text:
 246 Md. 83 (1967)
 227 A.2d 349
 GINGELL, T/A THE ROCKVILLE CRANE RENTAL COMPANY
 v.
 BACKUS, ET AL.
 [No. 168, September Term, 1966.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided March 21, 1967.
 *85 The cause was argued before HAMMOND, C.J., and HORNEY, MARBURY, BARNES and FINAN, JJ.
 Robert C. Heeney and William J. Rowan, III, with whom were Heeney, McAuliffe & McAuliffe on the brief, for appellant.
 Edward B. Layne, Jr., with whom were McInerney, Latham & Layne on the brief, for James K. Backus, part of appellees; Francis J. Ford on the brief for National Union Fire Insurance Co., other appellee.
 FINAN, J., delivered the opinion of the Court.
 On December 20, 1962, the plaintiff-appellee, James K. Backus, a 61-year old laborer, with a fourth-grade education, sustained severe injuries to his foot and ankle, while employed by Mr. William Seltzer on construction work in Montgomery County, Maryland. The injury occurred when a bucket of cement, which was being hoisted from the ground to one of the upper floors of the building under construction, fell from a crane hook onto some steel beams lying on the ground, the steel beams in turn striking the right ankle and foot of the plaintiff. At the time of the accident, the crane was being operated by an employee of Eugene B. Gingell, trading as Rockville Crane Rental Company, the appellant.
 The appellee was taken to Suburban Hospital where he remained until his discharge on December 30, 1962. Appellee's doctor estimated that he sustained a 25% permanent-partial disability of the right foot and ankle.
 While in the hospital, he was visited by his employer at which time he filled out "compensation papers" which he delivered *86 to the employer. The National Union Fire Insurance Company, an intervening plaintiff, which is the workmen's compensation insurance carrier for the employer, has paid on behalf of the appellee $677.60 in medical expenses, $1,385.14 in temporary total disability benefits and $1,962.26 in permanent disability benefits.
 On the morning of January 3, 1963, several days after the plaintiff had returned home from the hospital, he received a telephone call from a man who identified himself as Mr. Delaney, an insurance man, who indicated that he wanted to come to his home and discuss the accident with him. There is a conflict between the testimony of the plaintiff and Delaney, as to whether or not Delaney designated whom he was representing. Delaney testified that he stated that he was representing the Rockville Crane Rental Company. The plaintiff testified that Delaney's only identification as to his mission, was that "he had come to pay my bills, my hospital bills and insurance." At the time of Delaney's visit the plaintiff had no knowledge as to what his hospital or doctors' bills might be; how much his loss of earnings might amount to; or what the medical prognosis might be as to permanent disability, if any.
 Delaney called the hospital from the plaintiff's home and obtained the information on the hospital bill; he endeavored to estimate the doctors' bills; and took a guess at the loss of wages. The latter was computed on the premise that the cast on the plaintiff's leg was due to be removed in about six weeks, and that thereafter he should be able to return to work.
 After discussing the accident in general terms with the plaintiff, Delaney, with the plaintiff's concurrence, set up a voice recording machine and proceeded to record the question and answer dialogue between himself and the plaintiff. The recorded statement was introduced in evidence and heard by the jury.
 The plaintiff had a friend who roomed with him named Mr. Gaiters sitting in the kitchen, where, with the door ajar, he was in a position to overhear the conversation between the plaintiff and Delaney. Before the interview was over, Gaiters came into the same room and sat with the plaintiff and Delaney. Gaiters also witnessed the release. At the time of the *87 trial, Gaiters was out of the State and apparently unavailable as a witness.
 While Delaney was writing out the drafts he "handed the blank copy of the release to Mr. Backus to read." Delaney called his supervisor and received approval of the settlement. He then filled in the figures in the release and the name of the defendant and instructed the plaintiff to sign it, which the plaintiff did. Delaney left the checks with the plaintiff. "One check covered the Suburban Hospital bill, and the other was for his loss of wages, and Dr. Radice's bill; and then I think I threw in two hundred or three hundred extra."
 The release had printed on its face, in type larger than the print composing the body of the release, "CAUTION: READ BEFORE SIGNING." The plaintiff testified in response to the question: "Did you read the paper? A. I sketched over it. My eye sight is not too good, and I did not have no glasses. Q. You didn't actually read it, then, is that right? A. I looked at it and went on signing it, and he took it.
 On June 11, 1964, the plaintiff filed a declaration bringing suit against the defendant for damages for personal injuries sustained as a result of the negligent operation of the crane by defendant's employee, as a result of which the plaintiff was permanently injured.
 On July 17, 1964, the defendant filed a copy of the release, which had been obtained by Mr. Delaney, as a defense in bar of the plaintiff's suit, and requested summary judgment on behalf of the defendant which was denied. The case was tried before a jury on October 20, 1965. At the close of the case, defendant moved for a directed verdict on the basis of the legal effect of the release and the alleged contributory negligence of the plaintiff which was also denied by the court. The jury returned a verdict in favor of the appellee in the amount of ten thousand dollars ($10,000); after judgment was rendered on the verdict, the appellant took this appeal.
 The sole question before this Court is: Should the trial court have directed a verdict in favor of the defendant on the grounds that the plaintiff failed to produce legally sufficient evidence that the release was void because it was procured by fraud, duress or imposition amounting to fraud?
 *88 The Court is of the opinion that the trial court was in error in refusing to grant the defendant's motion for a directed verdict. We believe that the release dated January 3, 1963 and executed by Backus, the plaintiff (appellee), in favor of the defendant (appellant) for a consideration of $1,133.23 was a valid instrument which carried the full force and legal effect of releasing the appellant from liability.
 The result reached by this Court in this case is not a happy one. The respective bargaining abilities of the plaintiff and the insurance adjuster, representing the defendant, were disproportionate  the advantages cast by experience and expertise being in favor of the defendant. However, this dominance of knowledge and of bargaining position does not per se spell out fraud, misrepresentation, duress or non-disclosure. Cf. Merit Music Service, Inc. v. Sonneborn, 245 Md. 213, 225 A.2d 470, 475-76 (1967). Nor do the facts in this case raise these vices to a level sufficient to vitiate the legal effect of the release.
 The general principle of law applicable to the case at bar is set forth in Spitze v. B. & O.R.R. Co., 75 Md. 162, 23 A. 307 (1892). This was an action brought to recover damages for personal injuries received while the plaintiff was in the service of the defendant Railroad Company. This occurred before the advent of Workmen's Compensation Laws, at a time when the employee could successfully maintain an action against the employer upon proof of negligence. The plaintiff, after receiving a total of $94.50 in benefits, had executed releases in favor of the Railroad Company. In the trial of the personal injury case the releases were pleaded as a defense in bar of recovery. The plaintiff, endeavoring to set aside the releases, contended that he could not read English and that the releases had not been read to him. He also alleged that a supervisor had offered him another position with the Railroad at the same wage he was receiving prior to the injury. The plaintiff further contended that he made no inquiry of the person who brought the releases to him as to what the papers were, nor did he inform him that he could not read English and that he signed the papers as requested without knowledge of what they contained. The evidence showed that he had been a resident of this country for 24 years. This Court, in affirming the action of the lower *89 court in upholding the releases as a valid defense, speaking through Judge McSherry, said at pp. 170-71:
 "There is no pretense that they concealed anything from him which they were bound to communicate, or that they practised any imposition or deception upon him. There is nothing to indicate bad faith on their part, and nothing to show that they knew or suspected he did not fully understand the import and effect of the papers he signed. He gave no intimation that he was ignorant of what he was doing, and the attending circumstances, as disclosed, imposed no duty upon these agents and officers to enter into explanations with reference to a subject which, from his silence and his conduct, they were justified in assuming he thoroughly understood. It was in his power to inform himself as to the contents of the releases before he signed them. The testimony proves, not fraud on the part of the defendant, but carelessness on the part of the plaintiff; and it would lead to startling results if a person who executes, without coercion or undue persuasion, a solemn release under seal, can subsequently impeach it on the ground of his own carelessness, though at the very time of its execution, he might, had he seen fit, have advised himself fully as to the nature and legal effect of the act he was doing. He cannot, under these circumstances, be heard to complain that an imposition was practiced upon him. He cannot invoke his own heedlessness to impeach his solemn release, and then call that heedlessness some one else's fraud. If he did not know what he was signing, it was his plain duty to inquire." (Emphasis supplied.)
