text:
Skat.dk: A.A.8.2.2.1.4 Reaktionsfristen
 Dette afsnit handler om, at en ekstraordinær ansættelsesændring er betinget af, at varsling (forslag) sker senest seks måneder efter, at Skatteforvaltningen har fået tilstrækkeligt kundskab om det forhold, der giver grundlag for en ekstraordinær ansættelsesændring.
 Forhøjelser på Skatteforvaltningens initiativ
 Skatteforvaltningen varsler gentagne gange
 Fristen i SFL § 27, stk. 2, 1. punktum, går ud på, at når en af betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 1-8, er opfyldt, er det en yderligere betingelse for ekstraordinær ansættelse, at reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, er overholdt. Denne 6-måneders frist regnes fra det tidspunkt, hvor Skatteforvaltningen, har fået kendskab til det forhold, der kan begrunde ekstraordinær genoptagelse. Dette tidspunkt kaldes kundskabstidspunktet.
 Afbrydelse af reaktionsfristen sker for Skatteforvaltningens vedkommende ved fremsendelse af forslag om ændring af ansættelsen efter proceduren i SFL § 20.
 Reaktionsfristen begynder at løbe fra det tidspunkt (kundskabstidspunktet), hvor Skatteforvaltningen er kommet i besiddelse af relevante og tilstrækkelige oplysninger til at kunne udarbejde forslag til ansættelsesændring, jf. officialprincippet se A.A.7.4.3.
 Kundskab ved oplysninger:
 xLandsretten fandt, at det først var efter ransagningen den 25. oktober 2011 og afhøringen samme dag af anpartshaveren samt den efterfølgende modtagelse af billeder fra politiet, der bl.a. viste brugen af flere af de omhandlede aktiver, at der for SKAT forelå tilstrækkelige oplysninger til, at der var grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. De foreliggende oplysninger om SKATs viden og ageren forud for ransagningstidspunktet gav ikke grundlag for at fastslå, at der på noget tidligere tidspunkt forelå tilstrækkelige oplysninger hertil. Varslingsfristen på 6 måneder i SFL § 27, stk. 2, var derfor overholdt i relation til den varsling om ændret skatteansættelse for indkomstårene 2003 til 2007, som blev sendt til anpartshaveren ved brev af 3. april 2012. Se SKM2019.159.ØLR.x
 xRetten lagde til grund, at modtagelsen af oplysninger fra Projekt Money Transfer ikke gav SKAT kundskab om, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Dette grundlag forelå først efter sagsøgerens besvarelse af de spørgsmål, som oplysningerne fra Projekt Money Transfer gav SKAT anledning til at stille. Varslingsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt., var derfor ikke overskredet, da SKAT sendte sin agterskrivelse. Se SKM2019.61.BR (anket).x
 xI forbindelse med indsendelse af en åbningsstatus i et dødsbo kunne SKAT konstatere, at en række aktietab var selvangivet med urette af afdøde, og at der forelå grundlag for fristgennembrud efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. To af Landsskatterettens medlemmer, herunder retsformanden, fandt ikke, at SKAT havde overholdt den lille fristregel i SFL § 27, stk. 2, idet SKAT siden modtagelsen af åbningsstatus havde været i besiddelse af alle tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, at der var grundlag for fristgennembrud jf. SKM2018.481.HR og SKM2018.520.HR. De korrekte oplysninger om værdipapirbeholdningerne var årligt indberettet af banken. Der fremkom ikke efter indsendelsen af åbningsstatus nye oplysninger. Retsmedlemmerne fandt ikke, at det forhold, at SKAT først på et senere tidspunkt valgte at beskæftige sig med sagen og påbegynde sagsbehandling, udskyder fristen efter stk. 2. To retsmedlemmer fandt, at den lille fristregel var iagttaget. Da retsformandens stemme ved stemmelighed er afgørende, ansås fristen i stk. 2 ikke for iagttaget. Se SKM2019.69.LSR.x
 Idet klageren har handlet groft uagtsomt, har der været grundlag for at foretage en ekstraordinær ansættelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2013 og 2014. SKAT anmodede om yderligere oplysninger om aktiernes anskaffelsessummer den 23. juni 2015, hvilke blev modtaget frem til den 7. september 2015. Den 8. juli 2015 fremsendte SKAT det første forslag til ændring af skatteansættelserne. Forslag til ændring af skatteansættelserne af 7. december 2015 er således foretaget inden for reaktionsfristen på 6 måneder. Se SKM2018.448.LSR.
 Højesteret udtalte, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Varslingsfristen løber altså først fra det tidspunkt, hvor SKAT kan sende en agterskrivelse, dvs. det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at skatteansættelsen er urigtig, og at dette skyldes mindst grov uagtsomhed fra skatteyderens side. Se SKM2018.481.HR.
 SKAT foretog den 16. december 2014 opslag på internetsider og nyhedsmedier m.v. og sammenholdt dette med klagerens R 75 og årsopgørelse m.v. Det konstateredes herved, at klageren ikke havde medregnet præmien fra tv-konkurrencen til sin skattepligtige indkomst. Landsskatteretten mente, at SKAT på dette tidspunkt havde det fornødne grundlag for vurderingen af, om klager skulle beskattes af præmien. Derfor regnes 6 måneders fristen i SFL § 27, stk. 2, fra den 16. december 2014. SKAT sendte forslag til afgørelse den 8. maj 2015, hvorfor 6 måneders fristen var overholdt af SKAT.
 En ansættelse, der er varslet af SKAT, skal foretages senest tre måneder efter den dag, hvor varsling er afsendt, jf. SFL § 27, stk. 2. Ansættelsen er foretaget den 5. august 2015, hvorfor også tre måneders fristen er overholdt af SKAT. Landsskatteretten stadfæstede derfor SKATs afgørelse. Se SKM2018.105.LSR.
 Sagen drejede sig om fordeling af rentefradrag mellem tidligere ægtefæller. Landsretten lægger til grund, at SKAT først ved den tidligere ægtefælles klage af 21. oktober 2011 blev bekendt med bodelingsoverenskomsten af 11. juli 2008. Se SKM2017.467.ØLR
 Retten fandt, at SKAT tidligst ultimo juni 2012 modtog kontoopgørelser fra udlandet og gældsbrevet og den 21. november 2012 modtog kontoudskrifter fra bank, hvorfor SKAT først på dette tidspunkt havde det fornødne grundlag for at fremkomme med et forslag til afgørelse. Borgeren har ikke selv på et tidligere tidspunkt oplyst om sine udenlandske konti. Se SKM2017.405.BR. (anket).
 Money Transfer sag. Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT modtog kontoudskrifter fra banken, da SKAT først på dette tidspunkt kunne foretage en korrekt ansættelse. Se SKM2017.344.ØLR. Se også SKM2017.623.ØLR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT kom i besiddelse af de korrekte oplysninger til beregning af skatten, hvilket i dette tilfælde var oplysning om lejens størrelse og fradragsberettigede udgifter. SKAT havde forsøgt at indhente oplysninger om fradragsberettigede udgifter fra borgeren, men modtog ingen oplysninger, hvorefter forslaget blev sendt, hvilket var inden for fristen i SFL § 27, stk. 2. Se SKM2017.174.BR (anket).
 Retten fandt, at SKAT først ved selskabets fremsendelse af supplerende materiale havde det fornødne grundlag for bedømmelsen af størrelsen af momstilsvaret for perioden, hvorfor fristen i SFL § 32, stk. 2 var overholdt. Se SKM2017.125.BR.
 Forhøjelse vedrørende yderligere løn. Kundskabstidspunktet var tidligst tidspunktet hvor kurator udleverede lønregnskabet til SKAT. Se SKM2016.444.ØLR.
 Reaktionsfristen løb først fra afslutningen af politiets efterforskning, herunder afhøringer af borgeren og ægtefællen. Se SKM2015.744.BR. Se også SKM2017.721.BR (Anket).
 SKAT fik oplysning om, at en undersøgelse foretaget af SØK ville resultere i et skattekrav, men at man afventede en ransagning. Retten fandt, at reaktionsfristen løb fra 2. juli, hvor man fra SØK modtog udkast til rapport, da SKAT først på dette tidspunkt fik de faktuelle oplysninger i sagen. Se SKM2015.646.ØLR.
 Retten lagde til grund, at SKAT ikke oprindeligt fik oplyst de korrekte omstændigheder vedrørende en overdragelse. I slutningen af februar fik SKAT oplysning om, at en undersøgelse foretaget af SØK ville resultere i et skattekrav, men at man afventede en ransagning. Retten fandt, at reaktionsfristen løb fra 2. juli, hvor man fra SØK modtog udkast til rapport, da SKAT først på dette tidspunkt fik de faktuelle oplysninger i sagen. Se SKM2015.646.ØLR.
 SKAT havde først havde tilstrækkelige oplysninger til at kunne lave en ansættelse på et korrekt grundlag på det tidspunkt, hvor SKAT modtog rapporten fra politiet vedrørende en ransagning. Se SKM2012.651.LSR
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor selskabet anmeldte økonomidirektørs momsunddragelse til SKAT. Se SKM2015.462.LSR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor virksomheden gav SKAT oplysninger om, at indbetalinger på konti vedrørte momspligtig virksomhed. SKAT havde flere gange bedt om oplysninger. Se SKM2015.62.BR.
 SKAT bad om redegørelse om hævninger på udenlandsk kreditkort. Herefter modtog SKAT en redegørelse, der gav SKAT anledning til at bede om yderligere dokumentation for, at der som påstået var tale om lån. Reaktionsfristen skulle regnes fra udløbet af den frist SKAT havde givet til fremlæggelse af dokumentation. Se SKM2012.168.ØLR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor politiet foretog afhøring på grundlag af materiale beslaglagt ved ransagning. Se SKM2012.713.BR.
 SKAT anmeldte forholdet til politiet, der foretog ransagning og sendte det beslaglagte materiale til SKAT. Reaktionsfristen blev først regnet fra det efterfølgende tidspunkt, hvor borgeren blev afhørt af politiet, idet Landsskatteretten lagde vægt på, at SKAT først på det tidspunkt fik tilstrækkeligt kundskab om borgerens relation til involverede udenlandske selskaber. Se SKM2014.683.VLR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor borgeren under et møde hos SKAT meddelte, at han ikke kunne få fat i de oplysninger, som SKAT havde bedt om. Se SKM2014.634.BR
 En person havde udeholdt en del af omsætningen i selvangivelsen. Det blev lagt til grund, at kundskabstidspunktet først indtrådte efter at SKAT havde modtaget oplysninger om priser mv., der var nødvendige for at kunne vurdere skatteansættelsen. Se SKM2011.459.ØLR.
 Kundskabstidspunktet var udgangen af den frist, der var fastsat med henblik på indsendelse af de manglende oplysninger. Se SKM2014.464.BR.
 Der var længere pauser i SKATs sagsbehandling, hvilket dog ikke bevirkede, at reaktionsfristen begyndte at løbe, før SKAT havde modtaget de sidste tilstrækkelige oplysninger til at kunne varsle ansættelsesændring. Se SKM2014.335.VLR.
 Reaktionsfristen var overholdt. Retten fandt, at SKAT først efter 1. august 2009 fik kendskab til oplysninger, så det kunne konstateres, at ansættelserne var ufuldstændige. Det første møde mellem skatteyder og SKAT fandt sted 4. december 2009, og SKAT i perioden 4. - 9. december 2009 fandt ud af borgerens rolle i selskabet. Ved mødet 4. december 2009 fik SKAT kendskab til en del kontoudskrifter vedrørende selskabet. Se SKM2014.260.ØLR.
 Retten fandt, at SKAT tidligst ved virksomhedens udeblivelse fra det aftalte kontrolbesøg fik tilstrækkelig grund til at betvivle rigtigheden af virksomhedes momsregistreringer og dermed tilstrækkeligt grundlag for at varsle en ændring af afgiftsansættelsen. Se SKM2014.214.ØLR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT havde indhentet yderligere kontoudtog og afholdt møde med borgeren og fået bekræftet at visse poster på kontoudtogene på borgerens mors konti vedrørte borgeren. Se SKM2013.259.BR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT fra en kommune fik oplysning om, at selskabet drev uregistreret virksomhed, da SKAT på dette tidspunkt havde de fornødne oplysninger for at kunne fastslå, at selskabet var afgiftspligtigt. Da SKAT først havde sendt forslag mere end 6 måneder efter dette tidspunkt, var fristen i SFL § 32, stk. 2 ikke overholdt. Se SKM2013.180.LSR.
