text:
Aké sú hranice spojeneckých vojenských aktivít v Líbyi? | JINÉ PRÁVO
 Ďakujem Honzovi Komárkovi za milé privítanie, bude mi cťou môcť sa počas najbližších pár týždňov zúčastniť dialógu s „Inoprávnikmi“. Skúsim načrieť do svojich skúseností tak z oxfordských slonovinových veží, ako aj z prašných ciest pred tribunálom OSN v Tanzánii a predstaviť na tomto pozadí niekoľko aktuálnych tém z oblasti medzinárodného práva.Ťažisko môjho akademického záujmu sa týka právnej regulácie ozbrojených konfliktov, a to všetkých jej troch kľúčových aspektov, ktoré majú v duchu Quidquid latine dictum sit, altum sonatur pekné latinské názvy ius ad bellum, ius in bello a ius post bellum. Tieto tri právne oblasti vyjadrujú tri hlavné otázky spojené s troma fázami ozbrojenej konfrontácie akéhokoľvek druhu: kedy smieme vstúpiť do ozbrojeného konfliktu („právo na vojnu“, teda ad bellum), aké práva a povinnosti máme v jeho priebehu („právo platné počas vojny“, teda in bello) a po jeho ukončení, a to najmä z hľadiska potrestania osôb zodpovedných za vojnové zločiny („právo po vojne“, post bellum).Otázka, do akej miery sa smú spojenecké sily zapojiť do prebiehajúceho konfliktu v Líbyi, tak spadá na pomedzie prvej a druhej z týchto oblastí.Na všeobecnej úrovni sa spochybňovanie legitimity a legality vojenskej intervencie proti Kaddáfiho silám v Líbyi po udalostiach v marci tohto roka odsunulo v podstate na okraj verejnej diskusie. Čo sa týka jej legitimity, regionálne organizácie predstavujúce všetky tri kultúrno-geografické okruhy, do ktorých Líbya patrí, a síce Arabská liga, Organizácia Islamskej konferencie a Africká únia v úvode mesiaca svorne odsúdili útoky proti civilnému obyvateľstvu. Prvé dve z nich navyše otvorene vyslovili podporu vytvoreniu bezletovej zóny nad Líbyou. Na rozdiel od intervencií v Kosove alebo Iraku otázku legality vyriešila jednoznačne formulovaná rezolúcia Bezpečnostnej rady OSN (BR OSN) 1973 (2011) zo 17. marca tohto roka. Charta OSN zakazuje vo svojom článku 2 použitie sily alebo hrozby silou v medzinárodných vzťahoch, pričom z tohto pravidla pripúšťa iba dve výnimky: konanie v sebaobrane (čl. 51) a konanie autorizované BR OSN s cieľom udržania alebo obnovenia medzinárodného mieru a bezpečnosti (čl. 39 a nasl.). Rezolúcia 1973 poveruje členské štáty OSN „prijať všetky potrebné opatrenia“ na území Líbye na dosiahnutie cieľov mandátu. Táto magická formulka je dnes už zaužívaným eufemizmom, ktorý legalizuje použitie sily v súlade s podmienkami stanovenými BR OSN.Akú širokú mieru uváženia ponecháva teda toto poverenie spojeneckým štátom intervenujúcim v súčasnosti v Líbyi? Môžu sa usilovať o odstránenie Kaddáfiho režimu silou priamo alebo aspoň nepriamo formou vojenskej pomoci rebelom pôsobiacim vo východolíbyjskom meste Bengází? Na to, aby sme na tieto otázky mohli odpovedať, sa musíme bližšie pozrieť na text poverenia, ktorý prijali členské štáty hlasujúce za rezolúciu 1973. Toto rozhodnutie BR OSN štátom povoľuje prijať všetky potrebné opatrenia na dosiahnutie dvoch navzájom prepojených cieľov. Prvým z nich je ochrana civilného obyvateľstva a obývaných oblastí, ktorým v Líbyi hrozia útoky (odsek 4). Druhý cieľ predstavuje vytvorenie a udržanie bezletovej zóny nad líbyjským územím, opäť za účelom pomoci na ochranu civilného obyvateľstva (odseky 6 a 8). Text týchto ustanovení vcelku:The Security Council [...] Acting under Chapter VII of the Charter of the United Nations [...]4. Authorizes Member States that have notified the Secretary-General, acting nationally or through regional organizations or arrangements, and acting in cooperation with the Secretary-General, to take all necessary measures, notwithstanding paragraph 9 of resolution 1970 (2011), to protect civilians and civilian populated areas under threat of attack in the Libyan Arab Jamahiriya, including Benghazi, while excluding a foreign occupation force of any form on any part of Libyan territory, and requests the Member States concerned to inform the Secretary-General immediately of the measures they take pursuant to the authorization conferred by this paragraph which shall be immediately reported to the Security Council; [...]6. Decides to establish a ban on all flights in the airspace of the Libyan Arab Jamahiriya in order to help protect civilians; [...]8. Authorizes Member States that have notified the Secretary-General and the Secretary-General of the League of Arab States, acting nationally or through regional organizations or arrangements, to take all necessary measures to enforce compliance with the ban on flights imposed by paragraph 6 above, as necessary, and requests the States concerned in cooperation with the League of Arab States to coordinate closely with the Secretary General on the measures they are taking to implement this ban, including by establishing an appropriate mechanism for implementing the provisions of paragraphs 6 and 7 above[.]Z textu je teda zrejmé, že možnosti, ktoré majú spojenci k dispozícii, sú výrazne obmedzené. Spojenecké sily nesmú podrobiť líbyjské územie okupácii v žiadnej jeho časti (odsek 4; niektoré české média sa v tomto smere dopustili dezinterpretácie textu rezolúcie). Mandát navyše explicitne nepovoľuje zmenu režimu, ako tomu bolo napríklad v rezolúcii 940 (1994), ktorou BR OSN výslovne poverila medzinárodné sily na odstránenie nelegitímneho vedenia Haiti a jeho nahradenia demokraticky zvoleným prezidentom Jeanom-Bertrandom Aristidom. Rezolúcia 1973 teda nadväzuje na podobne formulované rezolúcie BR OSN zamerané na ochranu civilného obyvateľstva (napr. rezolúcie 1270 (1999) a 1289 (2000) ohľadom Sierra Leone alebo rezolúcia 1706 (2006) ohľadom situácie v Darfúre), ktoré sa rovnako nezmieňujú o odstránení politického vedenia dotknutých krajín a nikdy tak ani neboli interpretované.Obyvatelia mnohých západolíbyjských miest sú loajálni voči Kaddáfiho vláde a v súčasnosti im nehrozí útok vládnych vojsk. Argument, že výmena vlády je nevyhnutná kvôli ochrane civilného obyvateľstva na území celej Líbye teda takisto neobstojí. Podobne, do tej miery, do akej povstalecké sily žiadajú podporu spojeneckých síl na dosiahnutie svojich strategických cieľov obsadenia čo najväčšieho územia krajiny, je ich požiadavka za hranicou mandátu, ktorý spojencom BR OSN umožnila a mala by nimi byť odmietnutá.V posledných dňoch predstavitelia západných krajín začali