 The burden of proof required of the plaintiff in an action at law, attacking the validity of a release for the purpose of setting it aside, is greater than the burden of proof by a preponderance of the evidence required to prove the negligence of the defendant. This Court recognized this in the case of Dairy Corporation v. Brown, 169 Md. 257, 181 A. 468 (1935), stating at p. 262:
 *90 "`It has been more than once held that it is error to submit a question of fraud to the jury upon slight parol evidence to overturn a written instrument. The evidence of fraud must be clear, precise, and indubitable; otherwise it should be withdrawn from the jury.' Aetna Casualty & Surety Co. v. State, use of Hendricks, 162 Md. 49, 57, 158 A. 45." (Emphasis supplied.)
 Hammond v. N.Y., P. & N.R.R. Co., 128 Md. 442, 448, 97 A. 1011, 1012 (1916).
 The above standard of proof required for the impeachment of a release in a court of law approaches that degree of proof required in equity to set aside a contract for fraud. There is no logical reason why the burden of proof required to void a contract in equity should be any greater than the burden of proof required for the impeachment of a release in a court of law. Whether the release is rescinded by a court of equity for fraud or fraud is pleaded to bar its legal effect as satisfaction of the plaintiff's claim in a court of law, the result is the same. In either situation the release is vitiated and consequently cannot defeat a recovery in a subsequent or contemporaneous law action. Following the logic of this premise, we feel that Gue v. Mitchell, 240 Md. 357, 214 A.2d 319 (1965) (an equity case), is illustrative of the arduous burden of proof required of the party attacking the validity of the instrument.
 In Gue this Court, speaking through Judge Marbury, said at p. 363:
 "In many other cases this Court has asserted that this extraordinary remedy of nullifying contracts should not be granted except in unusual cases, and that a much higher degree of proof is required than in the ordinary civil case where a decision is based upon a mere preponderance of evidence. Boring v. Jungers, 222 Md. 458, 160 A.2d 780; Schmidt v. Millhauser, 212 Md. 585, 130 A.2d 572; Cox v. Tayman, 182 Md. 74, 32 A.2d 368; McShane v. Hazelhurst, 50 Md. 107."
 In the case at bar the plaintiff has not only failed to meet *91 this stringent burden of proof, but on the contrary has failed to present any legally sufficient evidence of fraud.
 The two cases relied upon by the plaintiff, Dairy Corporation v. Brown, supra, and Yellow Cab Co. v. Bradin, 172 Md. 388, 191 A. 717 (1937), are readily distinguishable from the case at bar. In Dairy Corporation, the representative of a taxicab company procured the release, which was subsequently under attack in a personal injury case, from the injured passenger at Mercy Hospital an hour and one-half to two hours after the accident had happened. The Court, in its characterization of the release, referred to it as a "midnight release" and concluded after reviewing all the facts that "there was legally sufficient evidence that she [the passenger] was hurried into signing a release without an opportunity to appreciate and understand the nature, effect, and consequences of her act, * * *." (at p. 264.)
 In the case at bar, the insurance adjuster, Delaney, did not contact the plaintiff until approximately two weeks after the accident had occurred and after he had returned from the hospital to his home. The discussion of the accident and the attendant release was held in a quiet, familiar atmosphere of the plaintiff's abode. In Dairy Corporation, the accident had occurred at 4:00 a.m. The passenger had been rendered unconscious by the accident and had been rushed to the hospital. The attending physician said: "She was rather excited, but not unduly so." The release was obtained in the early hours of the same morning for a nominal consideration.
 In Yellow Cab, the release was set aside because the insurance adjuster who obtained the release from a passenger in the Yellow Cab, failed to disclose the very important fact that he also represented a second cab company, which was a joint tort feasor, and the court construed this to be a fraudulent imposition upon the releasing party. Again, the distinction between this case and the case at bar is self-evident.
 The plaintiff would have us believe that the gravamen of the fraud perpetrated upon the appellee was not the plaintiff's failure to read the release or any alleged inadequacy of consideration, but Delaney's alleged failure to disclose the principal that he represented, which under the circumstances led the plaintiff *92 to conclude that he was dealing with a workmen's compensation insurance company rather than a public liability insurance representative.
 It should be borne in mind that there was no conflict of interest existing in the instant case as there was in Yellow Cab Co., supra, wherein the insurance adjuster was wearing two hats. Also, in the instant case there was no fiduciary or confidential relationship existing between the plaintiff and Delaney which would have required a disclosure in order to avoid any breach of trust. There is no testimony in the case, or reasonable inference to be deduced from any testimony, that an explanation as to Delaney's representation or the disclosure of his principal was ever requested. The parties were dealing at arm's length and there was no confidential relationship involved. The release stated on its face that the Rockville Crane Rental Company, 233 East Montgomery Avenue, Rockville, Maryland, was the party to be released. The plaintiff certainly knew that this was not the name of his employer, as he had been working for Mr. William Seltzer for approximately 12 years and had previously, while in the hospital, filled out workmen's compensation papers and delivered them to Mr. Seltzer's chauffeur. Some inquiry on his part should readily have brought the entire matter into focus for him.
 The fact that Delaney, the law-student-insurance adjuster, was far more knowledgeable than the fourth-grade-educated, 61-year old laborer, is self-evident and excites compassion, but at the risk of being overly repetitious, we repeat, they were dealing at arm's length with each other. See Merit Music Service, Inc. v. Sonneborn, supra.
 This is simply another case in which the untutored, but literate, litigant did not make reasonable use of his intellectual attainments, meager though they might have been, but which nonetheless were at hand and available for use, and now asks the courts to undo the harm he has brought upon himself. Spitze v. B. & O.R.R. Co., supra. Accord, Merit Music Service, Inc. v. Sonneborn, supra, pp. 221-222, 225 A.2d 474-75, and Smith v. Humphreys, 104 Md. 285, 290-91, 65 A. 57, 59 (1906).
 Judgment reversed, with costs.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 22003X0830(11)
 Celebración del Memorándum de acuerdo con Turquía sobre su participación en el programa de acción comunitario en el ámbito de la salud pública (2003-2008)
 Diario Oficial n° C 205 de 30/08/2003 p. 0008 - 0008
 Celebración del Memorándum de acuerdo con Turquía sobre su participación en el programa de acción comunitario en el ámbito de la salud pública (2003-2008)(2003/C 205/15)El 8 de enero de 2003 se firmó el Memorándum de acuerdo entre la Comisión Europea, en nombre de la Comunidad Europea, y el Gobierno de Turquía sobre la participación de éste último en el programa de acción comunitario en el ámbito de la salud pública (2003-2008).El texto íntegro en inglés del Memorándum de acuerdo se puede consultar en la siguiente página web:http://europa.eu.int/comm/ enlargement/pas/ocp/ocp_index.htm


type: other

text:
Divorţul - Polonia
 Instanța pronunță o hotărâre de divorț în care stabilește dacă unul dintre soți este responsabil de destrămarea căsătoriei și, în caz afirmativ, care dintre soți. În cazul în care ambii soți solicită acest lucru, instanța nu se pronunță cu privire la culpă.
 Divorțul nu este condiționat de o separare anterioară.
 Motivul divorțului este faptul că o căsătorie s-a destrămat în mod definitiv și iremediabil. Ambele condiții trebuie să fie îndeplinite [articolul 56 alineatul (1) din Codul privind tutela și familia).
 În termen de trei luni de la data la care hotărârea de divorț rămâne definitivă, soțul/soția divorțat(ă) care și-a schimbat numele de familie după căsătorie poate reveni la numele purtat înainte de căsătorie, prin prezentarea unei declarații directorului oficiului de stare civilă (kierownikiem urzędu stanu cywilnego).
 O persoană divorțată este liberă să se recăsătorească.
 Comunitatea de bunuri a soților, care include bunurile pe care le dobândesc aceștia, se instituie prin lege după căsătorie (regimul legal al comunității de bunuri). Regimul menționat încetează în momentul în care o căsătorie este desfăcută, mai precis atunci când hotărârea de desfacere a căsătoriei prin divorț rămâne definitivă.
 La cererea unuia dintre soți, instanța poate împărți bunurile comune în hotărârea de divorț. Bunurile dobândite de soți reprezintă bunurile dobândite de unul dintre soți sau de ambii soți pe durata exercitării regimului legal al comunității de bunuri.
 Ambii soți dețin cote-părți egale din patrimoniul comun.
 Atunci când acest lucru este justificat, oricare dintre soți poate solicita instanței să împartă bunurile comune în funcție de măsura în care fiecare soț a contribuit la dobândirea bunului respectiv.