 Kundskabstidspunktet var først på det tidspunkt, hvor direktøren besvarede SKATs henvendelse. Se SKM2013.54.BR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT modtog borgerens svar på SKATs henvendelse, hvor SKAT fik kundskab om, at borgeren havde benyttet kreditkortet. Se SKM2012.224.LSR. Se også SKM2017.530.BR.
 Det blev lagt til grund, at kundskabstidspunktet først indtrådte ca. to måneder efter, at SKAT havde modtaget ufuldstændige oplysninger. Begrundelsen herfor var, at SKAT måtte indrømmes en vis rimelig tid til at bearbejde de ufuldstændige og til dels misvisende oplysninger. Se SKM2006.153.HR.
 Retten udtaler, at der må indrømmes SKAT en vis, rimelig frist til at undersøge oplysninger og dokumenter, der fremkom ved en ransagning. Reaktionsfristen løb derfor først fra det efterfølgende tidspunkt, hvor SKAT modtog bankudtog, der viste, at betalingen var skattepligtigt udbytte. Se SKM2012.459.VLR.
 Ved ransagning blev der gennemført en spejling af selskabets computer. SKAT modtog efter ransagningen materialet fra spejlingen, og reaktionsfristen skulle regnes fra sidstnævnte tidspunkt. Se SKM2012.651.LSR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor borgeren oplyste SKAT om, at han havde modtaget gaver. Se SKM2012.325.BR.
 SKAT havde modtaget kontroloplysninger fra udlandet om afkast af olie- og gasrettigheder for 2003, hvorimod disse oplysninger ikke omfattede de forudgående indkomstår. For så vidt angår forhøjelser for årene inden 2003 løb reaktionsfristen ikke fra modtagelsen af kontroloplysninger fra udlandet, men derimod fra det tidspunkt, hvor borgeren selv oplyste, at han også havde haft rettigheder og afkast i de forudgående år. Se SKM2012.183.BR.
 Reaktionsfristen skulle regnes fra udløbet af den frist SKAT havde fastsat for fremlæggelse af yderligere dokumentation, hvilken frist var fastsat efter at SKAT havde modtaget af en udbedt redegørelse om hævningerne, hvor hævningerne blev forklaret som midler fra et privat lån. Se SKM2012.168.ØLR.
 Borgeren havde i flere omgange undladt at oplyse om en trust, hvis midler ikke var udskilt fra hans formue. Reaktionsfristen skulle derfor først regnes fra modtagelsen af oplysninger, der til en vis grad belyste trustens forhold og borgerens tilknytning til og rolle i forhold til trusten. Se SKM2012.138.ØLR.
 Det blev lagt til grund, at SKATs kundskab til de relevante oplysninger tidligst indtraf på ransagningstidspunktet. Se SKM2011.209.HR.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor politiet foretog afhøring på grundlag af materiale beslaglagt ved ransagning. Se SKM2010.813.LSR.
 Selv om SKAT allerede var i besiddelse af relevante oplysninger inden ransagning, fremkom der ved ransagningen sådanne supplerende oplysninger, at reaktionsfristen tidligst skulle regnes fra ransagningstidspunktet. Se SKM2010.552.BR og SKM2009.164.ØLR.
 Kundskabstidspunktet indtrådte ca. to måneder efter, at SKAT havde modtaget ufuldstændige oplysninger. Begrundelsen herfor var, at SKAT måtte indrømmes en vis rimelig tid til at bearbejde de ufuldstændige og til dels misvisende oplysninger. Se SKM2006.153.HR.
 Store mængder ubearbejdede data
 Reaktionsfristen løb ikke fra det tidspunkt, hvor SKAT som led i projektet modtog en stor mængde ubearbejdede data, ligesom fristen heller ikke løb fra tidspunktet for den første udsøgning på overførslen til borgeren. Derimod blev reaktionsfristen først anset for at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT havde fået tilstrækkelige oplysninger til at varsle en korrekt opgørelse. Se SKM2013.910.BR.
 Se også SKM2014.120.BR og SKM2014.464.BR
 Kundskab ved afgørelse/dom:
 For Højesteret drejede sagen sig alene om, hvorvidt betingelserne for at gennemføre den ændrede ansættelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 2 og stk. 2, var opfyldt.
 Højesteret fastslog, at byrettens forhøjelse af skatteansættelsen for 2005 måtte anses for en direkte følge af nedsættelsen af ansættelsen for 2006 og dermed omfattet af § 27, stk. 1, nr. 2. Højesteret afviste i den forbindelse, at der i ordlyden af bestemmelsen eller i dennes motiver var holdepunkter for at forstå bestemmelsen således, at forhøjelsen af en ansættelse for et indkomstår ikke kan ske ved den samme afgørelse som den nedsættelse for et andet indkomstår, som forhøjelsen er en direkte følge af. Højesteret fastslog endvidere, at fristen i § 27, stk. 2, var overholdt, idet den begyndte at løbe fra byrettens dom. Landsrettens dom blev derfor stadfæstet. Se SKM2018.203.HR
 Retten fandt bl.a. navnlig henset til, at spørgsmålet om periodiseringen af 2004-hævningerne i realiteten var afgjort allerede ved Landsskatterettens 17. november 2009 (vedrørende hævninger foretaget i 2005), og da skatteankenævnets henlæggelse i 2007/2008 af klagesagen vedrørende indkomståret 2004 var baseret på fejlagtige oplysninger fra SKAT, at SKAT ikke kunne anses for at have iagttaget reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt. Se SKM2017.365.BR.
 Retten fandt, at reaktionsfristen på 6 måneder først begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor retten træffer afgørelse om periodisering af forhøjelsen. Se SKM2017.230.ØLR.
 Borgeren fik medhold i en klagesag over, at en gældseftergivelse var beskattet i 2002. Som en direkte følgevirkning blev gældseftergivelsen i stedet for beskattet i 2003 i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 2. Reaktionsfristen begyndte først at løbe fra det tidspunkt, hvor borgeren fik medhold i, at beskatningen ikke skulle ske i 2002. Se SKM2012.389.BR.
 Et skattearrangement var blevet tilsidesat for 2002 og 2003, men vedrørende 2004 var reaktionsfristen overskredet, fordi SKAT i regnskabet havde haft tilstrækkelige oplysninger til at foretage ansættelse for 2004. Se SKM2012.390.BR.
 Under en retssag om beskatning af en indtægt i 2003 fremkom oplysninger, der viste, at periodisering skulle ændres fra 2003 til 2002. Borgeren var tidligere blevet frifundet i en straffesag om beskatning i 2003, men uanset dette skulle reaktionsfristen først regnes fra et senere tidspunkt, fordi der i straffedommen var udtrykt usikkerhed om det korrekte beskatningstidspunkt. Se SKM2010.400.BR.
 Reaktionsfristen begyndte ikke at løbe før en klagebehandling i Skatteankenævnet om det samme spørgsmål var afsluttet. Se SKM2008.702.HR.
 Korrektion af årsopgørelse som følge af dom
 Retten bemærkede, at årsopgørelsen alene indeholdt en korrektion som følge af, at Højesteret havde givet afslag på omgørelsen, og at der ikke forelå noget nyt i forhold til ansættelsen, der kunne give anledning til høring på ny. Retten fandt derfor ikke, at der var en ændring, der krævede overholdelse af SFL § 27, stk. 2. Se SKM2016.611.ØLR.
 Reaktionsfrist ved fristforlængelse
 Byretten udtalte bl.a.: Der er ikke grundlag for at anse reaktionsfristerne i SFL § 27, stk. 2, for overskredet. Det bemærkes hertil, at skatteansættelsen, der fremgår af SKATs afgørelse af 28. oktober 2011, blev udsat efter anmodning fra As advokat den 21. september 2011, hvilket også fremgår af SKATs svar af samme dag, hvor der udtrykkeligt henvises til SFL § 27, stk. 2. Se SKM2017.505.VLR.
 Fristen overskredet vedrørende hovedaktionær uanset selskabet havde haft mulighed for at udtale sig
 Reaktionsfristen var ikke overholdt. Sagen drejede sig om en forhøjelse af selskab og hovedaktionær. Retten fandt, at reaktionsfristen for hovedaktionærens ansættelse tidligst løb fra 15. marts 2012, hvor SKAT modtog en redegørelse. Forslag blev sendt 22. februar 2013, hvor fristen var udløbet. Retten mente, at det var uden betydning, at selskabet havde haft mulighed for at komme med indsigelser vedrørende selskabets forslag (grundlaget for ansættelserne var det samme). Se SKM2016.425.ØLR.
 Reaktionsfrist - afkast ejendomsprojekt
 Retten udtalte, at da de sagsøgende selskaber ved at undlade at selvangive de omhandlede afkast har udvist mindst grov uagtsomhed jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, har SKAT været berettiget til i medfør af SFL § 27, stk. 2, at afsende forslag til afgørelser den 5. februar 2013 og endelige afgørelser den 15. marts 2013, hvorved de sagsøgende selskabers indkomst for 2008 er ændret. Reaktionsfristen var overholdt. Se SKM2016.402.BR.
 xKonsekvensændringer
 SKAT havde i første omgang henført forhøjelsen af sagsøgerens indkomst til indkomståret 2008, selvom det rigtige indkomstår var 2007. Forhøjelsen for 2008 var varslet den 1. marts 2010.
 6 måneder-fristen i SFL § 27, stk. 2, for forhøjelsen af 2007 skulle regnes fra SKATs afgørelse af 15. november 2011, hvori SKAT flyttede forhøjelsen fra 2008 til 2007. Fristen var derfor overholdt. Se SKM2019.195.BR.x
 Konsekvensændringer ægtefæller
 En hustru fik ved Landsskatteretten medhold i, at kun 1⁄2 af indeståendet på en bankkonto var ejet af hende. Manden skulle derfor ekstraordinært forhøjes med 1⁄2 af renteindtægterne. Da forhøjelsen blev varslet inden udløbet af 6 måneder regnet fra Landsskatterettens afgørelse vedrørende hustruen, var varslingen sket rettidigt efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 2. Det havde ikke betydning for SKATs kundskabstidspunkt, at Skatteankenævnet tidligere havde modtaget oplysninger om ejerforholdet til bankkontoen, idet der ikke var identitet mellem SKAT og Skatteankenævnet. Se SKM2011.735.BR.
 Er der tale om en ægtefællekonsekvensændring, fremgår det af SKM2011.675.ØLR, at reaktionsfristen i relation til konsekvensændringen hos ægtefælle 2, tidligst regnes fra det tidspunkt, hvor den forudgående ændring hos ægtefælle blev varslet. Efter SKATs opfattelse må dommen forstås således, at en konkret vurdering er afgørende for, hvornår reaktionsfrisen begynder at løbe vedrørende konsekvensændringen for ægtefælle 2. Fristen vil dog senest begynde at løbe på det tidspunkt, hvor ansættelsesændringen for ægtefælle 1 er gennemført.
 Hvis Skatteforvaltningen har varslet rettidigt inden udløbet af reaktionsfristen og stadig inden udløbet af reaktionsfristen finder anledning til at korrigere det først udsendte forslag, skal der gøres opmærksom på følgende:
 Hvis forslag nr. 2 i sin helhed skal erstatte og dermed annullere forslag nr. 1, skal dette udtrykkeligt formuleres i forslag nr. 2 med henblik på at sikre, at ansættelsesfristen, først løber fra tidspunktet for forslag nr. 2. Hvis derimod forslag nr. 2 er udtryk for en fortsættelse/korrektion af forslag nr. 1, som således ikke annulleres, vil ansættelsesfristen løbe fra tidspunktet for forslag nr. 1.
 Eksempel: (1. forslag ikke erstattet af 2. forslag)
 Efter udsendelse af forslag inden reaktionsfristen om ændring af ansættelsen blev der efterfølgende udsendt et forslag nr. 2 med henblik på en beløbsmæssig korrektion inden for rammerne af forslag nr. 1. Da det ikke i forslag nr. 2 udtrykkeligt var fastsat, at det samtidig annullerede forslag nr. 1, blev forslag nr. 2 anset for en sådan følge af forslag nr. 1, at ansættelsesfristen skulle regnes fra forslag nr. 1. Forhøjelsen var derfor forældet. Se SKM2013.675.LSR.