otvárať otázku možného obídenia nemožnosti priameho útoku na centrum Kaddáfiho moci a priamej vojenskej podpory povstaleckých útokov prostredníctvom poskytnutia vojenského tréningu a výzbroje rebelom. Podľa niektorých správ dokonca americký prezident Barack Obama aj schválil takúto podporu skrytou formou. O vhodnosti takého kroku môžeme mať oprávnené pochybnosti po skúsenostiach s ozbrojovaním afgánskych mudžahedínov v osemdesiatych rokoch a po priznaní veliteľa NATO v Európe admirála Stavridisa, že spravodajské informácie naznačujú prítomnosť Al Káidy a Hizballáhu medzi povstaleckými jednotkami. No prenechajme tieto úvahy politickým komentátorom a pozrime sa na právnu stránku veci.Prvou prekážkou akéhokoľvek transferu zbraní na líbyjské územie je zbrojné embargo, ktoré bolo na Líbyu uvalené v deviatom odseku predchádzajúcej rezolúcie BR OSN venovanej tamojšej situácii (rezolúcia 1970 (2011)). Z textu už uvedeného odseku 4 rezolúcie 1973 je však zrejmé, že poverenie prijať všetky potrebné opatrenia platí „bez ohľadu“ na toto ustanovenie (anglický text používa v tomto zmysle termín notwithstanding). Preto zákaz dovozu a prevozu zbraní do Líbye neplatí absolútne (ostatne, ak by tomu tak bolo, tak by striktne vzaté ani intervenujúce krajiny nesmeli prekročiť hranice Líbye s akoukoľvek výzbrojou, čo by im znemožnilo vojenský zásah), no otázkou ostáva, či je v zmysle novej rezolúcie legálne ich poskytnutie povstalcom bojujúcim proti Kaddáfiho silám.V nedávno publikovanom blogovom príspevku na túto tému môj bývalý učiteľ Dapo Akande argumentuje, že štáty sa môžu rozhodnúť, či zrealizujú Bezpečnostnou radou povolené použitie sily „priamo alebo nepriamo“, pričom za nepriame použitie sily považuje v tomto kontexte poskytnutie vojenskej podpory vrátane výzbroje povstaleckej skupine. Ako jediné obmedzenie Akande uvádza, že štáty tak musia učiniť s cieľom naplniť mandát BR OSN.Ak si však pripomenieme text rezolúcie 1973, uvidíme, že poverenie členským štátom uvádza výslovne, akými formami môžu tieto subjekty konať, a síce jednotlivo alebo prostredníctvom regionálnych organizácií a uskupení (odseky 4 a 8). O „nepriamom“ použití sily niet zmienky, ani o možnosti spolupracovať s inými subjektmi medzinárodného práva než tými uvedenými v rezolúcii samotnej. Štátom následne vznikajú ďalšie povinnosti procesnej povahy vrátane povinnosti informovať o svojich aktivitách generálneho tajomníka OSN. Tie by sa automaticky nepreniesli na podporených povstalcov, čím by bol narušený rozsah mandátu povoleného BR OSN. Podobne by sa na povstalcov sama osebe nepreniesla povinnosť poskytnuté zbrane využiť iba v súvislosti s ochranou civilného obyvateľstva, resp. by sa podobne uvedomelé konanie od nich dalo len ťažko predpokladať, čo by takisto ohrozilo hranice mandátu z rezolúcie 1973. Keďže použitie sily autorizované BR OSN je výnimkou zo všeobecného zákazu použitia sily alebo hrozby silou v medzinárodných vzťahoch, v duchu základných kánonov interpretácie musí byť vykladané reštriktívne. Preto by podľa môjho názoru vyzbrojovanie povstalcov vo východnej Líbyi znamenalo porušenie rezolúcie 1973.Z právneho hľadiska teda spojenci smú udržiavať bezletovú zónu a chrániť líbyjské civilné obyvateľstvo pred vládnymi útokmi i naďalej. V súčasnom stave však ich mandát nepovoľuje odstránenie Kaddáfiho režimu alebo poskytnutie zbraní a vojenského materiálu protivládnym silám na východe krajiny. Možné riešenie poskytuje rezolúcia 1970, ktorá ustanovuje tzv. sankčnú komisiu (Sanctions Committee), ktorá môže schváliť predaj alebo dovoz zbraní a vojenského materiálu na líbyjské územie (odsek 9 písm. c). Avšak vzhľadom na to, že táto komisia má byť zložená zo zástupcov všetkých členských krajín BR OSN, a teda vrátane štátov, ktoré sa na prebiehajúcu intervenciu pozerajú nanajvýš zdržanlivo (ako Rusko, Čína alebo Nemecko), je šanca, že podporí vyzbrojovanie povstalcov, pomerne nízka.Z politického hľadiska tak hrozí, že sa vytvorí patová situácia, v rámci ktorej sa Líbya de facto rozdelí na provládnu západnú časť a povstalcami ovládnutú východnú časť. O tom, že medzinárodná komunita ani obyvatelia Líbye takýto výsledok neprivítajú, asi niet pochýb. Ak však k trvalejším zmenám nedôjde prostredníctvom vnútroštátnych procesov (či už po dobrovoľnom odstúpení Kaddáfiho vedenia alebo po oveľa menej pravdepodobnom vojenskom víťazstve jednej z bojujúcich strán), na to, aby riešenie „zvonku“ bolo v súlade s medzinárodným právom, ho budú musieť jeho zástancovia opäť presadiť v rámci existujúcich mechanizmov Bezpečnostnej rady OSN.
 K..Csach
 Ahoj Kubo,pekný post. Škoda, že si nerozvinul viac myšlienku interpretácie pojmu okupácia v kontexte rezolúcie: "Spojenecké sily nesmú podrobiť líbyjské územie okupácii v žiadnej jeho časti..." Čo povieš, prezentuje tento parlamentný materiál (s.5) širšie presvedčenie mocenského aparátu v UK o vzťahu okupácia / nasadenie pozemných jednotiek? Kým chýbajú jednotné Rules of Engagement, tak sa v tom jeden ťažko vyzná...
 6. 4. 2011 22:32:00
 Ahoj Kiťo,vďaka! Čl. 42 Haagskeho dohovoru (IV) o dodržiavaní zákonov a obyčají vojny (1907) definuje okupované územie ako územie, ktoré je fakticky v moci nepriateľskej armády, pričom táto moc bola reálne ustanovená a môže byť prakticky vykonávaná. Rozdiel medzi okupáciou a nasadením pozemných jednotiek teda nie je vo veľkosti vojenskej operácie ako naznačuje anglický minister zahraničných vecí, ale v otázke ovládania konkrétneho (akokoľvek malého alebo veľkého) nepriateľského územia. Trefne to zhŕňa americký vojenský manuál práva pozemnej vojny, podľa ktorého je okupáciou "invasion plus taking firm possession of enemy territory for the purpose of holding it". US, Department of the Army, Field Manual: The Law of Land Warfare, FM 27-10 (1956), odsek 352. Zaujímavá je otázka, ako dlho musí byť územie pod kontrolou nepriateľských vojsk, aby bolo považované za okupované. Trend posledných rokov je toto obdobie skracovať, napr. štrasburský súd bol pripravený označiť v rozhodnutí Issa v. Turecko niekoľkotýždňovú tureckú vojenskú operáciu v severnom Iraku za okupáciu dotknutého územia (odsek 74); komisii posudzujúcej nároky z etiópsko-eritrejského konfliktu už na to stačilo i pár dní (odsek 57). O tom, či citácie britského premiéra a ministra zahraničných vecí predstavujú výsledok dôkladnej právnej analýzy, si (radšej) nedovolím špekulovať...