 De asemenea, în cazul în care soții împart aceeași locuință, în hotărârea de divorț instanța stabilește modul în care trebuie să fie utilizată locuința atât timp cât soții divorțați continuă să locuiască împreună. În cazul în care ambii soți solicită acest lucru, instanța poate împărți locuința comună sau poate acorda locuința unuia dintre soți dacă celălalt soț este de acord să o părăsească fără să i se acorde în schimb o altă locuință.
 În hotărârea de divorț, instanța se pronunță cu privire la răspunderea părintească pentru copiii comuni ai soților, la dreptul de vizită, și la suma care urmează să fie plătită de fiecare dintre soți pentru a acoperi costurile întreținerii și educării copiilor [articolul 56 alineatul (1) din Codul privind tutela și familia].
 Instanța poate încredința exercitarea răspunderii părintești unuia dintre părinți, limitând răspunderea părintească a celuilalt părinte la anumite obligații și drepturi cu privire la copil (copii).
 Soțul/soția divorțat(ă), în cazul în care s-a constatat că nu a fost singurul (singura) în culpă pentru destrămarea căsătoriei și dacă se află în dificultate financiară, poate solicita o indemnizație de întreținere de la celălalt fost soț în funcție de nevoile sale rezonabile și de veniturile și capacitatea financiară a celuilalt fost soț [articolul 60 alineatul (1) din Codul privind tutela și familia].
 În cazul în care divorțul are drept consecință o deteriorare substanțială a situației financiare a soțului/soției care nu este responsabil(ă) de destrămarea căsătoriei, soțul/soția care a fost considerat(ă) singurul (singura) în culpă pentru destrămarea căsătoriei are obligația de a oferi sprijin financiar pentru satisfacerea nevoilor soției/soțului, chiar dacă acesta/aceasta din urmă nu se află în dificultate financiară [articolul 60 alineatul (2) din Codul privind tutela și familia).
 Obligația de întreținere încetează în cazul în care soțul/soția care beneficiază de întreținere se recăsătorește. În cazul în care soțul/soția obligat(ă) să plătească o indemnizație de întreținere nu a fost considerat(ă) singurul (singura) responsabil(ă) pentru destrămarea căsătoriei, obligația respectivă încetează la cinci ani după divorț [articolul 60 alineatul (3) din Codul privind tutela și familia].
 Aceasta este o procedură oficială de separare, și anume este hotărâtă de instanță în conformitate cu articolele 611 - 616 din Codul privind tutela și familia.
 Condiția pentru pronunțarea separării este constatarea faptului că raporturile dintre soți s-au deteriorat definitiv.
 Efectele juridice ale separării sunt identice cu cele ale divorțului. Cu toate acestea, un soț/o soție separat(ă) nu se poate recăsători.
 Anularea căsătoriei înseamnă anularea tuturor efectelor unei căsătorii cu efect retroactiv, cu excepția statutului copiilor proveniți din căsătoria anulată, care își păstrează statutul de copii născuți în cadrul unei căsătorii.
 Motivele de anulare a unei căsătorii sunt enumerate în Codul privind tutela și familia:
 unul dintre soți are vârsta mai mică decât vârsta legală pentru căsătorie (articolul 10 din Codul privind tutela și familia);
 unul dintre soți se află în incapacitate juridică deplină (articolul 11 din Codul privind tutela și familia);
 unul dintre soți suferă de o boală psihică sau are un handicap psihic (articolul 12 din Codul privind tutela și familia);
 unul dintre soți este deja căsătorit cu o altă persoană (articolul 13 din Codul privind tutela și familia);
 soții sunt rude în linie ascendentă, descendentă sau colaterală (frați și surori, inclusiv frați și surori vitregi și frați și surori născuți în afara căsătoriei) sau rude prin alianță în linie ascendentă ori descendentă (articolul 14 din Codul privind tutela și familia);
 soții sunt înrudiți prin adopție (articolul 15 din Codul privind tutela și familia);
 a fost prezentată o declarație conform căreia, la încheierea căsătoriei, soțul/soția, indiferent de motiv, a fost incapabil(ă) să își exprime în mod conștient voința, s-a înșelat cu privire la identitatea celeilalte părți sau a fost constrâns(ă) printr-o amenințare ilegală (articolul 151 din Codul privind tutela și familia).
 Oricare dintre motivele menționate anterior trebuie să fi existat la încheierea căsătoriei.
 O hotărâre de anulare a unei căsătorii este constitutivă și produce efecte pentru terți (erga omnes). Există două tipuri de efecte:
 ex tunc, și anume efecte care se aplică retroactiv de la data la care a fost încheiată căsătoria, de exemplu, soții revin la starea civilă pe care au avut-o înainte de căsătorie, precum și la numele de familie anterioare, soțul/soția și familia celuilalt soț nu mai sunt înrudiți prin alianță și moștenirea legală este imposibilă;
 ex nunc, și anume efecte care apar numai după ce hotărârea de anulare a căsătoriei devine definitivă, de exemplu, în ceea ce privește raporturile patrimoniale.
 Efectele anulării căsătoriei asupra relației dintre soți, asupra copiilor rezultați din căsătorie și asupra raporturilor patrimoniale dintre soți sunt reglementate de normele relevante în materie de divorț. Este important să se precizeze că soțul/soția care a încheiat căsătoria cu rea-credință este considerat a fi în culpă pentru destrămarea căsătoriei.
 În Polonia, soții pot face apel la medierea familială. Obiectivele principale ale medierii sunt soluționarea conflictelor dintre soți astfel încât să se evite divorțul sau separarea, precum și stabilirea condițiilor în care se va desface căsătoria (aspecte legate de bunuri, de îngrijirea copiilor) pe cale amiabilă. Servicii de mediere sunt oferite, în principal, de organizații neguvernamentale, de fundații și de Biserică.
 Soțul/soția care se confruntă cu conflicte în căsnicie poate beneficia de diverse forme de terapie familială și poate solicita asistență din partea unor psihologi, psihoterapeuți, grupuri de sprijin etc.
 Cererile de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei trebuie să fie prezentate instanței provinciale (sąd okręgowy) în a cărei rază teritorială se află ultima reședință comună a soților. În lipsa unei astfel de instanțe, cererile trebuie depuse la instanța provincială în a cărei rază teritorială se află reședința reclamantului.
 Pentru astfel de cereri se percepe o taxă judiciară. Cu toate acestea, o parte a cărei situație financiară nu-i permite să plătească taxa poate solicita instanței scutirea totală sau parțială de la plata cheltuielilor de judecată, și poate solicita instanței, de asemenea, să desemneze un avocat din oficiu care să o asiste.
 La cerere se anexează următoarele documente: copii după actele de stare civilă (certificatul de căsătorie, certificatele de naștere ale copiilor), dovada situației financiare (a veniturilor), un document prin care se împuternicește un avocat pentru a reprezenta o parte (în cazul în care persoana respectivă dorește să își aleagă propriul avocat) și orice alte certificate care pot fi relevante pentru cauza respectivă (adeverințe medicale, decizii administrative etc.).
 A se vedea punctul 11.
 O persoană care solicită scutirea totală sau parțială de la plata cheltuielilor de judecată sau numirea din oficiu a unui avocat trebuie să anexeze la cerere o declarație privind situația sa financiară (utilizând formularul corespunzător, pus la dispoziție de instanță).
 Da, în toate aceste cazuri este posibilă introducerea unei căi de atac în fața unei instanțe de al doilea grad de jurisdicție. Soții pot ataca hotărârile pronunțate de instanțele provinciale la curțile de apel.
 În conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești (denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles IIa”), acest tip de hotărâri sunt recunoscute în mod automat în Polonia, fără a fi necesar să se recurgă la o procedură de recunoaștere specială (articolul 21 din Regulamentul Bruxelles IIa).
 Orice parte interesată poate solicita unei instanțe să se pronunțe cu privire recunoașterea unei hotărâri [articolul 21 alineatul (3) din Regulamentul Bruxelles IIa). În Polonia, astfel de cereri sunt depuse la instanțele provinciale. Competența teritorială se stabilește în funcție de locul în care se află reședința obișnuită a persoanei împotriva căreia s-a depus o cerere de adoptare a unei decizii privind recunoașterea sau refuzul de a recunoaște hotărârea. În cazul în care niciunul dintre locurile menționate mai sus nu este situat în Polonia, competența teritorială se stabilește în funcție de locul în care se va executa hotărârea [articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Bruxelles IIa).