 A.A.8.2.2.1.5. - ansættelsesfristen
 Højesteret udtalte, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Varslingsfristen løber altså først fra det tidspunkt, hvor SKAT kan sende en agterskrivelse, dvs. det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at skatteansættelsen er urigtig, og at dette skyldes mindst grov uagtsomhed fra skatteyderens side.
 Money Transfer-projekt. Tidligere instans 2017.478.VLR.
 Højesteret fastslog, at byrettens forhøjelse af skatteansættelsen for 2005 måtte anses for en direkte følge af nedsættelsen af ansættelsen for 2006 og dermed omfattet af § 27, stk. 1, nr. 2. Højesteret afviste i den forbindelse, at der i ordlyden af bestemmelsen eller i dennes motiver var holdepunkter for at forstå bestemmelsen således, at forhøjelsen af en ansættelse for et indkomstår ikke kan ske ved den samme afgørelse som den nedsættelse for et andet indkomstår, som forhøjelsen er en direkte følge af. Højesteret fastslog endvidere, at fristen i § 27, stk. 2, var overholdt, idet den begyndte at løbe fra byrettens dom. Landsrettens dom blev derfor stadfæstet.
 Tidligere SKM2017.230.ØLR
 Reaktionsfrist skulle tidligst regnes fra ransagningstidspunktet. Reaktionsfristen var overholdt.
 Begrundelsen fremgår af SKM2008.627.ØLR.
 Højesteret tog ikke stilling til reaktionsfristen.
 Kundskabstidspunkt først indtrådt efter ca. 2 måneders bearbejdelse af modtaget materiale.
 xLandsretten fandt, at det først var efter ransagningen den 25. oktober 2011 og afhøringen samme dag af anpartshaveren samt den efterfølgende modtagelse af billeder fra politiet, der bl.a. viste brugen af flere af de omhandlede aktiver, at der for SKAT forelå tilstrækkelige oplysninger til, at der var grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. De foreliggende oplysninger om SKATs viden og ageren forud for ransagningstidspunktet gav ikke grundlag for at fastslå, at der på noget tidligere tidspunkt forelå tilstrækkelige oplysninger hertil. Varslingsfristen på 6 måneder i SFL § 27, stk. 2, var derfor overholdt i relation til den varsling om ændret skatteansættelse for indkomstårene 2003 til 2007, som blev sendt til anpartshaveren ved brev af 3. april 2012.x
 xTidligere instans SKM2018.187.BR.x
 Af bevisførelsen fremgår, at SKAT rettede henvendelse til borgeren og anmodede om materiale i februar 2011. Henvendelsen blev ikke besvaret. SKAT indhentede herefter hos borgerens bank hans kontoudtog, som man modtog den 19. august 2011. Af kontoudtogene fremgik, at provenuet fra salg af lejligheden blev anvendt dels til indfrielse af realkreditlånene, dels til overførsel 2 måneder senere af overskuddet i handelen til en konto tilhørende IJ. På grundlag heraf udsendte SKAT forslag af 12. september 2011. Først ved et møde den 30. november 2011, som IJ deltog i på borgerens vegne, kom SKAT i besiddelse af formidlingsaftalen. Derefter udsendte SKAT den 26. januar 2012 et forslag med korrigeret beregning. Den 23. marts 2012 udsendte SKAT afgørelse med skatteansættelse på grundlag af dels den korrigerede beregning i det seneste forslag, dels yderligere information, der førte til yderligere nedslag i beregningen af den skattefrie fortjeneste.
 Under disse omstændigheder kan fristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt., ikke skulle regnes fra et tidspunkt før den 19. august 2011. SKATs forslag af 12. september 2011 og af 26. januar 2012 er således begge sendt inden udløbet af fristen i denne bestemmelse. Landsretten finder i den forbindelse, at SKAT med de nye oplysninger, der fremkom den 30. november 2011, havde fornødent grundlag for at udsende et nyt forslag. Dermed var 3 måneders-fristen fra varslingen af 26. januar 2012 i SFL § 27, stk. 2, 2. pkt., ikke udløbet ved afsendelsen af afgørelsen den 23. marts 2012.
 Der er ikke grundlag for at anse reaktionsfristerne i SFL § 27, stk. 2, for overskredet. Det bemærkes hertil, at skatteansættelsen, der fremgår af SKATs afgørelse af 28. oktober 2011, blev udsat efter anmodning fra As advokat den 21. september 2011, hvilket også fremgår af SKATs svar af samme dag, hvor der udtrykkeligt henvises til SFL § 27, stk. 2.
 Før SKM2016.570.BR
 Sagen drejede sig om fordeling af rentefradrag mellem tidligere ægtefæller.
 Landsretten lægger til grund, at SKAT først ved den tidligere ægtefælles klage af 21. oktober 2011 blev bekendt med bodelingsoverenskomsten af 11. juli 2008. Endvidere finder landsretten, at bodelingsoverenskomsten indebærer en ændring af det privatretlige grundlag for skatteansættelserne, som giver skattemyndighederne adgang til ekstraordinærgenoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 1. Genoptagelsen blev varslet ved SKATs brev af 9. januar 2012 og dermed inden for fristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt. SKAT traf herefter afgørelse inden for fristen i SFL § 27, stk. 2, 2. pkt. Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27 var dermed opfyldt.
 Money Transfer sag. Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT modtog kontoudskrifter fra banken, da SKAT først på dette tidspunkt kunne foretage en korrekt ansættelse.
 Før SKM2016.252.BR og SKM2016.266.BR
 Før SKM2015.802.BR
 Den 10. februar 2003 forhøjede SKAT en skatteansættelse for indkomståret 2000 med en aktieavance på ca. 2,5 mio. kr. I den forbindelse udsendte SKAT en ny årsopgørelse af samme dato. Borgeren klagede herefter den materielle forhøjelse til Skatteankenævnet. Inden klagen havde borgeren søgt om omgørelse. SKAT afslog anmodningen om omgørelse, dette afslag indbragte borgeren for Landsskatteretten.
 Ved afgørelse af 9. februar 2007 gav Landsskatteretten tilladelse til omgørelse, og borgeren bad om at få foretaget en ændret skatteansættelse, dette skete ved udsendelse af en ny årsopgørelse. Borgeren tilbagekaldte sin klage til Skatteankenævnet vedrørende den materielle forhøjelse.
 Landsskatterettens afgørelse i omgørelsessagen blev indbragt for domstolene af Skatteministeriet, og Højesteret gav ved dom af 9. november 2011 afslag på omgørelse.
 SKAT sendte herefter den 13. januar 2012 (endnu) en ny årsopgørelse til borgeren, denne årsopgørelse var i overensstemmelse med den årsopgørelse, som SKAT havde foretaget den 10. februar 2003. Retssagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt SKAT ved udsendelse af årsopgørelsen af 13. januar 2012 havde overholdt fristreglerne i SFL § 27, herunder om SKAT var forpligtet til at sende et forslag før udsendelsen af årsopgørelsen af 13. januar 2012.
 Retten bemærkede, at årsopgørelsen af 13. januar 2012 alene indeholdt en korrektion som følge af, at Højesteret havde givet afslag på omgørelsen, og at der ikke forelå noget nyt i forhold til ansættelsen fra 2003, der kunne give anledning til høring på ny. Retten fandt derfor ikke, at der forelå en ændring, der krævede overholdelse af SFL § 27, stk. 2.
 Før SKM2016.360.BR
 Forhøjelse vedrørende yderligere løn. Kundskabstidspunktet var tidligst tidspunktet hvor kurator udleverede lønregnskabet til SKAT.
 Sagen drejede sig om en forhøjelse af selskab og hovedaktionær. Retten fandt, at reaktionsfristen for hovedaktionærens ansættelse tidligst løb fra 15. marts 2012, hvor SKAT modtog en redegørelse. Forslag blev sendt 22. februar 2013, hvor fristen var udløbet. Retten mente, at det var uden betydning, at selskabet havde haft mulighed for at komme med indsigelser vedrørende selskabets forslag (grundlaget for ansættelserne var det samme).
 Retten lagde til grund, at SKAT ikke oprindeligt fik oplyst de korrekte omstændigheder vedrørende en overdragelse. I slutningen af februar fik SKAT oplysning om, at en undersøgelse foretaget af SØK ville resultere i et skattekrav, men at man afventede en ransagning. Retten fandt, at reaktionsfristen løb fra 2. juli, hvor man fra SØK modtog udkast til rapport, da SKAT først på dette tidspunkt til de faktuelle oplysninger i sagen.
 Reaktionsfristen begyndt ved politiafhøring, hvor borgeren redegjorde for sine bemærkninger til bevismaterialet.
 Uanset pauser i SKATs sagsbehandling begyndte reaktionsfristen først at løbe fra modtagelsen af de sidste tilstrækkelige oplysninger.
 Reaktionsfristen var overholdt. SKAT sendte forslag vedrørende skat og moms 1. februar 2010 for 2005 og 2006. Retten fandt, at SKAT først efter 1. august 2009 fik kendskab til oplysninger, så det kunne konstateres, at ansættelserne var ufuldstændige. Det første møde mellem borgeren og SKAT fandt sted 4. december 2009, og i perioden 4. - 9. december 2009 fandt SKAT ud af borgeren rolle i selskabet. Ved mødet 4. december 2009 fik SKAT kendskab til en del kontoudskrifter vedrørende selskabet
 Retten fandt, at reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT var kommet i besiddelse af det fornødne grundlag for at varsle en korrekt afgiftsansættelse. Retten fandt, at SKAT tidligst ved virksomhedens udeblivelse fra det aftalte kontrolbesøg fik tilstrækkelig grund til at betvivle rigtigheden af virksomhedes momsregistreringer og dermed tilstrækkeligt grundlag for at varsle en ændring af afgiftsansættelsen. Varslingen var derfor rettidig, jf. SFL § 32, stk. 2 .
 Reaktionsfristen i SFL § 32, stk. 2 skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT havde indhentet yderligere kontoudtog og afholdt møde med borgeren og fået bekræftet at visse poster på kontoudtogene på borgeren mors konti vedrørte borgeren.
 I forbindelse med forkert periodisering af beskatning af gældseftergivelse løb reaktionsfristen for konsekvensforhøjelsen først fra det tidspunkt, hvor borgeren havde fået medhold i forkert periodisering
 Reaktionsfristen i relation til materiale erhvervet ved ransagning.
 Kundskab fra udløbet af fastsat frist for fremlæggelse af yderligere dokumentation
 Reaktionsfristen frist løb først fra det tidspunkt, hvor der efter gentagne opfordringer blev fremsendt relevante oplysninger om midler i trust
 I relation til konsekvensændring hos ægtefælle 2 skulle reaktionsfristen regnes fra det tidspunkt, hvor ændringen hos ægtefælle 1 var varslet.
 Relevante oplysninger modtaget løbende hos SKAT, således at reaktionsfristen ikke var overskredet
 xSKM2019.195.BRx
 xSKAT havde i første omgang henført forhøjelsen af sagsøgerens indkomst til indkomståret 2008, selvom det rigtige indkomstår var 2007. Forhøjelsen for 2008 var varslet den 1. marts 2010.
 6 måneder-fristen i SFL § 27, stk. 2, for forhøjelsen af 2007 skulle regnes fra SKATs afgørelse af 15. november 2011, hvori SKAT flyttede forhøjelsen fra 2008 til 2007. Fristen var derfor overholdt.x
 xSKM2019.61.BRx
 xRetten lagde til grund, at modtagelsen af oplysninger fra Projekt Money Transfer ikke gav SKAT kundskab om, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Dette grundlag forelå først efter sagsøgerens besvarelse af de spørgsmål, som oplysningerne fra Projekt Money Transfer gav SKAT anledning til at stille. Varslingsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt., var derfor ikke overskredet, da SKAT sendte sin agterskrivelse.x
 xProjekt Money Transfer.
 Anket.x
 Anpartshaveren gjorde gældende, at SKATs afgørelser ikke var i overensstemmelse med fristreglerne. Retten fandt, ansættelserne var varslet rettidigt, idet der dels var tale om kontrollerede transaktioner, dels forelå grov uagtsomhed fra anpartshaverens side. Retten henviste i den forbindelse til, at aktiverne alle var af større værdi og ikke sås at have en egentlig erhvervsmæssig sammenhæng med driften i selskabet, men snarere var erhvervet med henblik på privat anvendelse. Retten henviste videre til, at det var ved en ransagning, skattemyndighederne kom i besiddelse af fotografier, der viste, at aktiverne var blevet benyttet privat, og at det først var fra dette tidspunkt, at skattemyndighederne var kommet til kundskab med materiale, der viste, at de aktiver, der var registreret i selskabet, blev anvendt privat.