 7. 4. 2011 1:02:00
 Nechci hodnotit správnost užití právní terminiologie ani naprosto nepřesvědčivé aplikace vybraných definic vojnského práva. Poučenějším čtenářům je asi zřejmě, že jednu definice z úmluvy XY nelze aplikovat na usnesení AB, protože definice úmluvy platí vždy jen pro ni samotnou, pokud není v samotných úmluvách řečeno něco jiného. Problém je někde jinde. Státní moc, stát, okupace atp. z hldiska mezinárodních vztahů jsou věci fakticity a nikoliv práva. Právo můž pouze faktický stav popsat názvem, polohou, kompetenčními vztahy atp., ale nikdy nemůže něco ustanovit v smyslu, že by mělo nějakou moc měnit právní vztahy. To vždy nastolí státní moc. Nechci tvrdit, že exisuje v mzinárodních vztazích bezpráví, ale vztahy mezi válčícími okupačními stranami definují zákony přírodního výběru a nikoliv úmluvy států anebo Rady všehomíra.Podobné pokusy na základě mzinárodního práva věřjného něco vyslovit jsou poměrně populární (Izrael/Paklstina, Kosovo), ale pokud pominu propagandistický efekt takových "studií", vždy mě to připomene pojednání o právu kosmickém, kde je to stejné právní vzduchoprázdno více patrné.Antonín Prchal
 7. 4. 2011 8:54:00
 ad Prchal : Tak trochu souhlasím s tím, že hlavním pramenem MPV je vítěz, ale fakticita se týká především vzniku a existence státu, nikolv konfliktu, tj. u státu situaci, kdy je právní pojem naplněn zpravidla násilným vznikem státu s územím, obyvatelstvmem a organizovaným násilím, které teprve ústálené právo přetvoří v pojem státní moc. Jinými slovy z hlediska hodnocení je úplně jedno, zda nějakou vojenskou operaci nazveme okupací anebo humanitárním bombardováním, protože jak pojem tak i případný právní důsledek mají v rukách vítězové.Ivan Drtina
 7. 4. 2011 14:02:00
 Čítam čl. 27/3 a premýšľam či je potrebné, aby stáli členovia RB výslovne hlasovali kladne alebo postačí aby sa zdržali. Z textu Charty sa mi vidí, že je potreba, aby hlasovali, aby mohlo byť rozhodnutie prijaté. Interpretuje to nejaká právna autorita? MPV nie je môj odbor:-)
 7. 4. 2011 19:51:00
 Ďakujem pánom Prchalovi a Drtinovi za ich príspevky a za záujem o tému.Čo sa týka použitia textu zmluvy mimo jej kontextu, predpokladám, že narážka smerovala na článok 42 Poriadku pozemnej vojny, ktorý tvorí prílohu IV. Haagskeho dohovoru z roku 1907. Haagske dohovory z roku 1907 sa dnes už považujú za súčasť tzv. medzinárodného obyčajového práva, čo znamená, že zaväzujú všetky štáty bez ohľadu na to, či tie sú, alebo nie sú ich signatármi. Ich obyčajovú povahu skonštatoval už norimberský tribunál v roku 1946 (41 AJIL 172, 248-249):"The rules of land warfare expressed in the Convention undoubtedly represented an advance over existing international law at the time of their adoption. But [...] by 1939 these rules laid down in the Convention were recognised by all civilised nations, and were regarded as being declaratory of the laws and customs of war[.]"V modernom kontexte univerzálnu uplatniteľnosť definície okupácie z Poriadku pozemnej vojny skonštatoval tribunál OSN pre bývalú Juhosláviu v rozhodnutí Naletilić a Martinović (2003) (odsek 215). O jej použiteľnosti na situáciu v Líbyi tak bez spresňujúcej definície BR OSN hádam nemôže byť sporu.Čo sa týka argumentu, že víťazné sily vždy definujú právnu realitu, a teda že „Might is right“, musím povedať, že je trochu sklamaním sa s ním stretnúť práve v kontexte operácie, ktorú prakticky každý považuje za súladnú s medzinárodným právom (viď k tomu viac v poste samotnom). Z textov rezolúcií 1970 a 1973 je zrejmé, aký dôraz bol daný na precíznu formuláciu rozsahu poverenia štátov použiť silu v Líbyi a práve prebiehajúce diskusie na pôde intervenujúcich štátov o výklade tohto poverenia nasvedčujú všetkému, len nie tomu, že by na práve nezáležalo. Čitateľom, ktorí by boli i naďalej skeptickí, odporúčam napríklad tento krátky článok Davida Carona alebo ďalší post Dapa Akande na blogu EJIL Talk!, ktoré oba poukazujú na významnú rolu medzinárodného práva pri rozhodovaní štátov o konaní v medzinárodných vzťahoch.
 8. 4. 2011 9:08:00
 Rudo, výborná poznámka. Máš plnú pravdu, že text článku 27 ods. 3 Charty OSN určuje, že BR OSN rozhoduje deviatimi kladnými hlasmi, medzi ktoré majú patriť i hlasy všetkých stálych členov. No čoskoro po prijatí Charty začala prax, v rámci ktorej boli rozhodnutia BR OSN prijímané tak, že sa niektorí jej stáli členovia zdržali hlasovania. Medzinárodný súdny dvor sa v prípade Namíbia (1970) detailnejšie venoval tejto praxi (keďže Južná Afrika namietala neplatnosť takto prijatej rezolúcie) a potvrdil jej právoplatnosť:21. The first objection is that in the voting on the resolution two permanent members of the Security Council abstained. It is contended that the resolution was consequently not adopted by an affirmative vote of nine members, including the concurring votes of the permanent members, as required by Article 27, paragraph 3, of the Charter of the United Nations.22. However, the proceedings of the Security Council extending over a long period supply abundant evidence that presidential rulings and the positions taken by members of the Council, in particular its permanent members, have consistently and uniformly interpreted the practice of voluntary abstention by a permanent member as not constituting a bar to the adoption of resolutions. By abstaining, a member does not signify its objection to the approval of what is being proposed; in order to prevent the adoption of a resolution requiring unanimity of the permanent members, a permanent member has only to cast a negative vote. This procedure followed by the Security Council, which has continued unchanged after the amendment in 1965 of Article 27 of the Charter, has been generally accepted by Members of the United Nations and evidences a general practice of that Organization.Tento príklad sa niekedy uvádza ako schopnosť obyčajového práva modifikovať obsah normy práva zmluvného.