 Polonia este parte la numeroase acorduri internaționale care reglementează acest aspect. Aceste acorduri prevalează asupra dreptului internațional privat al Poloniei. Astfel, diferite norme pot fi aplicabile atunci când soții au cetățenii diferite. În lipsa unui acord internațional, se aplică Legea privind dreptul internațional privat din 14 februarie 2011. În conformitate cu articolul 54 din legea menționată, o căsătorie se desface în conformitate cu dispozițiile legislației naționale comune a soților, aflată în vigoare la momentul depunerii cererii de desfacere a căsătoriei. În absența unei legislații naționale comune a soților, legislația aplicabilă este cea a țării în care ambii soți își au reședința în momentul în care s-a depus cererea de desfacere a căsătoriei. În cazul în care soții nu au un domiciliu comun în momentul depunerii unei astfel de cereri, legislația aplicabilă este cea a ultimei țări în care ambii soți își au avut reședința obișnuită, cu condiția ca unul dintre soți să își aibă încă reședința obișnuită în acea țară. În caz contrar, căsătoriile se desfac în temeiul legislației poloneze.
 Ultima actualizare: 03/12/2015


type: legislation

text:
 Nr. L 315/20 De Europæiske Fællesskabers Tidende 5. 11 . 87
 KOMMISSIONENS FORORDNING (EØF) Nr. 3313/87
 af 4. november 1987
 om fastsættelse af de præmier, hvormed importafgifterne for korn, mel og malt
 skal forhøjes
 KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE sidste afsnit, i forordning (EØF) nr. 1676/85 fastsatte
 FÆLLESSKABER HAR — korrektionsfaktor,
 under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det — for så vidt angår de øvrige valutaer anvendes en
 Europæiske Økonomiske Fællesskab, omregningskurs, der er baseret på det aritmetiske
 gennemsnit af hver af disse valutaers a vista-kurser,
 under henvisning til Akten vedrørende Spaniens og som er konstateret i en bestemt periode, i forhold til
 Portugals Tiltrædelse, de i foregående led nævnte fællesskabsvalutaer samt
 på grundlag af ovennævnte koefficient ;
 under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 2727/75
 af 29 . oktober 1975 om den fælles markedsordning for disse kurser er de kurser, der noteres fra den <
 korn ('), senest ændret ved forordning (EØF) nr. 1900/ 3. november 1987 ;
 87 (2), særlig artikel 15, stk. 6,
 de nuværende cif-priser, herunder cif-priserne ved
 under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 1676/85 terminskøb, fører til at ændre de præmier, hvormed de for
 af 11 . juni 1985 om regningsenhedens værdi og de veksel tiden gældende importafgifter skal forhøjes, i overens
 kurser, der skal anvendes inden for den fælles land stemmelse med bilaget til denne forordning —
 brugspolitiks rammer (3), senest ændret ved forordning
 (EØF) nr. 1636/87 (4), særlig artikel 3,
 UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING :
 under henvisning til udtalelse fra Det Monetære Udvalg,
 og Artikel 1
 ud fra følgende betragtninger : 1 . De i artikel 15 i forordning (EØF) nr. 2727/75
 De præmier, hvormed importafgifterne for korn og omhandlede præmier, hvormed de forudfastsatte import
 malt skal forhøjes, er fastsat ved Kommissionens forord afgifter for korn og malt kommende fra Portugal skal
 ning (EØF) nr. 1945/87 (*), og de senere forordninger, der forhøjes, fastsættes til nul.
 ændrer denne ; 2. De i artikel 15 i forordning (EØF) nr. 2727/75
 for at tillade en normal funktion af afgiftsordningen må omhandlede præmier, hvormed de forudfastsatte import
 det ved beregningen af disse sidste tages i betragtning : afgifter for korn og malt kommende fra tredjelande skal
 forhøjes, fastsættes som angivet i bilaget.
 — for så vidt angår de valutaer, som indbyrdes holdes
 inden for en a vista-margen på højst 2,25 % anvendes Artikel 2
 en omregningskurs, der er baseret på disse valutaers
 centralkurs og multipliceret med den i artikel 3, stk. 1 , Denne forordning træder i kraft den 5. november 1987.
 Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver
 medlemsstat.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 4. november 1987.
 På Kommissionens vegne
 Frans ANDRIESSEN
 Næstformand
 C) EFT nr. L 281 af 1 . 11 . 1975, s. 1 .
 O EFT nr. L 182 af 3. 7. 1987, s. 40.
 (3) EFT nr. L 164 af 24. 6. 1985, s. 1 .
 (4) EFT nr. L 153 af 13. 6. 1987, s. 1 .
 n EFT nr. L 185 af 4. 7 . 1987, s. 41 .
 ---pagebreak--- 5 . 11 . 87 De Europæiske Fællesskabers Tidende Nr. L 315/21
 BILAG
 til Kommissionens forordning af 4. november 1987 om fastsættelse af de præmier,
 hvormed importafgifterne for korn, mel og malt indført fra tredjelande skal forhøjes
 A. Korn og mel
 (ECU / ton)
 Position Løbende
 1 . term . 2. term . 3. term.
 i den fælles Varebeskrivelse måned
 toldtarif 11 12 1 2
 10.01 B I Blød hvede og blandsæd af hvede og rug 0 8,20 8,06 8,20
 10.01 Bil Hård hvede 0 0 0 0
 10.02 Rug 0 0 0 0
 10.03 Byg 0 0 0 0
 10.04 Havre 0 0 0 0
 10.05 B Majs, anden end hybridmajs til udsæd 0 0 0 0
 10.07 A Boghvede 0 0 0 0
 10.07 B Hirse 0 0 0 0
 10.07 C II Sorghum, andre end hybridsorghum dl udsæd 0 0 0 0
 10.07 D Andre varer 0 0 0 0
 11.01 A Hvedemel og mel af blandsæd af hvede og rug 0 11,28 11,28 11,28
 B. Malt
 (ECU / ton)
 Position Løbende
 1 . term. 2. term . 3 . term . 4. term.
 i den fælles Varebeskrivelse måned
 toldtarif . 11 12 1 2 3
 1 1.07 A la) Malt af hvede, ikke brændt, formalet 0 14,60 14,35 14,60 14,60
 1 1.07 A Ib) Malt af hvede, ikke brændt, ikke formalet 0 10,91 10,72 10,91 10,91
 1 1 .07 A II a) Malt af andet end hvede, ikke brændt, formalet 0 0 0 0 0
 1 1 .07 A II b) Malt af andet end hvede, ikke brændt, ikke formalet 0 0 0 0 0
 11.07 B Brændt malt 0 0 0 ■ 0 0


type: wikipedia

text:
Η Περσεφόνη ήταν κόρη της θεάς Δήμητρας και του θεού Δία. Ο Άδης (αναφερόμενος και Πλούτωνας) την ερωτεύτηκε και την ζήτησε από τον Δία.
 Η Αρπαγή της Περσεφόνης
 Ο Άδης την απήγαγε, γνωρίζοντας πως δεν θα επέλεγε μια ζωή στο σκοτάδι. Μαζί του γέννησε τον Ζαγρέα, τον Ευβουλέα και τον Σαβάζιο. Ο Πλούτωνας την πήρε στον κάτω κόσμο για την ομορφιά της. Η Θεά Δήμητρα όμως τη ζήτησε πίσω. Ο Άδης συμφώνησε να ανεβαίνει η Περσεφόνη έξι μήνες στον πάνω κόσμο και να κατεβαίνει τους επόμενους έξι στον κάτω. Έτσι τους μήνες που η Περσεφόνη είναι στον πάνω κόσμο η Θεά Δήμητρα χαιρόταν και υπήρχε καλοκαιρία, ενώ τους άλλους κακοκαιρία.
 Ο μύθος της αρπαγής πρωτοεμφανίζεται στη Θεογονία του Ησιόδου. Ο Ομηρικός Ύμνος στη Δήμητρα είναι η σημαντικότερη πηγή μας: περιγράφει πως συνέβη η αρπαγή στο Νύσιον πεδίον, όταν η Κόρη μάζευε άνθη σε ένα λιβάδι με συντροφιά παρθένων, των Ωκεανιδών νυμφών, της Αθηνάς και της Άρτεμης. Και ενώ μάζευε ένα νάρκισσο, άνοιξε η γη, ξεπήδησε ο Άδης με το άρμα του και την άρπαξε. Οι κραυγές για βοήθεια δεν ακούστηκαν από κανένα, εκτός από την Εκάτη και τον Ήλιο. Ο Δίας ήταν μακριά.