 Manglende selvangivelse af fri bolig.
 Retten finder, at SKATs 6 måneders frist for ekstraordinær skatteansættelse i medfør af SSL § 35, stk. 2, tidligst kunne begynde at løbe, da politirapporten af 19. november 2003 om at WM ikke ønskede at lade sig afhøre af australsk politi til brug for de danske myndigheders sagsbehandling forelå. Efter SKATs udarbejdelse af revisionsrapport i sagen, blev forslag til borgeren sendt den 13. maj 2004. Da ændret skatteansættelse for indkomstårene 1998, 1999 og 2000 således blev varslet over for borgeren inden for 6 måneders fristen, er SKATs afgørelse ikke ugyldig.
 En 6-månedersfrist efter rettens opfattelse ikke ville kunne regnes fra noget tidligere tidspunkt end den 6. februar 2012, hvor SKAT modtog en nærmere redegørelse med tilhørende bilag fra borgeren, således at fristen i givet fald må anses overholdt.
 Se også SKM2017.623.ØLR
 Reaktionsfristen løb fra det tidspunkt, hvor SKAT efter udløbet af fristen for sin sidste materialeindkaldelse og efter telefonmøde med G6 i marts 2012 havde de fornødne oplysninger til at varsle en efter de da foreliggende oplysninger korrekt skatteansættelse af borgren i de indkomstår, som SKAT undersøgte. Varslingen blev foretaget i juni 2012, og reaktionsfristen blev således overholdt.
 Sagsøger har ikke selv på et tidligere tidspunkt oplyst om sine udenlandske konti. Betingelserne for en ekstraordinær skatteansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5 har herefter været opfyldt.
 Fristen i SFL § 26 har på denne baggrund været overholdt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
 SKM2017.365.BR
 Sagen angik, om SKATs forhøjelse af indkomsten for 2006 var foretaget rettidigt.
 SKAT havde ved afgørelse af 28. marts 2007 forhøjet indkomsten for 2004. SKAT havde derudover 28. marts 2007 forhøjet indkomsten for 2005.
 Borgeren klagede SKATs afgørelse vedrørende 2004 til Skatteankenævnet og SKATs afgørelse vedrørende 2005 til Landsskatteretten.
 Landsskatteretten gav 17. november 2009 borgeren medhold i, at han først i indkomståret 2006 havde erhvervet ret til de beløb, der blev hævet i 2005.
 Skatteankenævnet fandt 20. december 2012 at de hævede beløb i 2004 skulle beskattes i indkomståret 2006, og at forhøjelsen for indkomståret 2004 som konsekvens heraf skulle ændres til 0 kr.
 28. februar 2013 forhøjede SKAT indkomsten for 2006 som følge af Skatteankenævnets afgørelse af 20. december 2012 vedrørende hævningerne i 2004 og Landsskatterettens afgørelse af 17. november 2009 vedrørende hævningerne i 2005.
 Borgeren klagede SKATs afgørelse af 28. februar 2013 til Landsskatteretten, der 15. januar 2016 stadfæstede forhøjelsen af indkomsten for 2006 som følge af hævningerne i 2004, men nedsatte indkomsten i 2006 som følge af hævningerne i 2005, idet denne ansættelse var forældet, da der var forløbet mere end 6 måneder, jf. SFL § 27, stk. 2, fra Landsskatterettens kendelse af 17. november 2009 til forslaget 22. januar 2013.
 Borgeren indbragte Landsskatterettens afgørelse af 15. januar 2016 (vedrørende hævningerne i 2004) for domstolene.
 Retten fandt bl.a. navnlig henset til, at spørgsmålet om periodiseringen af 2004-hævningerne i realiteten var afgjort allerede ved Landsskatterettens 17. november 2009 (vedrørende hævninger foretaget i 2005), og da skatteankenævnets henlæggelse i 2007/2008 af klagesagen vedrørende indkomståret 2004 var baseret på fejlagtige oplysninger fra SKAT at SKAT ikke kunne anses for at have iagttaget reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt.
 Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT kom i besiddelse af de korrekte oplysninger til beregning af skatten, hvilket i dette tilfælde var oplysning om lejens størrelse og fradragsberettigede udgifter. SKAT havde forsøgt at indhente oplysninger om fradragsberettigede udgifter fra borgeren, men modtog ingen oplysninger, hvorefter forslaget blev sendt, hvilket var inden for fristen i SFL § 27, stk. 2.
 Retten fandt, at SKAT først ved selskabets fremsendelse af supplerende materiale den 11. juli 2011 havde det fornødne grundlag for bedømmelsen af størrelsen af momstilsvaret for perioden, hvorfor fristen i SFL § 32, stk. 2 var overholdt.
 Sagen drejede sig om beskatning af indsættelser på bankkonti vedrørende en hovedaktionær og direktør.
 Byretten udtalte bl.a.: Der er ikke grundlag for at anse reaktionsfristerne i SFL § 27, stk. 2, for overskredet. Det bemærkes hertil, at skatteansættelsen, der fremgår af SKATs afgørelse af 28. oktober 2011, blev udsat efter anmodning fra borgerens advokat den 21. september 2011, hvilket også fremgår af SKATs svar af samme dag, hvor der udtrykkeligt henvises til SFL § 27, stk. 2.
 Forhøjelse vedrørende afkast af ejendomsprojekt.
 Retten udtalte, at da de sagsøgende selskaber ved at undlade at selvangive de omhandlede afkast har udvist mindst grov uagtsomhed jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, har SKAT været berettiget til i medfør af SFL § 27, stk. 2, at afsende forslag til afgørelser den 5. februar 2013 og endelige afgørelser den 15. marts 2013, hvorved de sagsøgende selskabers indkomst for 2008 er ændret.
 Reaktionsfristen var overholdt.
 Reaktionsfristen løb først fra afslutningen af politiets efterforskning, herunder afhøringer af borger og ægtefælle.
 Reaktionsfristen først fra det tidspunkt, hvor virksomheden gav SKAT oplysninger om, at indbetalinger på konti vedrørte momspligtig virksomhed. SKAT havde flere gange bedt om oplysninger.
 Byretten fandt, at reaktionsfristen løb fra det tidspunkt, hvor borgeren, under et møde hos SKAT, oplyste, at han ikke kunne fremskaffe de oplysninger SKAT havde bedt om.
 Reaktionsfristen skulle regnes fra udgangen af den frist, der blev fastsat for indsendelse af manglende nødvendigt faktum.
 SKM2014.120.BR
 Reaktionsfristen løb tidligst fra tidspunktet, hvor den borgeren havde frist til at fremsende relevant dokumentation, uanset at SKAT tidligere som led i Moneytransfer projektet havde modtaget rådata.
 Reaktionsfristen løb først fra det tidspunkt, hvor SKAT vedrørende ikke selvangivet bonus havde tilstrækkelige oplysninger til at varsle korrekt ansættelse, uanset at oplysningen om bonus indgik i SKATs tidligere modtagne ubearbejdede data.
 SKAT henvendte sig til borgeren om sagen 31. januar 2009, afholdt møde 18. februar 2009, sendte forslag 25. maj 2009 og traf afgørelse 4. august 2009. Reaktionsfristen og ansættelsesfristen var dermed overholdt.
 Byretten fandt, at kundskabstidspunktet først var på det tidspunkt, hvor direktøren besvarede SKATs henvendelse.
 Reaktionsfristen overskredet ved tilsidesættelse af skattearrangement
 Byretten fandt, at reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor borgeren oplyste SKAT om, at han havde modtaget gaver.
 Reaktionsfristen løb først fra den borgeren egen fremlæggelse af oplysninger, da kontroloplysninger fra udlandet alene vedrørte efterfølgende indkomstår
 Reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor Landsskatteretten havde truffet afgørelse om ejerskabet til ægtefællernes bankkonto. I relation til kundskab ej identitet mellem SKAT og Skatteankenævn.
 Reaktionsfristen skulle først regnes fra ransagning, hvor der fremkom supplerende oplysninger.
 Reaktionsfristen skulle ikke regnes fra straffedom om forkert periodisering, men først fra et efterfølgende tidspunkt, hvor der forelå tilstrækkelige oplysninger om korrekt beskatningstidspunkt.
 xSKM2019.69.LSRx
 xI forbindelse med indsendelse af en åbningsstatus i et dødsbo kunne SKAT konstatere, at en række aktietab var selvangivet med urette af afdøde, og at der forelå grundlag for fristgennembrud efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. To af Landsskatterettens medlemmer, herunder retsformanden, fandt ikke, at SKAT havde overholdt den lille fristregel i SFL § 27, stk. 2, idet SKAT siden modtagelsen af åbningsstatus havde været i besiddelse af alle tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, at der var grundlag for fristgennembrud jf. SKM2018.481.HR og SKM2018.520.HR. De korrekte oplysninger om værdipapirbeholdningerne var årligt indberettet af banken. Der fremkom ikke efter indsendelsen af åbningsstatus nye oplysninger. Retsmedlemmerne fandt ikke, at det forhold, at SKAT først på et senere tidspunkt valgte at beskæftige sig med sagen og påbegynde sagsbehandling, udskyder fristen efter stk. 2. To retsmedlemmer fandt, at den lille fristregel var iagttaget. Da retsformandens stemme ved stemmelighed er afgørende, ansås fristen i stk. 2 ikke for iagttaget.x
 SKAT ansås berettiget til at genoptage en sag om beskatning af aktiegevinster og -tab for årene 2011-2014, idet skatteyder ikke havde selvangivet gevinst og tab på værdipapirer de pågældende år, og idet klagerens skatteforhold ikke kunne anses omfattet af den korte ligningsfrist, og da klageren måtte anses at have handlet groft uagtsomt. Gevinster og tab blev opgjort på grundlag af SKATs værdipapirsystem.
 Fristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor selskabet anmeldte økonomidirektørs momsunddragelse til SKAT
 1. forslag inden for reaktionsfristen var afgørende for ansættelsesfristen, der dermed ikke var overholdt, uanset at der var udsendt forslag nr. 2
 Reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT modtog kontoudtog fra banken.
 SKAT bad 14. juli 2011 borgeren om at komme med en redegørelse vedrørende beløbet på, der var blevet indsat på borgerens konto. Borgeren reagerede ikke på henvendelsen, hvorfor der blev sendt en rykker til 9. september 2011. Da SKAT ikke fik det ønskede materiale sendte SKAT forslag 4. oktober 2011.
 Det var Landsskatterettens opfattelse, at fristen efter SFL § 27, stk. 2, skal regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT kom i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger om forholdene til at foretage en vurdering af, om der var grundlag for at foretage en ændret skatteansættelse. Der skal henvises til SKM2012.168.ØLR.
 Det var herefter Landsskatterettens opfattelse, at det er ved udgangen af den frist, der blev givet ved brev af 9. september 2011, at fristen efter SFL § 27, stk. 2, skal regnes, idet det først var på dette tidspunkt, at SKAT havde grundlag for at udsende et forslag.
 Retten anså herefter forslaget af 4. oktober 2011 for at være sket inden for fristen i SFL § 27, stk. 2.
 Reaktionsfristen i SFL § 32, stk. 2 skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT fra en kommune fik oplysning om, at selskabet drev uregistreret virksomhed, da SKAT på dette tidspunkt havde de fornødne oplysninger for at kunne fastslå, at selskabet var afgiftspligtigt. Da SKAT først havde sendt forslag mere end 6 måneder efter dette tidspunkt, var fristen i SFL § 32, stk. 2 ikke overholdt.
 Landsskatteretten fandt, at SKAT først havde tilstrækkelige oplysninger til at kunne lave en ansættelse på et korrekt grundlag på det tidspunkt, hvor SKAT modtog rapporten fra politiet vedrørende en ransagning.
 Reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT modtog borgers svar på SKATs henvendelse, hvor SKAT fik kundskab om, at borgeren havde benyttet kreditkortet.