 8. 4. 2011 9:24:00
 Ad: "Z textov rezolúcií 1970 a 1973 je zrejmé, aký dôraz bol daný na precíznu formuláciu rozsahu poverenia štátov použiť silu v Líbyi a práve prebiehajúce diskusie na pôde intervenujúcich štátov o výklade tohto poverenia nasvedčujú všetkému, len nie tomu, že by na práve nezáležalo."Ja ti neviem, či by som sa pod tvoje vyjadrenie podpísal. Zo zápisnice z rokovania Bezpečnostnej rady napr. Franc. ako predkladateľ: "Furthermore, it authorizes these same States to take all measures necessary, over and above the no-fly zone, to protect civilians" . Na to, že sa pri príprave textu až tak detailne problémom nezaoberali môžu ukazovať vyjadrenia RF: "In essence, a whole range of questions raised by Russia and other members of the Council remained unanswered. Those questions were concrete and legitimate and touched on how the no-fly zone would be enforced, what the rules of engagement would beand what limits on the use of force there would be.Furthermore, the draft was morphing before our very eyes, transcending the initial concept as stated by the League of Arab States. Provisions were introduced into the text that could potentially open the door to large-scale military intervention...."Obdobne Čína: "In the Security Council’s consultations on resolution 1973 (2011), we and other Council members asked specific questions. However, regrettably, many of those questions failed to be clarified or answered." Rozumiem, že tieto vyjadrenia sú politickej povahy, ale asi to s tým "vyjasnením" pojmov počas príprav rezolúcie až také ružové nebolo...Link na report: http://daccess-dds-ny.un.org/doc/UNDOC/PRO/N11/267/18/PDF/N1126718.pdf?OpenElement
 8. 4. 2011 10:54:00
 Problémem v kontextu rezoluce OSN může být i samotná definice civilního obyvatelstva. Na obou stranách totiž bojuje převážná většina civilů a jen minimum vojáků. Je otázkou, zda má nějaký smysl "chránit" civilisty, kteří se aktivně zapojují do bojových operací a pokud ano, které? Ochrana před útoky Kaddáfího vojsk znamená, že OSN nesmí chránit civilisty před útoky vojsk vzbouřenců? Pokud se bojíme masakru mezi civilním obyvatelstvem Benghází, pokud se ho zmocní Kaddáfí, jakto že se nebojíme masakru civilistů v Tripolisu, pokud se ho zmocní povstalci? Vždyť zkušenosti z bojů v Iráku a Afghánistánu jasně ukazují, že násilností se dopouštějí všechny strany konfliktu, bez ohledu na to, koho právě Západ považuje za "spravedlivé". Osobně si myslím, že "ochranu civilistů" nelze provádět bombardováním. Jedna Jugoslávie stačila. Antonín Thurnwald
 8. 4. 2011 13:01:00
 Kiťo, esenciou môjho argumentu nebolo, že použité termíny sú „nepriestrelnej“ povahy. Obaja vieme, že každá rezolúcia BR OSN je kompromisom a že spor o jej výklad začína typicky päť minút po tom, ako bola hlasovaním v rade prijatá. Tvrdím však, že aj citáty štátov, ktoré so súčasnou povahou intervencie prejavujú opatrnú nespokojnosť, potvrdzujú moju tézu o tom, že medzinárodné právo v tomto prípade zohralo rozhodujúcu úlohu. Ku komentáru Antonína Thurnwalda by som ponúkol odpoveď v dvoch rovinách. Vo všeobecnej rovine nám definíciu civilného obyvateľstva poskytuje Dodatkový protokol I k Ženevským dohovorom v čl. 50. Podľa neho je civilistom každý, kto nie je tzv. kombatantom (zložitejší problém, ale v podstate toto označenie vyjadruje príslušnosť k ozbrojeným jednotkám štátu); civilným obyvateľstvom je potom súhrn všetkých civilistov. Fakt účasti na bojoch nezbavuje konkrétnu osobu štatútu civilistu, ani obyvateľstvo, ktorého je súčasťou, nezbavuje povahy civilného obyvateľstva, znamená len stratu ochrany tejto osoby pred útokom. Osoby, ktoré sa priamo zúčastňujú na bojoch, podľa výkladu, ktorý zastávam i v poste, nepodliehajú ochrane ustanovenej rezolúciou 1973. Ochrana RB OSN a následne spojeneckých síl sa vzťahuje iba na „civilians and civilian-populated areas under threat of attack“, čím sa podľa mňa rozumejú nebojujúci civilisti.V konkrétnej rovine rezolúcia nehovorí nič o „stranách“ konfliktu, ochrana sa má vzťahovať na všetkých civilistov a civilné oblasti pod hrozbou útoku, čo by som interpretoval aj ako ochranu pred útokmi povstaleckých síl. Nezabúdajme ale, že rezolúcia predstavuje poverenie, a nezakladá povinnosť takto konať vo všetkých možných situáciách (ostatne, všetky štáty v terajšej „coalition of the willing“ sa bojov zúčastňujú dobrovoľne), a tak je predstaviteľné, i keď morálne ťažšie ospravedlniteľné, že z politických dôvodov spojenecké sily zasiahnu proti rôznym útokom na civilistov v rôznej miere.
 8. 4. 2011 17:06:00
 Děkuji Kubo Mačákovi za shrnutí - myslím, že jste podstatu problému vystihl celkem dobře. Právě na tento rozpor jsem upozorňoval. Teoreticky dokážeme civilistu definovat snadno, v praxi je to už horší. Je dobře představitelné, že typický obyvatel, který někde žije, je ohrožen útoky (letectva, dělostřelectva a konečně i vojáků protistrany) a stejně jako Vy se domnívám, že to je osoba, která má právo na ochranu. Jenže jakmile se boje přiblíží, vezme pušku a jde bojovat... a ačkoli toereticky lze přesně říci, kdy ztratil právo na ochranu (ponechám stranou jestli ve chvíli, kdy vzal pušku, nebo kdy se reálně zapojil do boje), v praxi je s tímto rozlišením spojen v podstatě nepřekonatelný problém. Zcela jistě jej není možno řešit z kokpitu letadla nebo ovládacího stanoviště řízených střel. Lze asi připustit, že větší nebezpečí pro civilní obyvatelstvo představují zbraně s plošným účinkem (letecké bomby, dělostřelectvo) a je proto na místě zasáhnout proti uskupením těchto zbraní. Jde ovšem mimo mé chápání, jak se s tímto slučují dodávky salvových raketometů povstalcům, tedy zbraně s typicky plošným účinkem - dohlédne někdo na to, aby nebyly použity v bojích ve městech s civilním obyvatelstvem? Text rezoluce dále nic neříká o tom, jak hodlá chránit civilní obyvatelstvo v případě, že do měst jím obydlených vstoupí pozemní síly druhé strany (navíc, jak jste správně poukázal, žádné strany nejsou definovány).Jinými slovy, ačkoli se samotným textem rezoluce nemám problém, její aplikace v praxi se mi zdá býti dosti podivnou.