 Ερμηνείες του μύθου της αρπαγής της Περσεφόνης
 Φυσική θεωρία της βλάστησης και του αγροτικού κύκλου.
 Πρωτοδιατυπώνεται στην αρχαιότητα από τους Στωϊκούς. Η Κόρη ταυτίζεται με τα δημητριακά και η απουσία της με τη φύλαξή τους στο υπέδαφος. Η απαγωγή της είναι η αλληγορία του κύκλου της ευφορίας της φύσης: η κάθοδος της Κόρης στον Κάτω κόσμο κάθε φθινόπωρο ταυτίζεται με την απουσία των καρπών, οι οποίοι αναφύονται την άνοιξη με την άνοδό της. Μια τέτοια άποψη κρίνεται όμως ως απορριπτέα διότι, όπως μας αναφέρει η κυριότερη πηγή μας ο Ομηρικός Ύμνος, η Κόρη έμενε τέσσερις μήνες στον Κάτω Κόσμο και οκτώ μήνες στον Πάνω Κόσμο. Όμως τα δημητριακά βλασταίνουν μόλις λίγες εβδομάδες μετά τη σπορά. Επίσης η συλλογή των λουλουδιών από την Κόρη η οι περιπλανήσεις της Δήμητρας σε αναζήτηση της κόρης της δεν μπορούν να συσχετισθούν με γεωργικές πράξεις
 Θεωρία της αναγέννησης και της αιωνιότητας της ζωής
 Πηγάζει από τις γενεές που ξεπηδάν η μία από την άλλη. Αυτή ήταν η ουσία του εορτασμού της "ανόδου" της Περσεφόνης στα Ελευσίνια Μυστήρια. Η επιστροφή (άνοδος) της Περσεφόνης γιορταζόταν με τη σπορά του φθινοπώρου. Ο Πλούτος συμβολίζει τον πλούτο του σιταριού που αποθηκευόταν σε υπόγεια σιλό η πίθους κατά τη διάρκεια των καλοκαιρινών μηνών. Παρόμοιοι πίθοι χρησιμοποιούνταν παλαιότερα για ταφές, και ο Πλούτος, ταυτίζεται με τον Άδη, τον άρχοντα του κάτω κόσμου. Τους καλοκαιρινούς μήνες η "Κόρη" βρίσκεται μέσα στο σιτάρι των υπόγειων σιλό, στο βασίλειο του Άδη, και ταυτίζεται με την "Περσεφόνη", τη βασίλισσα του κάτω κόσμου. Την αρχή του φθινοπώρου, όταν οι σπόροι της παλιάς συγκομιδής σπέρνονται στους αγρούς, η "Κόρη" ανεβαίνει (άνοδος), και ενώνεται πάλι με τη μητέρα της Δήμητρα, γιατί ο παλιός σπόρος ενώνεται με το νέο βλαστό. Για τους μυημένους, αυτή η ένωση ήταν το σύμβολο της αιωνιότητας της ανθρώπινης ζωής, που πηγάζει από τις γενεές που ξεπηδάν η μία απ ́την άλλη.
 γ) Η ανθρωπολογική διάσταση του μύθου. Αυτή επικεντρώνεται κυρίως στις ανθρώπινες διαστάσεις του μύθου: γάμος και θάνατος- που είναι κυρίαρχος μέσα στον μύθο- ο τραυματικός χωρισμός της μητέρας από τη νεαρή κόρη, λύπη και θυμός και τελικά συμφιλίωση. Δεν λείπει και η άποψη που λέει πως ο Άδης πρέπει να θεωρηθεί «στείρος, σεξουαλικά αδύναμος, ενώ η Περσεφόνη αντιπροσωπεύει τις ερωτικές περιπέτειες της εφηβείας»
 Προέλευση
 Ο μύθος της αρπαγής της θεάς της βλάστησης είναι Προελληνικός, όπως φαίνεται στο Σουμεριακό και Συριακό μύθο της αρπαγής της θεάς της γονιμότητας και βλάστησης Ιννάνα η Ιστάρ (Αστάρτη). Το μέρος της αρπαγής είναι διαφορετικό σε κάθε τοπική λατρεία, και η τοποθεσία πιθανόν υποδεικνύει ότι κάποια μαγική μακρινή χώρα είχε επινοηθεί στο απώτατο παρελθόν. Ο Ομηρικός Ύμνος αναφέρει την πεδιάδα της «Νύσας». Στην Ελληνική Μυθολογία η «Νύσα» είναι ένα μυθικό βουνό με άγνωστη τοποθεσία, το μέρος που γεννήθηκε ο θεός Διόνυσος. Η παλαιότερη αναπαράσταση μιας θεάς που μπορεί να ταυτισθεί με την Περσεφόνη που βγαίνει από το έδαφος, είναι ένα διακοσμημένο πιάτο από την Παλαιο-Παλατιακή περίοδο στη Φαιστό. Η θεά έχει μια μορφή που μοιάζει με λαχανικό, και συνοδεύεται από κοπέλες που χορεύουν ανάμεσα σε ανθισμένα λουλούδια. Η αναπαράσταση είναι παρόμοια με νεώτερες αναπαραστάσεις της «Ανόδου της Φερεφάτα». Η Περσεφόνη ήταν μια αρχαία χθόνια θεότητα των αγροτικών κοινωνιών, που δεχόταν τις ψυχές των νεκρών μέσα στη γη, αλλά απέκτησε δύναμη για τη γονιμότητα του εδάφους κάτω από το οποίο βασίλευε. Σύντροφός της ήταν ο Πλούτωνας (Άδης) που ταυτίζεται με τον Πλούτο γιατί σαν χθόνια θεότητα βασίλευε μέσα στη γη όπου σε υπόγεια σιλό αποθηκεύονταν οι σπόροι του σιταριού, αλλά και περιείχε τους σπόρους που ήταν απαραίτητοι για μια καλή συγκομιδή.
 Σε μερικές αναπαραστάσεις ο Άδης εμφανίζεται με τα άλογά του. Ο μύθος της αρπαγής της «Κόρης» προέρχεται από την ιδέα ότι ο Άδης αρπάζει τις ψυχές των νεκρών σαν τη λεία του, και μετά τις μεταφέρει στο βασίλειό του. Η ιδέα εμφανίζεται αμυδρά στον Όμηρο, αλλά είναι έντονη στις Ελληνικές λαϊκές παραδόσεις. Ο Χάροντας εμφανίζεται με το άλογό του, και μεταφέρει τον νεκρό στον κάτω κόσμο.
 Ορφικός ύμνος Περσεφόνης
 Δείτε επίσης
 Ο αστεροειδής 399 Περσεφόνη (399 Persephone), που ανακαλύφθηκε το 1895, πήρε το όνομά του από τη θεότητα αυτή.
 Ζει η Περσεφόνη; Ένα Βιβλίο του Νίκου Ζαφείρη του 1996, ένα Ρομαντικό Μυθιστόρημα.
 Πηγές
 Βιβλιοθήκη Απολλοδώρου, Apollodorus, The Library, with an English Translation by Sir James George Frazer, F.B.A., F.R.S. in 2 Volumes. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1921. Online version at the Perseus Digital Library.
 Μόρις Μπόουρα (1957), The Greek experience. The World Publishing Company, Cleveland and New York.
 Burkert Walter (1985). Greek Religion. Harvard University Press .
 Farnell, Lewis Richard (1906), The Cults of the Greek States, Volume 3 (Chapters on: Demeter and Kore-Persephone; Cult-Monuments of Demeter-Kore; Ideal Types of Demeter-Kore).
 Gantz, Early Greek Myth: A Guide to Literary and Artistic Sources, Johns Hopkins University Press, 1996, Two volumes: (Vol. 1), (Vol. 2).
 Grimal, Pierre, The Dictionary of Classical Mythology, Wiley-Blackwell, 1996, ISBN 978-0-631-20102-1.
 Hard, Robin, The Routledge Handbook of Greek Mythology: Based on H.J. Rose's "Handbook of Greek Mythology", Psychology Press, 2004, ISBN 978-0-415-18636-0.
 Ιλιάδα, The Iliad with an English Translation by A.T. Murray, PhD in two volumes, Cambridge, MA., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1924.
 Οδύσσεια, The Odyssey with an English Translation by A.T. Murray, PH.D. in two volumes. Cambridge, MA., Harvard University Press; London, William Heinemann, Ltd. 1919.