 Borgeren havde ikke selvangivet lønindkomst eller lignende fra de i sagen omhandlede udenlandske selskaber, hvor klageren var direktør. SKAT sendte derfor anmeldelse til politiet om skattesvig af særlig grov karakter. Den 6. oktober 2008 fik SKAT adgang til det materiale, som politiet havde beslaglagt ved ransagning hos borgeren den 3. september 2008, og den 16. marts 2009 blev borgeren afhørt af politiet. Retten fandt, at SKAT først efter den 16. marts 2009 var kommet til kundskab om, hvordan borgeren er forbundet med de udenlandske selskaber. Da SKAT har sendt forslag 3. april 2008, ligger forslaget inden for en frist på 6 måneder fra kundskabstidspunktet, og den påklagede afgørelse er derfor ikke ugyldig.


type: other

text:
razpored aktualnih obravnav | nepravdne
 - - vsa - -Okrajno sodišče na JesenicahOkrajno sodišče na PtujuOkrajno sodišče na VrhnikiOkrajno sodišče v AjdovščiniOkrajno sodišče v BrežicahOkrajno sodišče v CeljuOkrajno sodišče v ČrnomljuOkrajno sodišče v DomžalahOkrajno sodišče v Gornji Radgoni Okrajno sodišče v IdrijiOkrajno sodišče v KamnikuOkrajno sodišče v KočevjuOkrajno sodišče v KopruOkrajno sodišče v KranjuOkrajno sodišče v KrškemOkrajno sodišče v LenartuOkrajno sodišče v LendaviOkrajno sodišče v Litiji Okrajno sodišče v LjubljaniOkrajno sodišče v MariboruOkrajno sodišče v Murski SobotiOkrajno sodišče v Novem mestuOkrajno sodišče v Novi GoriciOkrajno sodišče v OrmožuOkrajno sodišče v PiranuOkrajno sodišče v PostojniOkrajno sodišče v RadovljiciOkrajno sodišče v ŠentjurjuOkrajno sodišče v SevniciOkrajno sodišče v SežaniOkrajno sodišče v Slovenj GradcuOkrajno sodišče v Slovenski BistriciOkrajno sodišče v Slovenskih KonjicahOkrajno sodišče v Šmarju pri JelšahOkrajno sodišče v TolminuOkrajno sodišče v TrbovljahOkrajno sodišče v TrebnjemOkrajno sodišče v VelenjuOkrajno sodišče v Žalcu - - vsi - -pravdnenepravdnekazenskedražbe
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 11:15:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 290/2019 po dne 16. 11. 2019 umrli MARIJI ŠVAJGER iz Zgornjega Obreža 11b, Artiče
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 11:00:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 289/2019 po dne 12. 11. 2019 umrli JOŽEFI OGORELC iz Brežic, Trdinova ulica 6
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 10:45:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 288/2019 po dne 17. 11. 2019 umrlem STANISLAVU NOVAKU iz Šentlenarta 78, Brežice
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 10:30:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 287/2019 po dne 12. 11. 2019 umrli MARIJI NOVAK iz Artič 29, Artiče
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 10:15:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 286/2019 po dne 22. 11.2019 umrli CVETKI MLADKOVIČ iz Boršta 14a, Cerklje ob Krki
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 10:00:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 285/2019 po dne 30. 7. 2014 umrlem BOŽU JAKOVINA, Mihovila Krušlina 20, Ključ Brdovečki, R. Hrvaška
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 09:45:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 284/2019 po dne 28. 10. 2019 umrlem EDVARDU DIMCU iz Sel pri Dobovi 80, Dobova
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 09:30:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 283/2019 po dne 18. 11. 2019 urmli ANICI BOŽI BUTKOVEC iz Boršta 6, Cerklje ob Krki
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 09:15:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 282/2019 po dne 28. 6. 1993 umrli MAJDI SEFČEK iz Samobora, Kolodvorsko naselje 2, R. Hrvaška
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 09:00:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 280/2019 po dne 28. 10. 2019 umrlem STANISLAVU POTOKARJU iz Cerine 7, Brežice
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 08:45:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 278/2019 po dne 27. 10. 2019 umrlem: DUŠAN ERHOVNIC iz Cerkelj ob Krki 32a, Cerklje ob Krki
 Okrajno sodišče v Brežicah 28.01.2020 ob 08:30:00 nepravdne Mitja Voglar soba 7 tega sodišča D 277/2019 po dne 5. 12. 1996 umrlem: JANEZ ŽMAVC iz Stare vasi-Bizeljsko 24, Bizeljsko


text:
Linee guida per la stesura del referto semestrale sui controlli interni - Bilancio e contabilità
 Linee guida per la stesura del referto semestrale sui controlli interni
 Come è noto il decreto legislativo n° 174 del 10 ottobre 2012, ha rafforzato il sistema dei controlli interni ed esterni delle autonomie locali (regioni, province e comuni), a seguito anche degli scandali che si sono succeduti nell’ultimo periodo sull’utilizzo delle risorse finanziarie pubbliche.
 In particolare le disposizioni normative contenute nell’articolo 3 del presente decreto da un lato rafforzano i controlli interni con:
 – l’introduzione nel testo unico degli enti locali degli articoli 147-bis (Controllo di regolarità amministrativa e contabile), 147-ter (Controllo strategico),147-quater (Controlli sulle società partecipate non quotate), 147-quinquies (Controllo sugli equilibri finanziari);
 – la modifica degli articoli 49 (Pareri dei responsabili dei servizi), 147 (Tipologia dei controlli interni), 239 (Funzioni dell’organo di revisione).
 Dall’altro lato si rafforzano i controlli esterni con la modifica dell’art. 148 (Controlli esterni) e l’introduzione dell’art. 148-bis (Rafforzamento del controllo della Corte dei conti sullagestionefinanziaria degli enti locali).
 L’articolo 148 del citato testo unico degli enti locali attribuisce alle Sezioni regionali della Corte dei Conti di verificare, periodicamente, con cadenza semestrale, la legittimità e la regolarità della gestione e il funzionamento dei controlli interni.
 A tale scopo, il sindaco, per i comuni con popolazione superiore ai quindicimila abitanti, o il presidente della provincia, trasmette semestralmente un referto sulla regolarità della gestione e sull’efficacia e sull’adeguatezza del sistema dei controlli interni adottato, sulla base delle linee guida da deliberare dalla Sezione “delle Autonomie” della Corte dei Conti entro trenta giorni dalla data di entrata in vigore del decreto legge 174.
 La Sezione “delle Autonomie” della Corte dei Conti, presieduta dal Presidente della Corte Luigi Giampaolino, con la deliberazione n° 4 dell’11 febbraio 2013, ha elaborato le sopraccitate “linee guida”.
 Allegata alla medesima deliberazione n° 4/2013 vi è lo schema di relazione che deve essere presentato alle Sezioni regionali della Corte dei Conti.
 Sulla base delle indicazioni contenute nelle linee guida, le Sezioni regionali di controllo, in relazione alle peculiarità degli enti controllati, possono stabilire adattamenti allo schema di relazione.
 Il referto relativo al primo semestre del 2013 deve essere presentato entro il 30 settembre del corrente anno.
 Esso è strutturato nella forma del questionario e costituisce lo schema minimo di referto il quale, così come i questionari sul bilancio di previsione e sul rendiconto della gestione predisposti dall’organo di revisione, possono essere integrati con ulteriori informazioni a maggiore illustrazione dei profili presi in esame.
 Lo schema di referto si articola in due parti distinte, ognuna delle quali riepiloga i tratti caratteristici di particolari profili gestionali.
 Nella prima sezione, costituita da 49 domande principali e diverse subordinate, si affrontano le problematiche legate al rispetto dei parametri della regolarità amministrativa e contabile.
 Le domande poste, sono finalizzate ad identificare la presenza di potenziali carenze gestionali che possano snaturare i profili di una sana e corretta gestione finanziaria.
 Al suo interno è possibile individuare due parti:
 1. la prima dedicata all’attività di programmazione;
 2. la seconda alla gestione con l’esame delle entrate e delle spese, del corretto equilibrio finanziario ed alle azioni adottate dall’ente in materia di trasparenza.
 Programmazione il referto deve contenere schematicamente le informazioni relative alle caratteristiche generali della popolazione, del territorio e dell’economia insediata, l’indicazione dei dati di carattere generale relativi alle risorse umane, strumentali e tecnologiche utilizzate per la gestione dei servizi e i sistemi informativi impiegati. Tutte informazioni che possono essere tratte dalla relazione previsionale e programmatica (RPP) allegata al bilancio di previsione. Tali informazioni debbono essere inserite integralmente nel referto del primo trimestre mentre nel secondo è sufficiente un eventuale aggiornamento.
 In questa parte del questionario le domande specifiche attengono:
 – alle relazioni di inizio e fine mandato, rese obbligatorie degli articoli 4 e 4 bis del decreto legislativo 149/2011, che debbono essere presentate dal sindaco o dal presidente di provincia;
 – agli strumenti di pianificazione e di programmazione in essere presso l’ente;
 – alla coerenza del piano esecutivo di gestione (PEG), nel suo nuovo assetto, con il bilancio di previsione e con la RPP;
 – alla presenza o meno nella RPP dell’indicazione degli obiettivi gestionali delle società partecipate e dell’adeguamento della dotazione organica dell’ente a seguito di nuove acquisizioni in società od organismi gestionali;
 – ai servizi pubblici locali per i quali si chiede se l’affidamento del servizio è stato effettuato sulla base di una relazione, che dia conto delle ragioni e della sussistenza dei requisiti previsti dall’ordinamento europeo per la forma di affidamento prescelta e che definisce i contenuti specifici degli obblighi di servizio pubblico e servizio universale, indicando le compensazioni economiche se previste;
 – alla verifica dei modelli di gestione dei servizi pubblici locali, al grado di copertura dei costi e il suo adeguamento ai vincoli legislativi;
 – alla coerenza del piano triennale delle opere pubbliche con il bilancio e con il piano dei pagamenti, anche al fine del rispetto del patto di stabilità e di sviluppo interno.
 Entrate.Le domande cui si deve dare esauriente risposta riguardano:
 – l’analisi dello stato delle entrate, delle sue modalità di riscossione, della efficienza/inefficienza della riscossione e delle iniziative correttive eventualmente adottate;
 – una valutazione delle fonti di finanziamento dell’ente e la compilazione di un prospetto che verte sull’incidenza delle entrate proprie sul totale delle entrate correnti;
 – la capacità delle entrate di garantire l’equilibrio di cassa;
 – l’esistenza di entrate di carattere straordinario;
 – l’analisi delle entrate extratributarie costituite da proventi dei beni patrimoniali e le entrate di carattere straordinario;
 – l’analisi della gestione del patrimonio e degli effetti del programma delle dismissioni dell’ultimo triennio attraverso la compilazione di un’apposita tabella che riguarda la gestione di competenza e quella a residui, la previsione, l’accertamento e la riscossione.
 Spese. Sul versante delle spese si richiede una serie dettagliata di informazioni:
 – sulla realizzazione, nel semestre preso in considerazione, dei programmi contenuti nella RPP e nel PEG e se tale attività abbia influito negativamente sulla tenuta degli equilibri di bilancio;
 – sull’adozione delle misure di razionalizzazione e riorganizzazione amministrativa per la riduzione delle spese di funzionamento in coerenza con il livello di spesa per acquisti di beni e servizi e per voci di costo, stabilito dal commissario straordinario nominato dal Presidente del Consiglio dei Ministri; (art. 9, comma 1, del d.l. 95/2012, convertito dalla legge 135/2012);
 – se sono state effettuate nel corso del semestre, dismissioni o alienazioni con procedure a evidenza pubblica, nei confronti delle società controllate direttamente o indirettamente che nel corso dell’anno 2011 abbiano conseguito, nei confronti dell’ente, una percentuale del fatturato da prestazione di servizi superiore a novanta;
 – sul ricorso a centrali di committenza e la percentuale di acquisti sul totale degli acquisti di beni e servizi;
 – sull’elencazione delle esternalizzazioni dei servizi avvenuti nel semestre di riferimento, le sue modalità e le erogazioni annuali a carico dell’ente. In caso di mancata esternalizzazione se si è proceduto a una valutazione della convenienza economica della gestione diretta;
 – per le società in house, attraverso la compilazione di un’apposita tabella, se sono state rispettate le disposizioni pubblicistiche nell’acquisto di beni e servizi e nel reclutamento del personale;
 – se è stata adottata la delibera di ricognizione delle società avente ad oggetto la produzione di beni e servizi non strettamente necessaria per il raggiungimento dei propri fini istituzionali;
 – se è stata adottata la delibera di ricognizione delle società che svolgono servizi pubblici locali di rilevanza economica, che dà conto delle ragioni e della sussistenza dei requisiti previsti dall’ordinamento europeo per la forma di affidamento prescelta e che definisce i contenuti specifici degli obblighi di servizio pubblico e servizio universale;
 – sul rispetto o meno del codice dei contratti pubblici nelle procedure di aggiudicazione degli appalti con l’indicazione del numero e la tipologia degli appalti. Nel caso di procedure negoziate i casi in cui deve avvenire necessariamente l’affidamento diretto o quando una situazione di estrema urgenza impedisca la realizzazione della procedura dell’appalto, sui casi di estensione contrattuale;
 – su una indicazione dettagliata dei costi degli interventi previsti dal piano delle opere pubbliche e realizzati nel semestre;
 – sulle modalità organizzative per garantire il tempestivo pagamento delle posizioni debitorie per somministrazioni, forniture o appalti;
 – sulle modalità di gestione del contenzioso con l’indicazione dei giudizi promossi e di quelli conclusi nel semestre e laloro incidenza sul bilancio dell’ente;
 – sui processi di riorganizzazione della struttura organica, il personale in eccedenza, la rideterminazione della dotazione organica, le assunzioni flessibili, ed in generale la gestione del personale ivi compreso quello delle società partecipate, in osservanza delle indicazioni fornite dalla Sezione delle autonomie con la delibera n. 14/AUT/2011/QMIG.