 13. 4. 2011 10:36:00
 zapomněl jsem předešlý příspěvek podepsat :-)Antonín Thurnwald
 14. 4. 2011 10:37:00
 Dle dnešních zpráv mnou nastíněné problémy pronikly už i do zpravodajství, což značí, že ajistá objektivita zpravodajství ještě existuje... byť název článku je poněkud zavádějící. http://www.novinky.cz/zahranicni/svet/231542-libyjsti-vzbourenci-jsou-na-bojisti-nebezpecni-hlavne-sami-sobe.htmlAntonín Thurnwald
 22. 4. 2011 11:26:00


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 31991L0071
 Richtlinie 91/71/EWG der Kommission vom 16. Januar 1991 zur RICHTLINIE DER KOMMISSION vom 16. Januar 1991 zur Ergänzung Ergänzung der Richtlinie 88/388/EWG des Rates zur der Richtlinie 88/388/EWG des Rates zur Angleichung der Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Aromen zur Aromen zur Verwendung in Lebensmitteln und über Verwendung in Lebensmitteln und über Ausgangsstoffe für ihre Ausgangsstoffe für ihre Herstellung Herstellung (91/71/EWG) -
 Amtsblatt Nr. L 042 vom 15/02/1991 S. 0025 - 0026 Finnische Sonderausgabe: Kapitel 13 Band 20 S. 0064 Schwedische Sonderausgabe: Kapitel 13 Band 20 S. 0064
 RICHTLINIE DER KOMMISSION vom 16 . Januar 1991 zur Ergänzung der Richtlinie 88/388/EWG des Rates zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Aromen zur Verwendung in Lebensmitteln und über Ausgangsstoffe für ihre Herstellung ( 91/71/EWG ) DIE KOMMISSION DER EUROPÄISCHEN GEMEINSCHAFTEN - gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft, gestützt auf die Richtlinie 88/388/EWG des Rates vom 22 . Juni 1988 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Aromen zur Verwendung in Lebensmitteln und über Ausgangsstoffe für ihre Herstellung ( 1 ), insbesondere auf Artikel 6 Absatz 4, in Erwägung nachstehender Gründe : Unterschiedliche Rechts - und Verwaltungsvorschriften der Mitgliedstaaten für die Etikettierung von Aromen für den Endverbraucher von Lebensmitteln können Handelshemmnisse und Wettbewerbsverzerrungen bewirken . Vorrangiges Ziel von Vorschriften für die Etikettierung von Aromen ist es, die Unterrichtung und den Schutz des Verbrauchers zu gewährleisten . Nach dem Verfahren gemäß Artikel 9 der Richtlinie 88/388/EWG wurde der Entwurf der zu treffenden Maßnahmen dem Ständigen Lebensmittelausschuß vorgelegt . Dieser war nicht in der Lage, eine Stellungnahme abzugeben. Folglich legte die Kommission dem Rat einen Vorschlag für diese Maßnahmen vor . Da der Rat bei Ablauf der ihm eingeräumten Frist von drei Monaten keine Entscheidung getroffen hat, obliegt es der Kommission, die entsprechenden Maßnahmen festzulegen - HAT FOLGENDE RICHTLINIE ERLASSEN : Artikel 1 Folgender Artikel wird angefügt : "Artikel 9a ( 1 ) Aromen, die zum Verkauf an den Endverbraucher bestimmt sind, dürfen nur in den Verkehr gebracht werden, wenn ihre Etikettierung die folgenden zwingenden Angaben enthält, die gut sichtbar, deutlich lesbar und unverwischbar sein müssen : a ) entweder das Wort }Aroma' oder eine genauere Angabe oder eine Beschreibung des Aromas; b ) entweder die Angabe }für Lebensmittel' oder einen spezifischeren Hinweis auf das Lebensmittel, für das das Aroma bestimmt ist; c ) das Mindesthaltbarkeitsdatum gemäß den Vorschriften des Artikels 3 Absatz 1 Nummer 4 und des Artikels 9 der Richtlinie 79/112/EWG des Rates (*); d ) die besonderen Anweisungen für Aufbewahrung und Verwendung; e ) eine Gebrauchsanweisung, sofern anderenfalls das Aroma nicht sachgerecht verwendet werden kann; f ) die Nettofuellmenge in Gewichts - oder Volumenanteilen; g ) Name oder Firma und Anschrift des Herstellers, Verpackers oder eines in der Gemeinschaft niedergelassenen Verkäufers; h ) Angabe oder Hinweis zur Kennzeichnung der Partie gemäß der Richtlinie 89/396/EWG des Rates (**); i ) bei einer Mischung von Aromen mit anderen Stoffen eine Auflistung in der degressiven Reihenfolge der Gewichtsanteile in der Mischung - des Aromas oder der Aromen gemäß Buchstabe a ), - im Namen jeder der anderen Stoffe oder Erzeugnisse oder gegebenenfalls dessen }EWG'-Nummer . ( 2 ) Das Wort }natürlich' oder ein anderer Begriff mit im wesentlichen gleicher Bedeutung darf nur für Aromen verwendet werden, deren Aromabestandteil ausschließlich Aromäxtrakte, wie sie in Artikel 1 Absatz 2 Buchstabe b ) unter i ) definiert sind, und/oder aromatisierende Zubereitungen enthält, wie sie in Artikel 1 Absatz 2 Buchstabe c ) definiert sind . Enthält die Verkehrsbezeichnung eines Aromas einen Hinweis auf ein Lebensmittel oder einen Aromaträger, so darf das Wort }natürlich' oder ein anderer Begriff mit im wesentlichen gleicher Bedeutung nur verwendet werden, wenn der Aromabestandteil durch geeignete physikalische oder enzymatische bzw . mikrobiologische Verfahren oder herkömmliche Lebensmittelzubereitungsverfahren ausschließlich oder nahezu ausschließlich aus dem Lebensmittel oder Aromaträger isoliert wurde . ( 3 ) Die in diesem Artikel vorgesehenen Angaben sind in einer für den Käufer leicht verständlichen Sprache abzufassen, es sei denn, die Unterrichtung des Käufers ist durch andere Maßnahmen gewährleistet . Die Angaben dürfen jedoch in mehreren Sprachen abgefasst werden . (*) ABl . Nr . L 33 vom 8 . 2 . 1979, S . 1 . (**) ABl . Nr . L 186 vom 30 . 6 . 1989, S . 21 ." Artikel 2 ( 1 ) Die Mitgliedstaaten ändern gegebenenfalls ihre Rechts - und Verwaltungsvorschriften, - um das Inverkehrbringen von Erzeugnissen, die dieser Richtlinie entsprechen, spätestens am 30 . Juni 1992 zuzulassen; - um das Inverkehrbringen von Erzeugnissen, die dieser Richtlinie nicht entsprechen, spätestens am 1 . Januar 1994 zu untersagen . Sie setzen die Kommission unverzueglich davon in Kenntnis . ( 2 ) Wenn die Mitgliedstaaten die Vorschriften nach Absatz 1 erlassen, nehmen sie in diesen selbst oder durch einen Hinweis bei der amtlichen Veröffentlichung auf diese Richtlinie Bezug . Sie regeln die Einzelheiten dieser Bezugnahme . Artikel 3 Diese Richtlinie ist an alle Mitgliedstaaten gerichtet . Brüssel, den 16 . Januar 1991 Für die Kommission Martin BANGEMANN Vizepräsident ( 1 ) ABl . Nr . L 184 vom 15 . 7 . 1988, S . 61 .


type: other

text:
ECLI:SI:UPRS:2014:I.U.387.2013
 mag. Darinka Dekleva Marguč (preds.), mag. Damjan Gantar (poroč.), Agata Zavašnik
 KULTURA - JAVNI ZAVODI - RAZREŠITVE IN IMENOVANJA
 javni zavod - imenovanje direktorja javnega zavoda - delovne izkušnje - sodelovanje razpisne komisije - sodno varstvo
 Kandidat, ki se prijavi na razpis za direktorja javnega zavoda, ima ob izpolnjevanju predpisanih pogojev le pravico potegovati se za imenovanje, nima pa izključne pravice biti imenovan. Ima pa po 36. členu ZZ pravico zahtevati sodno varstvo, če meni, da izbrani kandidat ne izpolnjuje pogojev ali da je prišlo do kršitev pravil postopka, ki so bistveno vplivale na odločitev o izbiri kandidata.
 Kot ustrezne delovne izkušnje na vodilnih delovnih mestih se lahko upoštevajo ne le delovne izkušnje na delovnih mestih, ki so po aktih o sistemizaciji določena kot vodstvena delovna mesta, ampak se lahko upoštevajo tudi tiste delovne izkušnje, kjer gre po naravi stvari za vodilna delovna mesta.
 Ne gre za procesno kršitev, če je v postopku sodelovala razpisna komisija ne le na način, da je preverjala izpolnjevanje razpisnih pogojev, ampak tudi tako, da je ocenjevala posamezne kandidate. Treba je namreč upoštevati, da direktorja imenuje minister za kulturo, pri čemer ima diskrecijo odločanja, kar pomeni, da lahko imenuje kogarkoli, ki izpolnjuje razpisne pogoje. Vendar pa tako odločanje ne more biti povsem pravno nevezano in je že iz tega razloga po mnenju sodišča dopustno, da se imenuje posebna razpisna komisija, ki preverja strokovno usposobljenost kandidatov in jih tudi ocenjuje ter tako omogoča ministru lažjo izbiro. Če so posamezni kandidati tudi točkovani, je način izbire še bolj transparenten in onemogoča arbitrarno odločanje.