 Homeric Hymn to Demeter (2), in The Homeric Hymns and Homerica with an English Translation by Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1914. Online version at the Perseus Digital Library.
 Janda, Michael (2010), Die Musik nach dem Chaos. Innsbruck
 Kerenyi Karl (1967), Eleusis: Archetypal image of mother and daughter . Princeton University Press.
 Kerenyi, Karl (1976), Dionysos: Archetypal Image of Indestructible Life, Princeton: Bollingen, Google Books preview
 Nilsson Martin (1967), Die Geschichte der Griechischen Religion, Vol I, C.F Beck Verlag, Muenchen. Revised ed.
 Nilsson Martin (1950), Minoan-Mycenaean Religion, and its Survival in Greek Religion, Lund:Gleerup. Revised 2nd ed.
 Pausanias, Pausanias Description of Greece with an English Translation by W.H.S. Jones, Litt.D., and H.A. Ormerod, M.A., in 4 Volumes, Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1918.
 Rohde Erwin (1961), Psyche. Seelenkult und Unsterblichkeitsglaube der Griechen. Wissenschaftliche Buchgesellshaft. Darmstad. (First edition 1893): full text in German downloadable as pdf.
 Rohde Erwin (2000), Psyche: The Cult of Souls and the Belief in Immortality among the Greeks , trans. from the 8th edn. by W. B. Hillis (London: Routledge & Kegan Paul, 1925; reprinted by Routledge, 2000), online
 Schachermeyr Fritz (1964), Die Minoische Kultur des alten Kreta, W.Kohlhammer Verlag Stuttgart.
 Stephen King (2008), Duma Key
 Smith, William; Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, London (1873). "Perse'phone"
 Anthony Welch (2013), The Renaissance Epic and the Oral Past. Yale University Press.
 Zuntz Günther (1973), Persephone: Three Essays on Religion and Thought in Magna Graecia
 Παραπομπές
 Βιβλιογραφία
 Αφροδίτη Αβαγιανού, «Ιερός Γάμος» και σεξουαλικοί ρόλοι: Άδης και Περσεφόνη, Πλάτων, τομ.54 (2004-2005), σελ.81-105
 Walter Burkert, Homo necans. Ανθρωπολογική προσέγγιση στη θυσιαστήρια τελετουργία και τους μύθους της αρχαίας Ελλάδας, μτφρ. Βάιος Λιαπής, εκδ. Μ.Ι.Ε.Τ., Αθήνα, 2011, σελ. 438-520
 Χθόνιες θεότητες της ελληνικής μυθολογίας
 Παιδιά της Δήμητρας
 Θεότητες του Κάτω Κόσμου
 Ελευσίνια Μυστήρια


text:
Šilalės rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, Žemaitijoje. Administracinis centras – Šilalė.
 Šilalės rajonas yra Žemaitijos krašto dalis, priklauso Pietų Žemaitijos paregioniui, varniškiams.
 Geografija
 Didžioji dalis rajono yra Žemaičių aukštumoje. Čia stūkso aukščiausia Žemaitijos kalva – Medvėgalis (234 m). Vakaruose paviršius žemėja į Vakarų Žemaičių plynaukštę, o pietuose – į Karšuvos žemumą (ten žemiausia rajono vieta, 43 m, Jūros slėnyje Tauragės raj. paribyje).
 Pro rajoną teka Jūra su intakais Lokysta, Akmena, Aitra, bei kitos – Yžnė, Ašutis, Tenenys, Ašva. Telkšo 7 ežerai (didžiausias – Paršežeris), rajonui priklauso dalis Balskų tvenkinio, yra užtvankų ant Kisės, Lokystos, Geniutalio, Pienaujos, Ašučio, Yžnės, Pelos ir kt. Miškingumas – 23,5 %. Auga daugiausia eglynai, nors yra ir pušynų, beržynų. Didžiausi miškų masyvai – Pagramančio–Didkiemio miškai, Tenenių miškai. Yra Jūros ichtiologinio draustinio ir Pagramančio regioninio parko dalis. Rajone stūkso 33 piliakalniai.
 Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -4,3 °C, liepos mėnesio +17,0 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 809–927 mm (Laukuva – drėgniausia šalies vieta). Vidutinė sniego danga būna 26 cm storio.
 Geležinkelių nėra, keliai jungia Šilalę su Plunge per Rietavą, Telšiais per Laukuvą ir Varnius, bei Taurage – apskrities centru per Pagramantį. Beveik per vidurį Šilalės rajoną kerta A1 magistralė, jungianti Kauną su Klaipėda, iki jos netoli iš daugumos rajono vietų.
 Istorija
 Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Tauragės apskrities 18 apylinkių ir Rietavo apskrities 14 apylinkių. Iki 1953 m. priklausė Klaipėdos sričiai. 1962 m. rajonui perduotos Plungės rajono 2 apylinkės, Skaudvilės rajono 3 apylinkės, Varnių rajono 5 apylinkės, o Šilalės rajono 1 apylinkė perduota Klaipėdos rajonui. 1966, 1968, 1978 ir 1983 m. šiek tiek pakeistos rajono ribos. 1977 m. dvi apylinkės sujungtos į vieną.
 1995 m. įsteigta Šilalės rajono savivaldybė. 2008 m. gruodžio 23 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T1-436 buvo nuspręsta, kad 2009 m. sausio 1 d. įsteigiamos 63 seniūnaitijos.
 |-
 | 1950 m. || 783 || || 32 apylinkės ||
 |-
 | 1954 m. || || || 16 apylinkių ||
 |-
 | 1959 m. || 806 || 38 048 || 16 apylinkių || 1 miestas (Šilalė)
 |-
 | 1962 m. || 806 || || 16 apylinkių || 1 miestas
 |-
 | 1963 m. || || || 11 apylinkių ||
 |-
 | 1967 m. || 1190 || 40 200 || ||
 |-
 | 1970 m. || 1200 || 37 451 || 11 apylinkių || 1 miestas
 |-
 | 1972 m. || 1190 || || 11 apylinkių || 1 miestas, 7 miesteliai (Kaltinėnai, Kvėdarna, Laukuva, Pajūralis, Pajūris, Upyna, Žvingiai), 443 kaimai, 21 kaimų dalis, 6 viensėdžiai
 |-
 | 1976 m. || 1188 || 34 700 || 11 apylinkių || 1 miestas, 8 miesteliai (Kaltinėnai, Kvėdarna, Laukuva, Pajūralis, Pajūris, Teneniai, Upyna, Žvingiai), 442 kaimai, 20 kaimų dalių, 6 viensėdžiai
 |-
 | 1979 m. || || 33 486 || 10 apylinkių || 1 miestas, 444 kaimo vietovės
 |-
 | 1987 m. || 1188 || 32 000 || 9 apylinkės || 1 miestas, 8 miesteliai, 417 kaimų, 1 viensėdis
 |-
 | 1989 m. || 1188 || 31 640 || 6 apylinkės || 1 miestas, 427 kaimo vietovės
 |-
 | 2001 m. || 1188 || 31 570 || 12 kaimo seniūnijų || 1 miestas, 7 miesteliai (Kaltinėnai, Kvėdarna, Laukuva, Pajūris, Teneniai, Upyna, Žvingiai), 435 kaimai
 |}
 Gyventojai
 Urbanizacija:
 Miestuose – 5492 (20,71 %)
 Kaimuose – 21028 (79,29 %)
 Lytinė sudėtis:
 Vyrų – 12752 (48,08 %)
 Moterų – 13768 (51,92 %)
 Tautinė sudėtis
 Pagal tikybą
 Romos katalikai – 91,8 %
 evangelikai liuteronai – 0,5 %
 stačiatikiai – 0,1 %
 kiti – 0,4 %
 netikintys/nenurodė – 7,1 %
 Gyvenvietės
 Savivaldybės teritorijoje yra:
 1 miestas – Šilalė;
 7 miesteliai – Kaltinėnai, Kvėdarna, Laukuva, Pajūris, Teneniai, Upyna ir Žvingiai;
 435 kaimai.
 Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
 Šilalė – 4729
 Kvėdarna – 1548
 Laukuva – 733
 Pajūris – 614
 Kaltinėnai – 572
 Pajūralis – 398
 Struikai – 390
 Upyna – 343
 Šiauduva – 337
 Vingininkai – 310
 Administracija
 Atstovaujamoji valdžia – Šilalės rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Šilalės rajono savivaldybės administracija.