 Trasparenza. In tema di trasparenza si richiede una serie di informazioni relative a:
 – adozione del regolamento sulla pubblicità dello stato patrimoniale dei titolari di cariche pubbliche elettive e di governo;
 – rispetto delle norme in materia di affidamento degli incarichi di collaborazione e consulenza e di incompatibilità dei dipendenti pubblici;
 – rispetto delle disposizioni di cui all’articolo all’art. 18 del decreto legge 83/2012 che prevede che la concessione di sovvenzioni, contributi, sussidi ed ausili finanziari alle imprese e l’attribuzione dei corrispettivi e dei compensi a persone, professionisti, imprese ed enti privati e comunque di vantaggi economici di qualunque genere di cui all’articolo 12 della legge 7 agosto 1990, n. 241 ad enti pubblici e privati, siano soggetti alla pubblicità sulla rete internet;
 – rispetto della disposizione che impone la pubblicità nel proprio sito internet delle retribuzioni annuali, dei curricula vitae, degli indirizzi di posta elettronica e dei numeri telefonici ad uso professionale dei dirigenti e dei segretari comunali e provinciali nonché di rendere pubblici, con lo stesso mezzo, i tassi di assenza e di maggiore presenza del personale distinti per uffici di livello dirigenziale. Obbligo, per la singola amministrazione o società che conferisca nel medesimo anno, allo stesso soggetto, incarichi che superino il limite massimo, di assegnare l’incarico medesimo secondo i princìpi del merito e della trasparenza, dando adeguatamente conto, nella motivazione dell’atto di conferimento, dei requisiti di professionalità e di esperienza del soggetto in relazione alla tipologia di prestazione richiesta e alla misura del compenso attribuito; il rispettato delle disposizioni in materia di pubblicità, nell’albo e nel sito informatico dell’ente, dei dati relativi agli incarichi degli amministratori delle societa ed organismi partecipati, ai sensi dell’art. 1, comma 735, della legge n. 296/2006;
 – rispetto dell’obbligo di comunicazione al Dipartimento della Funzione Pubblica, entro il 30 aprile di ciascun anno, l’elenco dei consorzi di cui fanno parte e delle società a totale o parziale partecipazione, indicando la ragione sociale, la misura della partecipazione, la durata dell’impegno, l’onere complessivo a qualsiasi titolo gravante per l’anno sul bilancio dell’amministrazione, il numero dei rappresentanti dell’amministrazione negli organi di governo, il trattamento economico complessivo a ciascuno di essi spettante.
 Nella seconda sezione, con valenza prevalentemente ricognitiva e composta da 54 domande, si prendono in considerazione gli aspetti relativi all’adeguatezza ed efficacia del sistema dei controlli interni.
 Essa si articola nelle seguenti parti:
 a. ricognizione del sistema dei controlli interni;
 b. controllo strategico;
 c. controllo di gestione;
 d. altre forme di controllo con riferimento agli organismi partecipati, agli equilibri finanziari, al controllo di regolarità amministrativa e contabile.
 Ricognizione del sistema dei controlli interni.Le informazioni da inserire nel referto del primo semestrale, con eventuale aggiornamento per il secondo semestre, riguardano:
 – il sistema di contabilità adottato con riferimento ai principali regolamenti esistenti all’interno dell’ente;
 – il regolamento che disciplina il sistema dei controlli interni, predisposto ai sensi dell’art. 147 comma 4 del decreto legislativo 267/2000, e la sua attuazione attraverso la creazione del sistema dei controlli interni;
 – l’eventuale adozione di un sistema di contabilità analitica;
 – l’introduzione di un sistema di misurazione e di valutazione delle performance previsto dal decreto Brunetta (decreto legislativo 150/2009) e gli organi politici e amministrativi coinvolti nella sua realizzazione.
 Controllo strategico. Il controllo strategico è inteso come un sistema di controllo finalizzato a verificare lo stato di attuazione dei programmi secondo le linee approvate dal Consiglio. Per la realizzazione di tale sistema di controllo l’ente locale adotta metodologie finalizzate alla rilevazione dei risultati conseguiti rispetto agli obiettivi predefiniti, degli aspetti economico-finanziari connessi ai risultati ottenuti, dei tempi di realizzazione rispetto alle previsioni, delle procedure operative attuate confrontate con i progetti elaborati, della qualità dei servizi erogati e del grado di soddisfazione della domanda espressa, degli aspetti socio-economici.
 Si richiede una serie di informazioni:
 – sulla istituzione di tale forma di controllo e sulla struttura responsabile;
 – sulla valutazione dello stato di attuazione dei programmi, sulla sua periodicità e sulle metodologie dei sistemi di monitoraggio dei risultati, nonché sull’analisi degli eventuali scostamenti;
 – sull’esistenza di un sistema di controllo preventivo e successivo teso a verificare la conformità tra gli obiettivi dell’amministrazione e le scelte operate dai dirigenti, nonché tra gestione e l’allocazione delle risorse umane, materiali e finanziarie.
 Controllo di gestione.Il controllo di gestione è la procedura diretta a verificare lo stato di attuazione degli obiettivi programmati e, attraverso l’analisi delle risorse acquisite e della comparazione tra i costi e la quantità e qualità dei servizi offerti, la funzionalità dell’organizzazione dell’ente, l’efficacia, l’efficienza ed il livello di economicità dell’azione amministrativa, al fine di ottimizzare, anche mediante tempestivi interventi di correzione, il rapporto tra costi e risultati.
 L’organo preposto al controllo di gestione deve essere in grado di fornire, all’organo politico, elementi e valutazioni idonee a modularne i compiti d’indirizzo.
 Le domande cui dare una risposta sono le seguenti:
 – da quanti anni è attivo il controllo di gestione.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 16.1.2010
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 11/35
 Överklagande ingett den 11 november 2009 av Eckehard Rosenbaum av den dom som personaldomstolen meddelade den 10 september 2009 i mål F-9/08, Rosenbaum mot kommissionen
 (Mål T-452/09 P)
 2010/C 11/65
 Rättegångsspråk: tyska
 Parter
 Klagande: Eckehard Rosenbaum (Bonn, Tyskland) (ombud: advokaten H.-J. Rüber)
 Övriga parter i målet: Europeiska gemenskapernas kommission och Europeiska unionens råd
 Klagandens yrkanden
 Klaganden yrkar att tribunalen ska
 —
 upphäva den dom som personaldomstolen meddelade den 10 september 2009 i målet Rosenbaum mot kommissionen,
 —
 ogiltigförklara kommissionens beslut om klagandens lönegradsplacering av den 13 februari 2007,
 —
 förplikta kommissionen att fastställa klagandens lönegrad på ett ickediskriminerande sätt som motsvarar hans yrkeserfarenhet och att vidta alla andra nödvändiga åtgärder,
 —
 förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
 Grunder och huvudargument
 Överklagandet är riktat mot den dom som personaldomstolen meddelade den 10 september 2009 i mål F-9/08, Rosenbaum mot kommissionen, varigenom personaldomstolen ogillade klagandens talan.
 Till stöd för sitt överklagande gör klaganden för det första gällande att personaldomstolen inte gjorde en fullständig prövning av den första grunden. Vidare gör klaganden gällande att personaldomstolen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att underkänna de övriga tre grunderna, trots att dessa, i motsats till vad personaldomstolen fann, borde ha medfört ogiltigförklaring av de angripna åtgärderna. Slutligen anser klaganden att den omständigheten att det inte ordnats något uttagningsprov på högre nivå är relevant för frågan huruvida det angripna beslutet är lagenligt och att personaldomstolen rättsstridigt avvisade bevisning i detta avseende.


text:
EMENTA: PENAL E PROCESSUAL PENAL. AGRAVO EM EXECUÇÃO PENAL. RECURSO ESPECIAL EM AGRAVO REGIMENTAL PROVIDO. DETRAÇÃO PENAL. ARTIGO 387, §2o, DO CÓDIGO DE PROCESSO PENAL. DETRAÇÃO E REAVALIAÇÃO DO REGIME INICIAL DE CUMPRIMENTO DA PENA. ARTIGOS 33, §2o E §3o, C/C O ARTIGO 59, AMBOS DO CÓDIGO PENAL. EXISTÊNCIA DE CIRCUNSTÂNCIAS JUDICIAIS DESFAVORÁVEIS AUTORIZA O REGIME MAIS GRAVOSO. PRECEDENTES DO STJ. SUBSTITUIÇÃO DE PENA PRIVATIVA DE LIBERDADE POR PENA RESTRITIVA DE DIREITOS. IMPOSSIBILIDADE. DESPROVIMENTO. 1 - De acordo com a decisão do RESP 1.720.630, o § 2o do artigo 387 do CPP, com redação dada pela Lei n.o 12.736/12, não guarda relação com o instituto da progressão de regime, próprio da execução penal, tendo em vista que o legislador cuidou de abranger o referido dispositivo no Título XII, "Da Sentença". Diante de tal fato e em razão do próprio teor do dispositivo, que se refere a regime inicial de cumprimento de pena, incumbe ao juízo sentenciante a verificação da possibilidade de se estabelecer regime inicial mais brando, tendo em vista a aplicação da detração no caso concreto. 2 - Em que pese o quantum da pena ser inferior a 4 anos, a existência de circunstâncias judiciais desfavoráveis, nos termos do artigo 33, §§ 2o e 3o, c/c o artigo 59, ambos do Código Penal, autoriza o regime mais gravoso. Precedente do Superior Tribunal de Justiça. 3 - Não preenchido os requisitos para a substituição da pena privativa de liberdade por restritiva de direito (artigo 44, III, do Código Penal). Igualmente não atendidos os requisitos para concessão do indulto no caso dos autos. 4 - Desprovimento do agravo em execução penal. (TRF4 5034702-25.2016.4.04.7000, OITAVA TURMA, Relator VICTOR LUIZ DOS SANTOS LAUS, juntado aos autos em 09/03/2019)
 AGRAVO DE EXECUÇÃO PENAL No 5034702-25.2016.4.04.7000/PR
 AGRAVANTE: ROBERTO BERTHOLDO (AGRAVANTE)
 ADVOGADO: ANDREI ZENKNER SCHMIDT
 Cuida-se de agravo em execução penal interposto contra a decisão do evento 40 dos autos da Execução Penal Provisória 501724662.2016.4.04.7000, que indeferiu o pedido de indulto e de substituição da pena privativa de liberdade por restritivas de direitos, além de manter decisão anterior (evento 10 daqueles autos) na qual considerou inaplicável o cômputo do tempo de prisão cautelar havido em outros processos.
 O Agravo em Execução Penal 5034702-25.2016.404.7000/PR versou sobre dois pontos da decisão vergastada: (a) indeferimento do pedido de indulto; e (b) não concessão da detração do período de prisão preventiva ocorrida em outros processos. O agravo, contudo, foi recebido tão somente em relação à primeira tese.
