal.
 Če prejemnik noče podpisati vročilnice, zapiše vročevalec to na vročilnici in navede z besedami dan vročitve; šteje se, da je s tem vročitev opravljena. Če se vročitev opravi po tretjem odstavku 142. člena ZPP (gre za nadomestno vročitev oziroma fikcijo vročitve; glej tudi točko 8.2. in 7.3.), se na vročilnici navede dan, ko je bilo obvestilo puščeno naslovniku, in dan, ko je bilo pisanje izročeno sodišču oziroma pošti.
 Če je bilo po določbah ZPP pisanje izročeno komu drugemu, ne pa tistemu, ki bi mu ga bilo treba vročiti, navede vročevalec na vročilnici njuno medsebojno razmerje (5. odstavek 149. člena ZPP).
 Vročilnica ima vse elemente javne listine in zato dokazuje resničnost tistega, kar je v njej potrjeno. Je pa dovoljeno dokazovati, da so v njej ugotovljena dejstva neresnična.
 V primeru, da naslovnik ne prejme pisanja oziroma, da se sklicuje na nepravilno vročitev, velja, da je nekatere pomanjkljivosti oziroma napake pri vročanju mogoče odpraviti. Tako se naslovnik ne more sklicevati na nepravilno vročitev, če je iz njegovega ravnanja nedvoumno razvidno, da se je z vsebino pisanja kljub napačni vročitvi seznanil na drug način . Enako velja za primere, če pride pisanje dejansko v roke naslovnika (npr. če naslovnik dvigne pisanje po poteku roka za njegov dvig). Tako določa tudi ZPP, ki pravi, da se na kršitev pravil o vročanju ni mogoče sklicevati, če naslovnik kljub kršitvi prejme pisanje. V tem primeru se šteje, da je bila vročitev opravljena v trenutku, ko je naslovnik pisanje dejansko prejel (5. odstavek 139. člena ZPP).
 Odprava oziroma korektura napak pri vročanju je mogoča tudi z institutom vrnitve v prejšnje stanje, pri čemer je vrnitev v prejšnje stanje mogoča, če je zamudo za opravo določenega procesnega dejanja povzročil dogodek, ki ga stranka kljub izkazani zadostni skrbnosti ni mogla predvideti niti preprečiti. Če stranka zamudi narok ali rok za kakšno pravno dejanje in izgubi zaradi tega pravico opraviti to dejanje, ji sodišče na njen predlog dovoli, da ga opravi pozneje (vrnitev v prejšnje stanje), če spozna, da je stranka zamudila narok oziroma rok iz upravičenega vzroka. Če se dovoli vrnitev v prejšnje stanje, se pravda vrne v tisto stanje, v katerem je bila pred zamudo, in razveljavijo vse odločbe, ki jih je sodišče izdalo zaradi zamude (116. člen ZPP).
 Predlog se mora vložiti v petnajstih dneh od dneva, ko je prenehal vzrok, zaradi katerega je stranka zamudila narok ali rok; če je stranka šele pozneje zvedela za zamudo, pa od dneva, ko je za to zvedela. Po šestih mesecih od dneva zamude se ne more več zahtevati vrnitev v prejšnje stanje (117. člen ZPP). Tako subjektivni kot objektivni rok sta zakonsko prekluzivna roka in ju ni mogoče podaljševati.
 Vročanje po pošti kot splošno sprejet način vročanja sodnih listin, ne povzroča posebnih stroškov strankam. Vročanje na drug način (npr. preko posebne službe, ki opravlja vročanje kot registrirano dejavnost) pa pomeni dodatne stroške, zato ga sodišče lahko odredi le na predlog stranke, ki mora založiti ustrezen predujem za pokritje stroškov. Kot določa poseben Pravilnik o delovanju oseb, ki opravljajo vročanje v kazenskem in pravdnem postopku, je vročevalec za vročitev upravičen do plačila in povrnitve stroškov za svoje delo v skladu s pogodbo, sklenjeno s sodiščem, pri čemer sodišče odredi višino plačila in povrnitev stroškov.