 Tožena stranka je z izpodbijanim obvestilom odločila, da se tožnik ne izbere za zasedbo delovnega mesta direktorja javnega zavoda Filmski studio Viba film Ljubljana. V obrazložitvi obvestila tožena stranka tožnika obvešča, da je bil za direktorja javnega zavoda imenovan A.A. (v nadaljevanju stranka z interesom). Nadalje navaja, da je bila imenovana posebna razpisna komisija, ki je poleg ugotavljanja izpolnjevanja formalnih pogojev za zasedbo delovnega mesta ocenjevala tudi primernost kandidatov glede na njihovo strokovno usposobljenost. Razpisna komisija je po opravljenem razgovoru za vsakega kandidata pripravila ocenjevalni zapisnik, pri čemer so se različna področja znanja točkovala. Tožnik je dobil 35 od možnih največ 50 točk. Izkazal je pomembne izkušnje na filmskem in avdiovizualnem področju, vključno z vodenjem podjetij, in je posredoval tudi svoje rešitve v zvezi z razvojem Filmskega studia Viba filma Ljubljana, vendar pa je pokazal manjše poznavanje področja delovanja javnih zavodov ter veljavne zakonodaje. Stranka z interesom je med vsemi kandidati prejela najvišje število točk in sicer 46 točk od možnih 50. Izkazala je poznavanje tako filmskega in avdiovizualnega področja kot delovanja javnega sektorja, slednje je ustrezno podprla s poznavanjem pravnih podlag ter nadgradila s premišljenimi in ciljno usmerjenimi predlogi za dolgoročno zagotavljanje javne službe v okviru Filmskega studia Viba film Ljubljana. Tožena stranka je v skladu s prvim odstavkom 36. člena Zakona o uresničevanju javnega interesa za kulturo (v nadaljevanju: ZUJIK) predhodno pridobila tudi mnenja sveta zavoda.
 Z izpodbijano odločbo pa je tožena stranka za direktorja javnega zavoda Filmski studio Viba film Ljubljana za obdobje petih let imenovala stranko z interesom. Obrazložitev odločbe je podobna obrazložitvi obvestila o izidu razpisa s tem, da v obrazložitvi odločbe ni razlogov, zakaj tožnik ni bil izbran.
 Tožnik v tožbi uvodoma ugotavlja, da lahko v tem upravnem sporu v skladu z določbo 36. člena Zakona o zavodih uveljavlja le razloge bistvenih kršitev razpisnega postopka in neizpolnjevanja razpisnih pogojev. Stranki z interesom očita, da ne izpolnjuje pogoja najmanj pet let ustreznih delovnih izkušenj na vodilnem delovnem mestu. Njegova edina zaposlitev na vodilnem delovnem mestu je bilo delovno mesto generalnega direktorja Direktorata za medije, ki ga je opravljal le od 1. 6. 2005 do 6. 11. 2008. Iz dokumentacije ni razvidno, katere listine oziroma dokazila je stranka z interesom posredovala kot dopolnitev svoje vloge. Prav tako ni mogoče preizkusiti, ali je podan pogoj aktivnega znanja tujega svetovnega jezika. Nadalje tožnik navaja, da v razpisu ni bilo navedeno, da bo sodelovala tudi razpisna komisija. V razpisni komisiji so sodelovale štiri uslužbenke tožene stranke, dotedanji uslužbenec tožene stranke pa je tudi stranka z interesom, torej njihov sodelavec, kar utegne vzbujati dvom v objektivnost. Razpisna komisija je pooblaščena izključno za preverjanje izpolnjevanja razpisnih pogojev, ne pa za ocenjevanje kandidatov. Kandidati tudi niso bili obveščeni, da bo na razgovoru razpisna komisija preverjala njihovo pravno znanje s področja javnih zavodov. Razen tega strokovni svet v postopku imenovanja ni bil udeležen. Iz preglednice strokovne usposobljenosti ni mogoče razbrati, katera znanja in izkušnje so člani razpisne komisije ocenjevali. Niso navedeni razlogi za dosego določenega števila točk. Nadalje tožnik še opozarja na pravilno uporabo diskrecijske pravice, ki bi morala biti vedno opravljena tako, da je iz nje razvidno, po katerem od razpisnih pogojev je bil izbrani kandidat ustreznejši od drugih prijavljenih kandidatov. Tožnik predlaga, naj sodišče oba akta odpravi in zadevo vrne toženi stranki v ponoven postopek, s predložitvijo stroškovnika pa smiselno predlaga tudi povrnitev stroškov postopka.
 Tožena stranka je poslala upravni spis, na tožbo pa ni odgovorila.
 Stranka z interesom v odgovoru na tožbo pojasnjuje, da ima več kot pet let delovnih izkušenj na vodilnem delovnem mestu, pri čemer časovno navaja delovne izkušnje na delovnem mestu generalnega direktorja Direktorata za medije, na delovnem mestu vodje kabineta ministra za kulturo, na delovnem mestu v.d. direktorja Filmskega sklada, na delovnem mestu samostojnega svetovalca ministra za kulturo za filmsko in video področje v letih 1992/1993, ki bi po sedanji sistemizaciji ustrezalo delovnemu mestu današnjega generalnega direktorja Direktorata za medije. Sklicuje se tudi na to, da je na temelju določil 133. člena Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah tudi delo filmskega producenta potrebno upoštevati pri tovrstnih delovnih izkušnjah, saj je producent fizična ali pravna oseba, ki v svojem imenu in za svoj ali tuj račun organizira in vodi ustvarjanje avdiovizualnega dela ali zaporedja gibljivih slik ter je odgovorna za njegovo dokončanje. Nadalje navaja, da je v letih 1994-1999 bil na vodilni funkciji kot svetovalec ministra za kulturo in je vodil številne samostojne projekte v sklopu ministrstva, med drugim tudi vzpostavitev knjižničnega sistema COBISS. Nadalje tožnik podrobneje dokazuje, da obvlada tudi višjo raven znanja enega svetovnega jezika, pri čemer se sklicuje na predložena potrdila, da je šest mesecev opravljal dela visokošolske zahtevnosti v tujini in več kot štiri leta delal pretežno v Angliji, določeno obdobje pa tudi v Nemčiji in na Nizozemskem. Splošnih pogojev ni potrebno posebej navesti v razpis, saj so določeni v Zakonu o delovnih razmerjih. Podlaga za imenovanje razpisne komisije je tudi 20. člen ZUJIK, ki določa, da ima minister za obravnavo najpomembnejših vprašanj organizirane strokovne komisije. Delodajalec ima pri zaposlovanju nedvomno pravico predhodno preizkusiti znanje kandidatov. Stranka z interesom tudi pojasnjuje, zakaj meni, da je obrazložitev izpodbijane odločbe zadovoljiva. S člani razpisne komisije pa stranka z interesom ni imela nobenih poslovnih niti osebnih stikov. Strokovnega sveta Filmski studio Viba film Ljubljana sploh nima in zato njegovo mnenje ni bilo možno pridobiti. Mnenje sveta pa ni zavezujoče za izbor kandidata. Nadalje stranka z interesom pojasnjuje, zakaj se z mnenjem sveta ne strinja. Po mnenju stranke z interesom pa tudi niso vprašljiva pooblastila ministra na dan objave razpisa in na dan objave izpodbijanih aktov in ocenjuje dele tožbe, ki se nanašajo na to, kot politično naravnane. Stranka z interesom predlaga, naj sodišče tožbo zavrne, tožniku pa naloži, naj stranki z interesom povrne stroške postopka.