 Quanto à segunda tese, o Juízo da 12o Vara Federal de Curitiba deixou de receber o agravo, assim consignando: “...no que toca à segunda tese (item III da petição), deixo de recebê-lo, considerando que a decisão recorrida apenas reapreciou o pedido reiterado pelo executado, originalmente afastado pelo decisum do evento 10, da qual a defesa foi intimada em 30/05/2016 (eventos 12 e 14) e não interpôs recurso, estando preclusa, portanto, a questão.” (evento 3 dos autos instrumentais).
 Contra essa decisão, a defesa interpôs Carta Testemunhável, a qual encontra-se pendente de recurso para os tribunais superiores.
 Foram oferecidas contrarrazões (evento 6, idem) e mantida a decisão recorrida por seus próprios fundamentos (evento 8, idem).
 O agravo em execução penal foi julgado por este Colegiado, na data de 29-3-2017, em decisão assim ementada (evento 19 destes autos):
 "PENAL E PROCESSUAL PENAL. AGRAVO EM EXECUÇÃO PENAL. DETRAÇÃO PENAL. ALTERAÇÃO DO REGIME INICIAL DE CUMPRIMENTO DA PENA PELA DETRAÇÃO. IMPROVIMENTO DO RECURSO. 1. Na linha da orientação fixada pela Quarta Seção deste Regional, o '... tempo de prisão processual deve ser considerado quando da análise da possibilidade de progressão para o regime menos gravoso, e não no momento em que fixado o regime inicial de cumprimento da pena privativa de liberdade' (EINUL 0004492-27.2003.404.7002, Rela. Juíza Federal Salise Monteiro Sanchotene, julgado em 20-02-2014). 2. Agravo em execução penal improvido."
 Foram opostos embargos de declaração, que restaram desprovidos (evento 29, idem). Na sequência, foram interpostos recurso especial, admitido, e extraordinário, inadmitido, mas remetido ao STF porque agravada a decisão (eventos 35, 36, 43 e 44, idem). Esclareço, quanto ao Recurso Extraordinário, que foi negado seguimento ao recurso, acórdão transitado em julgado em 21-9-2018 (evento 70, CERTTRAN5, da Execução Penal Provisória 501724662.2016.4.04.7000).
 Sobreveio ofício do Superior Tribunal de Justiça, o qual noticiou o julgamento do RESP 1.720.630 (DJE 21-6-2018), onde decidiu-se (evento 66, destes autos, grifos nossos):
 “Ante o exposto, conheço, em parte, do recurso especial e, nesta parte, dou-lhe provimento para determinar ao Tribunal de origem que analise a aplicação do instituto da detração penal, com estrita observância às regras do art. 387, §2o, do CPP.”
 Ainda, o Ministro Néfi Cordeiro, Relator do REsp 1.720.630/PR, determinou a suspensão da audiência admonitória designada nos autos da Execução Penal Provisória 5017246-62.2016.404.7000, até que este Tribunal proceda o exame da detração da pena. Diante disso, foi determinado o sobrestamento daquela execução (decisão do evento 118 da Execução Penal Provisória 5017246-62.2016.4.04.7000).
 O Ministério Público Federal, em seu parecer, opinou pelo desprovimento do agravo em execução penal (evento 75 destes autos).
 Documento eletrônico assinado por VICTOR LUIZ DOS SANTOS LAUS, Desembargador Federal Relator, na forma do artigo 1o, inciso III, da Lei 11.419, de 19 de dezembro de 2006 e Resolução TRF 4a Região no 17, de 26 de março de 2010. A conferência da autenticidade do documento está disponível no endereço eletrônico http://www.trf4.jus.br/trf4/processos/verifica.php, mediante o preenchimento do código verificador 40000848994v9 e do código CRC b322e14e.
 Data e Hora: 1/3/2019, às 17:3:23
 5034702-25.2016.4.04.7000
 40000848994 .V9
 Conferência de autenticidade emitida em 28/04/2019 14:29:53.
 Cumpre esclarecer que nos autos da Ação Penal 2007.70.00.034324-9 o agravante foi condenado às penas de 5 (cinco) anos e 3 (três) meses de reclusão, pela prática dos delitos dos artigos 332 e 357 do Código Penal, em concurso formal. O regime para início do cumprimento da pena estipulado foi o semiaberto. Posteriormente, por força de decisão proferida no âmbito do RESP 1.491.973/PR, a pena privativa de liberdade foi redimensionada para 4 (quatro) anos e 8 (oito) meses de reclusão, permanecendo a determinação do mesmo regime. A pena não foi substituída, porquanto não foram preenchidos os requisitos objetivos e subjetivos para tanto.
 Veja-se que a condenação tem por base a prática dos delitos no período entre junho 2003 e dezembro de 2003. Da condenação pela prática do crime de tráfico de influência e exploração de prestígio (artigos 332, caput, e parágrafo único e artigo 357, parágrafo único, ambos do Código Penal) resultou pena-base com duas vetoriais negativas, consistentes em culpabilidade e circunstâncias do crime, sendo afastada a negativação da personalidade.
 Como mencionado alhures, o agravo manejado pela defesa tinha duas teses: (a) indeferimento do pedido de indulto; e (b) não concessão da detração do período de prisão preventiva ocorrida em outros processos.
 O primeiro pleito foi indeferido no julgamento anterior deste Regional. Quanto ao segundo pedido, que não havia sido recebido, é preciso haver reforma por força da decisão contida no RESP 1.720.630, a qual reconheceu como devida a detração na sentença condenatória, com possibilidade de reflexos na fixação do regime.
 Nessas condições, passa-se à análise da detração nos termos da interpretação dada ao artigo 387, §2o, do Código de Processo Penal, pelo Superior Tribunal de Justiça. Isto é, que o tempo de prisão preventiva pode ser computado para fins de determinação do regime inicial de pena privativa de liberdade e não apenas para justificar eventual progressão de regime.
 Com efeito, levando-se em conta o entendimento da Corte Superior, deve ser detraído o tempo em que o agravado esteve preso provisoriamente da sentença resultante, 4 (quatro) anos e 8 (oito) meses de reclusão, e para que seja analisado, com base nesse redimensionamento, o regime a ser fixado.
 Relembro que a defesa insiste no cômputo de tempo que o agravante esteve preso preventivamente em razão de processos distintos (prisão preventiva emanada dos autos 2005.70.00.029547-4).
 Nesse aspecto, sem razão o agravante, pois, consoante adequadamente fundamentado na decisão agravada (evento 40 da Execução Penal Provisória 501724662.2016.4.04.7000):
 “...estes documentos não têm o condão de alterar o já decidido no evento 10, cujos fundamentos centrais se mantêm hígidos, principalmente o fato - não refutado pela defesa e expresso naquela decisão - do aproveitamento do mesmo período em outra execução (autos no 2006.70.00.030606-3). Como já assentado, examinando a ata de audiência juntada pela parte (evento 3), observa-se que o juízo da execução reconheceu, a partir de informações constantes naqueles autos, "que o executado permanece provisoriamente em prisão domiciliar desde a data de 04.11.2005 (fls. 03 e 49/52), pelo período de 1 ano, 2 meses e 20 dias, concedendo-lhe a detração de referido período nos termos do art. 42 do CP, restando a cumprir 01 ano, 05 meses e 10 dias da pena imposta". (Destaquei). Com efeito, o que se reconheceu foi o tempo de prisão domiciliar e correspondente a 1 ano, 2 meses e 20 dias e não de 1 ano, 5 meses e 10 dias - este correspondente ao período remanescente de pena a cumprir. Assim, uma vez que o apenado já teve reconhecido o período em questão em outra execução, mostra-se evidente que pretende fazer eternizar o período já detraído no processo próprio.”
 Em situação análoga, assim se manifestou o Superior Tribunal de Justiça (grifos nossos):
 “EXECUÇÃO PENAL. HABEAS CORPUS. DETRAÇÃO. INCIDÊNCIA. IMPOSSIBILIDADE. MESMO PERÍODO DE PRISÃO CAUTELAR JÁ UTILIZADO COMO DETRAÇÃO DA PENA DE UMA EXECUÇÃO SER UTILIZADO PARA APLICAR A DETRAÇÃO EM OUTRA EXECUÇÃO EM CURSO. IMPOSIBILIDADE. BIS IN IDEM FLAGRANTE ILEGALIDADE. ORDEM DENEGADA. 1. É admitida a detração em relação a fato diverso daquele que deu azo à prisão processual; contudo, somente em relação a delitos anteriores à segregação provisória, sob risco de se criar uma espécie de crédito contra a Justiça Criminal. Precedentes. 2. No caso dos autos, apesar de a segregação cautelar ter ocorrido em período posterior ao fato em que requer a sua consideração, o tempo pelo qual o paciente permaneceu preso preventivamente foi utilizado para extinguir a punibilidade em relação ao crime previsto no art. 28, da Lei n.o 11.343/06, de modo que esse mesmo período não pode ser utilizado para a detração de outra execução em curso, sob pena de bis in idem. 3. Habeas corpus denegado." (STJ, HC 422310, Relatora Min. Maria Thereza de Assis Moura, 6a Turma, julgado em 19-4-2018).
 Portanto, diante da decisão do RESP 1.720.630 deve ser processada a detração do tempo cumprido em prisão preventiva entre 23-12-2005 e 29-11-2006, ou seja, devem ser detraídos 11 (onze) meses e 7 (sete) dias da pena de 4 (quatro) anos e 8 (oito) meses de reclusão, pena resultante após a decisão do RESP 1.491.973, como dito. Subsiste assim, a cumprir, a pena de 3 (três) anos, 7 (sete) meses e 23 (vinte e três) dias de reclusão.
 No que tange ao regime inicial de cumprimento de pena, ainda que se reconheça o apenamento inferior a 4 anos de reclusão, a existência de duas circunstâncias judiciais negativas na composição da pena-base autoriza a fixação de regime mais rigoroso.
 Nesse sentido, o entendimento do Superior Tribunal de Justiça, “Mostra-se fundamentada a fixação de um regime prisional mais gravoso, diante da existência de circunstâncias judiciais desfavoráveis, nos termos do art. 33, §§ 2o e 3o, c.c. o art. 59, ambos do Código Penal.”(HC 232202 SP, 6a Turma, Relatora Ministra Maria Thereza de Assis Moura, DJe 6-3-2013).
 Com efeito, em que pese o quantum do montante de pena privativa de liberdade aplicado (inferior a quatro anos), a culpabilidade do condenado foi considerada acentuada, dadas as condições pessoais e profissionais do réu, que, sendo advogado, tinha consciência plena da ilicitude de sua conduta e inteira possibilidade de agir de forma diversa. Também, as circunstâncias dos delitos envolvendo, na suposta influência, membros da CPI do BANESTADO, caso de grande notoriedade e significativo impacto no Sistema Financeiro Nacional. Já no suposto prestígio, seriam envolvidos desembargadores federais e ministros do Superior Tribunal de Justiça para obtenção de decisões favoráveis em habeas corpus.
 Igualmente, merece destaque o envolvimento do condenado em outros crimes (por exemplo, as Ações Penais 2005.70.00.029547-4 e 2005.70.00.029546-2) que demonstram que a imposição de regime menos gravoso do que semiaberto não seria suficiente para reprimenda do delito (artigo 33, §3o, do Código Penal).
 No presente caso, embora tecnicamente não reincidente, constata-se a existência de circunstâncias judiciais desfavoráveis, o que indica a determinação de regime inicial semiaberto. Ademais, não seria suficiente a aplicação do regime aberto para o fim de promover a prevenção específica, diante da contumácia do réu no cometimento de crimes da mesma natureza.
 Portanto, é de ser mantido o regime semiaberto para cumprimento inicial da pena. A propósito, a despeito do tempo da condenação e da formação dos autos da execução penal provisória, sequer foi possível ainda a audiência admonitória (evento 118, daqueles autos).
 Do mesmo modo, improcede o pedido da defesa de concessão do beneficio da substituição da pena privativa de liberdade por penas restritivas de direito, pois, não há impropriedade na não concessão do benefício já que houve valoração negativa das vetoriais “culpabilidade e circunstâncias” do artigo 59 do Código Penal, não satisfazendo as condicionantes do inciso III do artigo 44 do Código Penal.
 Portanto, mantida a fixação de regime inicial semiaberto, incabível o beneficio do indulto, conforme também já longamente explanado na decisão agravada e no julgamento anterior deste Colegiado, razão pela qual deve ser mantida a decisão no ponto.
 Ante o exposto, voto no sentido de negar provimento ao agravo em execução penal.