 Seniūnijos
 Rajonui priskirtos 14 seniūnijų (skliausteliuose – seniūno būstinė):
 Bijotų seniūnija (Bijotai)
 Bilionių seniūnija (Bilionys)
 Didkiemio seniūnija (Didkiemis)
 Kaltinėnų seniūnija (Kaltinėnai)
 Kvėdarnos seniūnija (Kvėdarna)
 Laukuvos seniūnija (Laukuva)
 Pajūrio seniūnija (Pajūris)
 Palentinio seniūnija (Palentinis)
 Šilalės kaimiškoji seniūnija (Šilalė)
 Šilalės miesto seniūnija (Šilalė)
 Tenenių seniūnija (Teneniai)
 Traksėdžio seniūnija (Šilalė)
 Upynos seniūnija (Upyna)
 Žadeikių seniūnija (Žadeikiai)
 Partnerystės ryšiai
 Miestai, su kuriais Šilalės rajonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
 Roiterštadtas Štavenhagenas, Vokietija
 Esenas, Belgija
 Moi, Norvegija
 Švietimas ir ugdymas
 Šilalės rajono savivaldybėje yra/buvo šios mokyklos:
 Bijotų Dionizo Poškos pagrindinė mokykla
 Didkiemio mokykla
 Kaltinėnų Aleksandro Stulginskio gimnazija
 Kvėdarnos Kazimiero Jauniaus gimnazija
 Laukuvos Norberto Vėliaus gimnazija
 Obelyno pagrindinė mokykla
 Padievyčio pagrindinė mokykla
 Pajūralio pagrindinė mokykla
 Pajūrio Stanislovo Biržiškio gimnazija
 Pajūrio žemės ūkio mokykla
 Požerės pagrindinė mokykla
 Šilalės Simono Gaudėšiaus gimnazija
 Šilalės Stepono Dariaus ir Stasio Girėno vidurinė mokykla
 Šilalės suaugusiųjų mokykla
 Tenenių pagrindinė mokykla
 Upynos vidurinė mokykla
 Žadeikių pagrindinė mokykla
 Žvingių pagrindinė mokykla
 Šaltiniai
 Literatūra
 Erškėčių keliu. – Kaunas: Aušra, 1996–2009. – 2 d.
 D. 2: atsiminimai, pasakojimai, straipsniai apie tremtį, okupacijos padarytas žaizdas Šilalės krašte ir kitose Žemaitijos vietose: knygą skiriame Lietuvos tūkstantmečiui / LPKTS Šilalės filialo taryba (sud. Teresė Rubšytė-Ūksienė, Loreta Kalnikaitė). – Kaunas: Naujasis lankas, 2009. – 427 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-03-587-9
 Šilalės rajono savivaldybės gyventojai ir būstai: Lietuvos Respublikos gyventojų ir būstų 2001 m. visuotinio surašymo rezultatai. – Vilnius: Statistikos departamentas, 2004. – 57 p. – ISBN 9955-588-56-X
 Einantį kelias pasitinka: Šilalės rajono moksleivių kūryba. – Vilnius: Trys žvaigždutės, 2004. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9955-454-98-9
 Šilalės krašto kryždirbiai ir dievdirbiai (sud. Klemensas Lovčikas, Vaidilutė Jončaitė-Lovčikienė, Soneta Būdvytienė). – (Šilalės kraštas; T. 9). – Klaipėda: Druka, 2008. – 127 p.: iliustr. – ISBN 978-609-404-003-0
 Lietuvos dvarų sodybos: atlasas: Šilalės rajono savivaldybė (sud. Rasa Butvilaitė, Kazys Misius). – Vilnius: Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2010. – 300 p.: iliustr. – ISBN 978-609-447-006-6
 Atskambėjo aidas: Šilalės krašto dainos: natos / Šilalės rajono savivaldybės kultūros centras (sud. Lina Petrošienė, Jonas Bukantis). – Klaipėda-Šilalė: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2010. – 148 p. – ISBN 978-9986-31-300-7
 Nuorodos
 Savivaldybės svetainė
 Šilalės turizmo informacijos centras
 Rajono žemėlapis


type: caselaw

text:
 5.5.2014
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 C 135/49
 Prasība, kas celta 2014. gada 10. februārī – Export Development Bank of Iran/Padome
 (Lieta T-89/14)
 2014/C 135/63
 Tiesvedības valoda – franču
 Lietas dalībnieki
 Prasītāja: Export Development Bank of Iran (Teherāna, Irāna) (pārstāvis – J.-M. Thouvenin, advokāts)
 Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome
 Prasītājas prasījumi:
 —
 atcelt Padomes 2013. gada 15. novembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1154/2013, ciktāl tā skar prasītāju;
 —
 atcelt Padomes 2013. gada 15. novembra Lēmumu 2013/661/KĀDP, ciktāl tas skar prasītāju,
 —
 atzīt par nepieņemamu attiecībā uz prasītāju Padomes 2012. gada 23. marta Regulu (ES) Nr. 267/2012;
 —
 atzīt par nepieņemamu attiecībā uz prasītāju Lēmumu 2010/413/KĀDP,
 —
 pakārtoti, atcelt sākot ar 2014. gada 20. janvāri šo prasījumu pirmajos divos ievilkumos minēto īstenošanas regulu un lēmumu;
 —
 piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
 Pamati un galvenie argumenti
 Prasības pamatošanai prasītāja izvirza deviņus pamatus, no kuriem astoņi ir būtībā identiski vai līdzīgi tiem pamatiem, kas tika izvirzīti lietā T-65/14 Bank Refah Kargaran/Padome.
 Turklāt prasītāja izvirza pamatu, kas ir balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principu pārkāpumu.


text:
Domstolens dom (stora avdelningen) den 7 september 2004.
 Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee och Nederlandse Vereniging tot Bescherming van Vogels mot Staatssecretaris van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij.
 Direktiv 92/43/EEG - Bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter - Begreppet plan och projekt - Bedömningen av konsekvenserna av vissa planer eller projekt för det skyddade området.
 Mål C-127/02.
 Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee och Nederlandse Vereniging tot Bescherming van Vogels
 «Direktiv 92/43/EEG – Bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter – Begreppet plan och projekt – Bedömningen av konsekvenserna av vissa planer eller projekt för det skyddade området»
 Domstolens dom (stora avdelningen) av den 7 september 2004
 Miljö – Bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter – Direktiv 92/43 – Begreppet plan eller projekt på det skyddade området – Mekaniserat hjärtmusselfiske – Omfattas – Villkor
 (Rådets direktiv 92/43, artikel 6.3)
 Miljö – Bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter – Direktiv 92/43 – Bestämmelser om ett förfarande för godkännande av en plan eller ett projekt på det skyddade området och om en allmän skyldighet att skydda området – Samtida tillämpning – Otillåten
 (Rådets direktiv 92/43, artikel 6.2 och 6.3)
 Miljö – Bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter – Direktiv 92/43 – Godkännande av en plan eller ett projekt på det skyddade området – Villkor – Lämplig bedömning med avseende på dess konsekvenser – Identifiering av aspekter som kan påverka målsättningen att bevara området
 (Rådets direktiv 92/43, artikel 6.3 första meningen)
 Miljö – Bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter – Direktiv 92/43 – Underlåtenhet att införliva – Nationell domstols prövning av om ett godkännande av en plan eller ett projekt på det skyddade området är lagenligt – Tillåtet
 En verksamhet som mekaniserat hjärtmusselfiske, vilken har bedrivits under flera år, men för vilken en tidsbegränsad licens beviljas varje år, vilket innebär att en ny utvärdering görs varje gång av möjligheterna att bedriva denna verksamhet och av det område inom vilket verksamheten kan bedrivas, omfattas av begreppet plan eller projekt i artikel 6.3 i direktiv 92/43 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter.
 (se punkt 29, och punkt 1 i domslutet)
 Genom artikel 6.3 i direktiv 92/43 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter har ett förfarande för skyddade områden inrättats, vilket genom föregående kontroller syftar till att säkerställa att planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som kan påverka området på ett betydande sätt, endast godkänns av de behöriga nationella myndigheterna under förutsättning att de inte skadar området. I artikel 6.2 i nämnda direktiv föreskrivs däremot en allmän skyddsnorm, i form av en skyldighet att förhindra försämringar och störningar som kan få betydande konsekvenser för målen med direktivet, vilken inte skall tillämpas samtidigt som artikel 6.3.