 Tožnik v pripravljalni vlogi z dne 24. 4. 2013 nadalje oporeka izpolnjevanje najmanj pet let delovnih izkušenj na vodilnih mestih stranke z interesom in meni, da le-ta te izkušnje pojmuje preširoko. Nadalje meni, da potrdilo o znanju tujega jezika stranke z interesom ni enakovredno potrdilu Republiškega izpitnega centra. Navaja še, da je bilo ocenjevanje kandidatov netransparentno in nepreverljivo in očita pomanjkljivo obrazložitev v izpodbijanih aktih.
 Stranka z interesom v pripravljalnih vlogah z dne 21. 5. 2013 in 16. 10. 2013 ponovno pojasnjuje, da izpolnjuje zahtevana pogoja znanja tujega jezika in pet let delovnih izkušenj na vodilnih delovnih mestih. Slednje izhaja tako iz prijave za razpis kot tudi iz uradnih evidenc.
 ZUJIK v prvem odstavku 36. člena določa, da direktorja javnega zavoda imenuje na podlagi javnega razpisa ustanovitelj javnega zavoda po predhodnem mnenju sveta in strokovnega sveta za dobo petih let z možnostjo ponovnih imenovanj. V drugem odstavku citiranega člena je med drugim določeno, da je lahko za direktorja imenovan, kdor strokovno pozna področja dela javnega zavoda in ima vodstvene sposobnosti. Iz tretjega odstavka 36. člena ZUJIK pa je razvidno, da mnenje sveta in strokovnega sveta ni omejeno na kandidata po ustanoviteljevem izboru. Podrobneje pa glede javnega zavoda Filmski studio Viba film Ljubljana določa 8. člen Sklepa o ustanovitvi javnega zavoda Filmski studio Viba film Ljubljana, da direktorja imenuje minister, pristojen za kulturo, na podlagi javnega razpisa ter po predhodnem mnenju sveta. Poleg javnega razpisa lahko minister povabi posamezne kandidate tudi neposredno (tretji odstavek 8. člena citiranega sklepa). Iz 36. člena Zakona o zavodih pa izhaja, da lahko neizbrani kandidat zahteva sodno varstvo, če misli, da je bil kršen za izvedbo razpisa določeni postopek in da je ta kršitev lahko bistveno vplivala na odločitev o izbiri kandidata ali da izbrani kandidat ne izpolnjuje v razpisu določenih pogojev. Glede na vsa navedena določila sodišče ugotavlja, da sta bila oba izpodbijana akta sprejeta v skladu z navedenimi predpisi. Tako je bil objavljen javni razpis, pridobljeno je bilo tudi mnenje sveta zavoda. Kandidat, ki se prijavi na razpis, ima ob izpolnjevanju predpisanih pogojev le pravico potegovati se za imenovanje, nima pa izključne pravice biti imenovan. Ima pa po 36. členu Zakona o zavodih pravico zahtevati sodno varstvo, če meni, da izbrani kandidat ne izpolnjuje pogojev, ali da je prišlo do kršitev pravil postopka, ki so bistveno vplivale na odločitev o izbiri kandidata.
 Sodišče se ne strinja s tožbenimi navedbami, da naj stranka z interesom ne bi imela najmanj pet let ustreznih delovnih izkušenj na vodilnem delovnem mestu. V obravnavanem primeru se po mnenju sodišča kot nesporne lahko štejejo delovne izkušnje na vodilnem delovnem mestu, ko je bila stranka z interesom generalni direktor Direktorata za medije na Ministrstvu za kulturo in ko je bila vodja kabineta ministra za kulturo. Sodišče meni, da se lahko kot ustrezne delovne izkušnje na vodilnih delovnih mestih upoštevajo ne le delovne izkušnje na delovnih mestih, ki so po aktih o sistemizaciji določena kot vodstvena delovna mesta, ampak se lahko upoštevajo tudi tiste delovne izkušnje, kjer gre po naravi stvari za vodilna delovna mesta. Iz prijave na razpis je razvidno, da se je stranka z interesom 3. 3. 1992 zaposlila na Ministrstvu za kulturo in da je v letih 1992 in 1993 opravljala dela in naloge svetovalca za filmsko in video področje, ter je bila v tem času zadolžena za celotno filmsko produkcijo v Sloveniji. Prav tako se sodišče strinja s tem, da se lahko med vodilne delovne izkušnje šteje tudi vodenje projekta COBISS, in res je tudi to, da je po Zakonu o avtorskih in sorodnih pravicah producent že po zakonski definiciji vodilno mesto, saj 133. člen citiranega zakona določa, da producent organizira in vodi ustvarjanje avdiovizualnega dela ali zaporedja gibljivih slik ter je odgovoren za njegovo dokončanje. Iz vseh naštetih razlogov sodišče meni, da tožnik ta pogoj izpolnjuje.
 Enako sodišče meni, da tožnik izpolnjuje pogoj znanja tujega jezika, saj je od konca leta 1987 do februarja 1992 delal pretežno v tujini, znanje tujega jezika pa izhaja tudi iz priloženih potrdil. Po drugi strani pa tožnik ni predložil nobenega dokaza za to, da stranka z interesom tega pogoja ne izpolnjuje.
 Za nobeno procesno kršitev ne gre, če v razpisu niso navedeni splošni pogoji, saj le-ti izhajajo že iz Zakona o delovnih razmerjih, sicer pa bi bila taka domnevna procesna kršitev upoštevna le, če bi vplivala na odločitev o izbiri. Za nikakršno procesno kršitev tudi ne gre, če je v postopku sodelovala razpisna komisija ne le na ta način, da je preverjala izpolnjevanje razpisnih pogojev, ampak tudi tako, da je ocenjevala posamezne kandidate. Treba je namreč upoštevati, da direktorja imenuje minister za kulturo, pri čemer ima pri svojem imenovanju diskrecijo odločanja, kar pomeni, da lahko imenuje kogarkoli, ki izpolnjuje razpisne pogoje, vendar pa tako odločanje ne more biti povsem pravno nevezano in je že iz tega razloga po mnenju sodišča dopustno, da se imenuje posebna razpisna komisija, ki preverja strokovno usposobljenost kandidatov in jih tudi ocenjuje ter tako omogoča ministru lažjo izbiro. Če so posamezni kandidati tudi točkovani, je po mnenju sodišča tak način izbire še bolj transparenten in onemogoča arbitrarno odločanje. Samo po sebi je razumljivo, da razpisne komisije tudi ocenjujejo, kateri od kandidatov, ki sicer izpolnjujejo formalne pogoje, so bolj ustrezni. Sodišče se ne strinja s tem, da se v tem delu izpodbijanih aktov ne da preizkusiti. Oba akta imata navedeno, po katerih vprašanjih je komisija preverjala strokovno usposobljenost kandidatov, naveden je tudi način točkovanja (koliko točk pomeni neprimeren, manj primeren in primeren) in za tožnika je tudi navedeno koliko točk je dosegel, prav tako so navedene njegove sposobnosti ter tista področja, kjer je šlo po mnenju komisije za manjše poznavanje. Enako pa je tudi pri stranki z interesom navedeno, zakaj je komisija njemu dala prednost. Taka obrazložitev pa po mnenju sodišča povsem zadostuje in ni pomanjkljiva, da se je ne bi dalo preizkusiti. Sodišče tudi ne more slediti tožbeni navedbi, da ker so v komisiji štiri uslužbenke tožene stranke, da to utegne vzbujati v dvom v njihovo objektivnost in nepristranost, ker je bila tudi stranka z interesom uslužbenec istega ministrstva, saj tožnik ni predložil nobenih konkretnih dokazov, da bi bila stranka z interesom obravnavana drugače od ostalih. Tudi če kandidati niso bili obveščeni, da se bo na razgovoru preverjalo njihovo pravno znanje s področja javnih zavodov, sodišče meni, da je povsem smiselno, da se je preverjalo tudi to področje, če gre za imenovanje direktorja javnega zavoda.