 Documento eletrônico assinado por VICTOR LUIZ DOS SANTOS LAUS, Desembargador Federal Relator, na forma do artigo 1o, inciso III, da Lei 11.419, de 19 de dezembro de 2006 e Resolução TRF 4a Região no 17, de 26 de março de 2010. A conferência da autenticidade do documento está disponível no endereço eletrônico http://www.trf4.jus.br/trf4/processos/verifica.php, mediante o preenchimento do código verificador 40000848995v21 e do código CRC 39ecee4f.
 40000848995 .V21
 PENAL E PROCESSUAL PENAL. AGRAVO EM EXECUÇÃO PENAL. RECURSO ESPECIAL EM AGRAVO REGIMENTAL PROVIDO. DETRAÇÃO PENAL. ARTIGO 387, §2o, DO CÓDIGO DE PROCESSO PENAL. DETRAÇÃO E REAVALIAÇÃO DO REGIME INICIAL DE CUMPRIMENTO DA PENA. ARTIGOS 33, §2o E §3o, C/C O ARTIGO 59, AMBOS DO CÓDIGO PENAL. EXISTÊNCIA DE CIRCUNSTÂNCIAS JUDICIAIS DESFAVORÁVEIS AUTORIZA O REGIME MAIS GRAVOSO. PRECEDENTES DO STJ. SUBSTITUIÇÃO DE PENA PRIVATIVA DE LIBERDADE POR PENA RESTRITIVA DE DIREITOS. IMPOSSIBILIDADE. DESPROVIMENTO.
 1 – De acordo com a decisão do RESP 1.720.630, o § 2o do artigo 387 do CPP, com redação dada pela Lei n.o 12.736/12, não guarda relação com o instituto da progressão de regime, próprio da execução penal, tendo em vista que o legislador cuidou de abranger o referido dispositivo no Título XII, “Da Sentença”. Diante de tal fato e em razão do próprio teor do dispositivo, que se refere a regime inicial de cumprimento de pena, incumbe ao juízo sentenciante a verificação da possibilidade de se estabelecer regime inicial mais brando, tendo em vista a aplicação da detração no caso concreto.
 2 - Em que pese o quantum da pena ser inferior a 4 anos, a existência de circunstâncias judiciais desfavoráveis, nos termos do artigo 33, §§ 2o e 3o, c/c o artigo 59, ambos do Código Penal, autoriza o regime mais gravoso. Precedente do Superior Tribunal de Justiça.
 3 - Não preenchido os requisitos para a substituição da pena privativa de liberdade por restritiva de direito (artigo 44, III, do Código Penal). Igualmente não atendidos os requisitos para concessão do indulto no caso dos autos.
 4 - Desprovimento do agravo em execução penal.
 Vistos e relatados estes autos em que são partes as acima indicadas, a Egrégia 8a Turma do Tribunal Regional Federal da 4a Região decidiu, por unanimidade, negar provimento ao agravo em execução penal, nos termos do relatório, votos e notas de julgamento que ficam fazendo parte integrante do presente julgado.
 Documento eletrônico assinado por VICTOR LUIZ DOS SANTOS LAUS, Desembargador Federal Relator, na forma do artigo 1o, inciso III, da Lei 11.419, de 19 de dezembro de 2006 e Resolução TRF 4a Região no 17, de 26 de março de 2010. A conferência da autenticidade do documento está disponível no endereço eletrônico http://www.trf4.jus.br/trf4/processos/verifica.php, mediante o preenchimento do código verificador 40000848996v5 e do código CRC cd7fdbde.
 40000848996 .V5
 Certifico que este processo foi incluído na Pauta do dia 27/02/2019, na sequência 1, disponibilizada no DE de 11/02/2019.
 A 8a TURMA, DECIDIU, POR UNANIMIDADE, NEGAR PROVIMENTO AO AGRAVO EM EXECUÇÃO PENAL.


text:
IV/01934/2016
 . IV/01934/2016
 Első irat érkezett: 11/28/2016
 Az ügy tárgya: A Kúria Pfv.I.21.678/2015/6. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (kártalanítás)
 Az indítványozó - az Abtv. 27. § alapján - a Kúria Pfv.I.21.678/2015/6. számú ítélete és a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.632.167/2015 számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
 Az indítványozó - perbeli felperes - tulajdonában álló épületben található, nem lakás céljára szolgáló helyiséget a perbeli alperes az épület létesítése óta trafóházként használta. Az indítványozó levélben felszólította az alperest kártalanítás megfizetésére. Az alperes a jogalapot nem vitatta, azonban az összeget eltúlzottnak találta. Az indítványozó az alperest kártalanítás megfizetésére kérte kötelezni. Az elsőfokú bíróság az alperest a kártalanítás megfizetésére kötelezte. A másodfokú bíróság az ítéletet megváltoztatta és az indítványozó keresetét elutasította. A Kúria a jogerős ítéletet részben hatályon kívül helyezte, és a megállapított fizetési kötelezettségre vonatkozó rendelkezést helybenhagyta.
 Az indítványozó álláspontja szerint a támadott döntések sértik a tulajdonhoz való jogot..
 Kúria Pfv.I.21.678/2015/6. számú ítélete
 Fővárosi Törvényszék 43.Pf.632.167/2015 számú ítélete
 IV_1934_2_2016_indkieg_anonimizált.pdf IV_1934_0_2016_indítvány_anonimizált.pdf
 A határozat száma: 3180/2017. (VII. 14.) AB végzés
 A határozat kelte: Budapest, 07/04/2017
 3180_2017 AB végzés.pdf
 Az Alkotmánybíróság a Kúria Pfv.I.21.678/2015/6. számú ítélete, és a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.632.167/2015. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítása, és megsemmisítése iránti alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
 [1] 1. Az indítványozó a csatolt meghatalmazással igazolt jogi képviselője útján az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján alkotmányjogi panaszt terjesztett elő a Kúria Pfv.I.21.678/2015/6. számú ítélete, valamint a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.632.167/2015. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítása és megsemmisítése iránt.
 [2] Az alkotmányjogi panasz alapjául az indítványozó előadta, hogy a tulajdonát képező épülettömbben található nem lakás céljára szolgáló helyiséget az alperes (és jogelődjei) 1984 óta transzformátor és kapcsoló berendezések üzemeltetése céljából használja. Az indítványozó (felperes) felszólította az alperest a használatért járó ellentételezés/kártalanítás megfizetésére. Az egyezségi kísérlet eredménytelenségére tekintettel az indítványozó keresettel élt kártalanítás megfizetésére kötelezés iránt. Az első fokon eljáró bíróság fizetési kötelezettséget állapított meg az alperes terhére, azonban a felperes fellebbezést nyújtott be az első fokú ítélet megváltoztatását kérve, a megítélt összegek szakértő által megállapított összegben való meghatározása, valamint a perköltségnek a valós összeg szerinti megállapítása iránt. A másodfokon eljáró bíróság az elsőfokú ítéletet megváltoztatta és a keresetet elutasította azzal, hogy a felperes nem tudta igazolni a tárgyi helyiségek tulajdonjogát. Az indítványozó által előterjesztett felülvizsgálati kérelem nyomán a Kúria a másodfokú ítéletet részben hatályon kívül helyezte, és az első fokú ítéletnek az alperest terhelő, fizetési kötelezettséget megállapító rendelkezését – jogalap nélküli birtoklás jogcímén – helyben hagyta. Ezt meghaladóan a jogerős ítéletnek a keresetet elutasító rendelkezését hatályában fenntartotta, arra hivatkozással, hogy a kártalanításra irányuló kereseti kérelem megalapozatlan, mivel sem az ágazati törvény (a villamos energiáról szóló 2007. évi LXXXVI. törvény), sem a Ptk. nem rendelkezett arról, hogy használati jog alapításának hiányában, önmagában a tényleges használatért is kártalanítás jár.
 [3] Az indítványozó ezt követően terjesztette elő alkotmányjogi panaszát, mivel álláspontja szerint a bíróságok az ügy érdemére kiható módon tévesen értelmezték a vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket. Erre tekintettel kérte az Alkotmánybíróságot, hogy állapítsa meg a sérelmezett ítéletek alaptörvény-ellenességét, és semmisítse meg azokat, mivel álláspontja szerint azok az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésével ellentétesek.
 [4] Az indítványozó tájékoztatása szerint a jogorvoslati lehetőségeit kimerítette, további jogorvoslati lehetőség nem állt rendelkezésére, az ügyben született jogerős döntéssel szemben perújítás nincs folyamatban.
 [5] Az Alkotmánybíróság főtitkára hiánypótlásra hívta fel az indítványozót. Az indítványozó a megjelölt hiányosságokat pótolta és beadványát kiegészítve megerősítette, hogy a bíróságok tévesen értelmezték a vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket, és ezzel az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésével ellentétes döntéseket hoztak.
 [6] 2. Az Alkotmánybíróság megvizsgálta az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényi feltételeit.
 [7] Az Abtv. 27. §-a értelmében az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontja alapján alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti, és az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az indítványozó az alapul szolgáló ügy felperese, jogorvoslati lehetőségét kimerítette.
 [8] Az indítványozó szövetkezet, tehát nem magánszemély, azonban az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése értelmében a törvény alapján létrehozott jogalanyok számára is biztosítottak azok az alapvető jogok, amelyek természetüknél fogva nemcsak az emberre vonatkoznak. Az indítványozó az alapügyben a kártalanítás megállapítása iránt előterjesztett keresete révén felperes volt, majd a felülvizsgálati kérelem előterjesztője, tehát az egyedi ügyben érintettsége fennáll {lásd: 3094/2016. (V. 12.) AB végzés, Indokolás [9]}.
 [9] Az Abtv. 30. § (1) bekezdése értelmében az alkotmányjogi panasz benyújtására a sérelmezett döntés kézbesítésétől számított hatvan napon belül van lehetőség. A Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.I.21.678/2015/6. számú ítéletét 2016. szeptember 20. napján kézbesítették, az alkotmányjogi panaszt 2016. november 3-án – határidőben – terjesztették elő.
 [10] Az Abtv. 52. § (1) bekezdése értelmében az indítványnak határozott kérelmet kell tartalmaznia. Az indítványozó megjelölte az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés b) pontját, valamint a (3) bekezdés b) pontját, és az Abtv. 27. §-át, amelyek alapján kérte az alkotmánybírósági eljárás lefolytatását. Megjelölte a sérelmezett bírósági ítéleteket, amelyek tekintetében kérte az alaptörvény-ellenesség megállapítását és azok megsemmisítését. Kérelme alátámasztásául ismertette az alapul szolgáló ügyet, és megjelölte az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdését, mellyel – álláspontja szerint – a sérelmezett ítéletek ellentétesek.
 [11] Az eredeti alkotmányjogi panasz beadványban, valamint annak kiegészítésében az eljáró bíróságok téves jogértelmezését kifogásolva az indítványozó azt kívánta elérni, hogy az Alkotmánybíróság változtassa meg a bíróságok álláspontját, azaz kártalanítás címén a kereseti kérelemben megjelölt teljes összeg megfizetésére kötelezzék az alperest. Az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdése, valamint az Abtv. 27. §-a alapján azonban az Alkotmánybíróságnak nem feladata a konkrét jogvitákban való ítélkezés, kizárólag arra van hatásköre, hogy alkotmányossági szempontból vizsgálja felül az eléje tárt bírói döntést, és kiküszöbölje az azt érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet. Az indítványozó azonban alkotmányjogi panaszában nem tárt fel olyan alaptörvény-ellenességet, mely a bírói döntések alkotmányossági szempontból történő vizsgálatát indokolná {lásd: 3315/2014. (XI. 21.) AB végzés, Indokolás [16]; 3014/2015. (I. 27.) AB végzés, Indokolás [14]; 3029/2013. (II. 12.) AB végzés, Indokolás [16]; 3027/2014. (II. 17.) AB végzés, Indokolás [20]; 3168/2013. (IX. 17.) AB végzés, Indokolás [13]; 3091/2013. (IV. 19.) AB végzés, Indokolás [12]; 3218/2015. (XI. 10.) AB végzés Indokolás [16]}.
 [12] Fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz az Abtv. 29. §-ában foglalt feltételeknek nem felel meg, így annak befogadását, figyelemmel az 56. § (2) és (3) bekezdésére, valamint az Alkotmánybíróság Ügyrendjének 30. § (2) bekezdés a) pontjára visszautasította.
 . 11/28/2016
 . 3180/2017. (VII. 14.)
 . 07/04/2017