 Sodišče tudi meni, da ni nobene procesne kršitve, če v postopku ni bilo mnenja strokovnega sveta, saj javni zavod Filmski studio Viba film Ljubljana strokovnega sveta sploh nima. Iz 7. člena Sklepa o ustanovitvi javnega zavoda Filmski studio Viba film Ljubljana namreč izhaja, da sta organa zavoda le direktor in svet, iz tretjega odstavka 8. člena citiranega sklepa pa izhaja, da direktorja imenuje minister za kulturo po predhodnem mnenju sveta.
 Sodišče se ne strinja s tem, da bi bilo ocenjevanje kandidatov netransparentno in nepreverljivo. Iz upravnega spisa, konkretno iz dokumenta z naslovom Ugotavljanje strokovne usposobljenosti za direktorja javnega zavoda Filmski studio Viba film Ljubljana, je razvidno, kako je posamezni kandidat odgovoril na vprašanja, koliko točk je dobil po posameznem kriteriju in za vsakega je tudi navedeno opisno mnenje komisije. Po mnenju sodišča to povsem zadostuje in kot je bilo zgoraj pojasnjeno, je tudi konkretno za tožnika in za stranko z interesom iz obeh izpodbijanih aktov možno razbrati, zakaj je bila stranka z interesom izbrana, tožnik pa ne. Očitek o nerazvidnosti poteka dopolnjevanja vloge po mnenju sodišča ni relevanten, ker ne more vplivati na pravilnost odločitve. Kot je bilo že pojasnjeno, po mnenju sodišča stranka z interesom vse pogoje izpolnjuje, kar je razvidno iz priložene dokumentacije. V konkretnem primeru ni šlo za arbitrarno odločanje, ampak je bila diskrecija odločanja uporabljena v mejah razumnosti, saj je v izpodbijanih aktih pojasnjeno, zakaj je bila izbrana stranka z interesom.
 Glede na navedeno sta odločitvi tožene stranke pravilni, zato je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo. Stranka z interesom je s predlogom za svoje zaslišanje smiselno predlagala razpis glavne obravnave. Sodišče temu predlogu ni sledilo in je odločilo brez glavne obravnave, skladno z 2. alinejo drugega odstavka 59. člena ZUS-1, ker je ocenilo, da predlagani dokaz ni pomemben za odločitev, ker je vsa za presojo potrebna dokumentacija v upravnem spisu.
 Tako tožnik kot stranka z interesom zahtevata povrnitev stroškov upravnega spora. Sodišče je njuna predloga zavrnilo tako, da je odločilo, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka, saj četrti odstavek 25. člena ZUS-1 med drugim določa, da če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.
 ZUJIK člen 36, 36/1, 36/3.
 P2RvYy0yMDEyMDMyMTEzMDc0MDY4


type: wikipedia

text:
Scannán Meiriceánach is ea Orange County a eisíodh ar 11 Eanáir 2002. Baineann sé le saol na ndaoine óga cois farraige i gContae Orange i gCalifornia, contae sách rachmasach. Tá fear óg, Shaun Bruder (Colin Hanks) ag éirí fáil réidh leis an saol sin agus dul le saol scríbhneoireachta acadúla. Sa deireadh fanann sé i gContae Orange chun saol surfála agus scríbhneoireachta araon a chleachtadh.
 Carachtair
 Colin Hanks - Shaun Brumder
 Jack Black - Lance Brumder
 Schuyler Fisk - Ashley
 Bret Harrison - Lonny
 Kyle Howard - Arlo
 R. J. Knoll - Chad
 Catherine O'Hara - Cindy Beugler
 Mike White - Mr. Burke
 John Lithgow - Bud Brumder
 George Murdock - Bob Beugler
 Lily Tomlin - Charlotte Cobb
 Lillian Hurst - Lupe
 Chevy Chase - Principal Harbert
 Olivia Rosewood - Dana
 Carly Pope - Tanya
 Natasha Melnick - Katie
 Kevin Kline - Marcus Skinner
 Ben Stiller - Comhraiceoir dóiteáin
 Alex Breckenridge - Anna
 Ceol
 "Defy You" - The Offspring
 "Story of My Life" - Social Distortion
 "The One" - Foo Fighters
 "Shadow Stabbing" - Cake
 "Butterfly" - Crazy Town
 "1st Time" - Bad Ronald
 "Lay Down Burden" - Brian Wilson
 "Everything's Cool" - Lit
 "Glad That It's Over" - 12 Rods
 "Stick 'Em Up" - Quarashi
 "Lose You" - Pete Yorn
 "Under The Tracks" - Creeper Lagoon
 "Love and Mercy" - Brian Wilson
 "California" - Phantom Planet
 "Hello" - Sugarbomb
 Naisc sheachtracha
 Suíomh oifigiúil
 Tagairtí
 Scannáin Béarla
 Orange County
 Scannáin Mheiriceánacha


type: contracts

text:
 11/Sv. 091
 HR
 Službeni list Europske unije
 132
 21999D0186
 L 074/16
 SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
 17.12.1999.
 ODLUKA ZAJEDNIČKOG ODBORA EGP-a
 br. 186/1999
 od 17. prosinca 1999.
 o izmjeni Priloga XXII. (Pravo trgovačkih društava) Sporazumu o EGP-u
 ZAJEDNIČKI ODBOR EGP-a,
 uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru, kako je izmijenjen Protokolom o prilagodbi Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, dalje u tekstu „Sporazum”, a posebno njegov članak 98.,
 budući da:
 (1)
 Prilog XXII. Sporazumu izmijenjen je Odlukom Zajedničkog odbora EGP-a br. 125/1999 od 30. rujna 1999. (1)
 (2)
 Direktivu Vijeća 1999/60/EZ od 17. lipnja 1999. o izmjeni Direktive 78/669/EEZ vezano uz iznose izražene u ECU (2), trebalo bi unijeti u Sporazum,
 ODLUČIO JE:
 Članak 1.
 Točka 4. (Četvrta direktiva Vijeća 78/660/EEZ) Priloga XXII. Sporazumu izmjenjuje se:
 1.
 Prije prilagodbe dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 399 L 0060: Direktiva Vijeća 1999/60/EZ od 17. lipnja 1999. o izmjeni Direktive 78/660/EEZ vezano uz iznose izražene u ECU-ima (SL L 162, 26.6.1999., str. 65).”
 2.
 Dodaje se sljedeća prilagodba:
 „(c)
 u članku 2, vezano uz države EFTA-e, ‚objavljeno u Službenom listu Europskih zajednica’ mijenja se u ‚službeno objavljeno u svakoj državi EFTA-e’.”
 Članak 2.
 Tekstovi Direktive 1999/60/EZ na islandskom i norveškom jeziku koji su priloženi odnosnim jezičnim inačicama ove Odluke su vjerodostojni.
 Članak 3.
 Ova Odluka stupa na snagu 18. prosinca 1999., pod uvjetom da su sve obavijesti iz članka 103. stavka 1. Sporazuma podnesene Zajedničkom odboru EGP-a.
 Članak 4.
 Ova se Odluka objavljuje u odjeljku o EGP-u i Dodatku o EGP-u Službenom listu Europskih zajednica.
 Sastavljeno u Bruxellesu 17. prosinca 1999.
 Za Zajednički odbor EGP-a
 Predsjednik
 N. v. LIECHTENSTEIN
 (1) SL L 325, 21.12.2000., str. 46.
 (2) SL L 162, 26.6.1999., str. 65.