 (se punkt 38, och punkt 2 i domslutet)
 Artikel 6.3 första meningen i direktiv 92/43 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter skall tolkas så att alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett skyddat område skall bedömas på lämpligt sätt med avseende på vilka konsekvenser de kan få för målsättningen att bevara området, när det på grundval av objektiva kriterier, och i synnerhet med beaktande av områdets särart och miljömässiga förhållanden, inte kan uteslutas att planen eller projektet kan ha en betydande påverkan på det berörda området, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt. En sådan bedömning av dessa konsekvenser förutsätter att alla aspekter av planen eller projektet som, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt, kan påverka nämnda mål identifieras med hjälp av bästa möjliga vetenskapliga information innan planen eller projektet godkänns.
 Med ledning av slutsatserna från den lämpliga bedömningen av planen eller projektet med avseende på konsekvenserna för målsättningen att bevara ett område, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna planen eller projektet endast efter att ha försäkrat sig om att det nämnda området inte kommer att ta skada. Så är fallet när det ur ett vetenskapligt perspektiv inte föreligger några rimliga tvivel om att planen eller projektet inte kan ha en skadlig inverkan.
 (se punkterna 45, 49 och 61, samt punkterna 3 och 4 i domslutet)
 När en nationell domstol skall pröva om ett godkännande av en plan eller ett projekt enligt artikel 6.3 i direktiv 92/43 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter är lagenligt kan den pröva huruvida de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning enlig denna bestämmelse har respekterats, även om bestämmelsen inte har införlivats med den berörda medlemsstatens rättsordning trots att fristen för införlivande har löpt ut. Den ändamålsenliga verkan av direktiv 92/43 skulle nämligen förlora i styrka om enskilda i ett sådant fall förhindrades att åberopa det inför domstol och om de nationella domstolarna förhindrades att beakta det.
 (se punkterna 66 och 70, samt punkt 5 i domslutet)
 Direktiv 92/43/EEG – Bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter – Begreppet plan och projekt – Bedömningen av konsekvenserna av vissa planer eller projekt för det skyddade området
 I mål C-127/02,
 angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG,
 som framställts av Raad Van State (Nederländerna), genom beslut av den 27 mars 2002, registrerad den 8 april 2002, i målet mellan
 Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee, Nederlandse Vereniging tot Bescherming van Vogels
 övrig processdeltagare Coöperatieve Producentenorganisatie van de Nederlandse Kokkelvisserij UA,
 sammansatt av ordföranden V. Skouris, avdelningsordförandena P. Jann, C.W.A. Timmermans, C. Gulmann (referent), J.-P. Puissochet och J.N Cunha Rodrigues samt domarna R. Schintgen, S. von Bahr och R. Silva de Lapuerta,
 med hänsyn till det skriftliga förfarandet och efter förhandlingen den 18 november 2003,
 Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee, genom C.A.M. Rombouts, advocaat,
 Nederlandse Vereniging tot Bescherming van Vogels, genom A.J. Durville, advocaat,
 Coöperatieve Producentenorganisatie van de Nederlandse Kokkelvisserij UA, genom G. van der Wal, advocaat,
 Nederländernas regering, genom H.G. Sevenster och N.A.J. Bel, båda i egenskap av ombud,
 Europeiska gemenskapernas kommission, genom G. Valero Jordana, i egenskap av ombud, biträdd av J. Stuyck, avocat,
 Begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artikel 6 i rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (EGT L 206, s. 7; svensk specialutgåva, område 15, volym 11, s. 114) (nedan kallat livsmiljödirektivet).
 Begäran har framställts inom ramen för en tvist mellan Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee (nationell förening för bevarande av Waddenzee) (nedan kallad Waddenzeeföreningen) och Nederlandse Vereniging tot Bescherming van Vogels (nederländsk förening för skydd av fåglar) (nedan kallad fågelskyddsföreningen), å ena sidan, och Staatssecretaris van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (statssekreteraren för jordbruk, naturvård och fiske) (nedan kallad statssekreteraren), å andra sidan, rörande de licenser som den senare beviljat Coöperatieve Producentenorganisatie van de Nederlandse Kokkelvisserij UA (kooperativ producentorganisation för det nederländska hjärtmusselfisket) (nedan kallad PO Kokkelvisserij) för att bedriva mekaniserat hjärtmusselfiske i det särskilda skyddsområdet Waddenzee, vilket klassificerats i enlighet med artikel 4 i rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar (EGT L 103, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 161) (nedan kallat fågeldirektivet).
 Enligt artikel 4.1 och 4.2 i fågeldirektivet skall medlemsstaterna som särskilda skyddsområden klassificera sådana områden som uppfyller de ornitologiska kriterier som anges i de bestämmelserna.
 I artikel 4.4 i fågeldirektivet föreskrivs följande:
 ”Med avseende på de skyddsområden som avses i punkterna 1 och 2 ovan skall medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att undvika förorening och försämring av livsmiljöer samt störningar som påverkar fåglarna, i den mån denna påverkan inte saknar betydelse för att uppnå syftet med denna artikel. Medlemsstaterna skall även utanför dessa skyddsområden sträva efter att undvika förorening och försämring av livsmiljöer.”
 I artikel 6 i livsmiljödirektivet föreskrivs följande:
 ”1. För de särskilda bevarandeområdena skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för bevarande, vilket om så krävs innefattar utarbetande av lämpliga skötsel- och förvaltningsplaner särskilt för områdena eller integrerade i andra utvecklingsplaner, samt lämpliga lagar och andra författningar eller avtal, som motsvarar de ekologiska behoven hos de livsmiljötyper i bilaga 1 och de arter i bilaga 2 som finns i områdena.
 I artikel 7 i livsmiljödirektivet föreskrivs att ”[f]örpliktelser som uppstår till följd av artikel 6.2–4 i detta direktiv skall ersätta alla förpliktelser som uppstår till följd av artikel 4.4 första meningen i direktiv 79/409/EEG vad gäller områden som klassificerats i enlighet med artikel 4.1 eller som på samma sätt erkänts i enlighet med artikel 4.2 i det direktivet, från och med dagen för genomförandet av det här direktivet eller den dag då en medlemsstat i enlighet med [fågeldirektivet] har klassificerat eller erkänt ett område, om den dagen infaller senare”.
 Enligt artikel 12.1 i Natuurbeschermingswet (lag om naturskydd) är det förbjudet att vidta, låta vidta eller tillåta åtgärder som skadar naturen i ett naturskyddat område eller ett naturskyddat områdes intressen ur en naturvetenskaplig synvinkel eller fördärvar detta område utan tillstånd från Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (minister med ansvar för jordbruk, naturvård och fiske) (nedan kallat ministern) och att överträda de villkor som förbundits med ett sådant tillstånd. Enligt andra punkten i denna artikel skall verksamhet som påverkar ett naturskyddsområdes väsentliga intressen, vilka anges i förordnandet, alltid anses skada naturen i ett sådant område eller områdets intressen ur en naturvetenskaplig synvinkel.
 Av beslutet av den 17 november 1993 att utse Waddenzee till statligt naturskyddsområde, och skälen till beslutet, vilka utgör en integrerad del av detta, framgår att riktlinjerna för tillstånd och återkallelser med stöd av Natuurbeshermingswet är förbundna med riktlinjerna i Planologishe Kernbeslissing Waddenzee (centralt beslut om iordningställandet av Waddenzee) (nedan kallat PKB Waddenzee). På detta sätt skapades enligt nämnda skäl en adekvat ram för kontroll, med tillämpning av förfarandena i Natuurbeshermingswet, av verksamhet som kan skada PKB Waddenzees huvudsyfte, nämligen varaktigt skydd och varaktig utveckling av Waddenzee i egenskap av naturskyddsområde och, i synnerhet, Waddenzees näringsområden, häckningsområden och viloplatser för fåglar i området. Mänsklig verksamhet med ekonomisk inriktning är möjlig på området under förutsättning att det sker en tillräcklig avvägning med avseende på den huvudsakliga målsättningen. Verksamhet som planeras i Waddenzee skall därmed kontrolleras med hänsyn till ovannämnda syfte och politiska inriktning samt utvärderas i förhållande till dessa.
 Det kapitel i PKB Waddenzee som behandlar organisationen av kustfisket verkställdes genom ett regeringsbeslut av den 21 januari 1993, Structuurnota Zee- en kustvisserij "Vissen naar evenwicht". I beslutet fastställdes riktlinjerna för skaldjursfiske under åren 1993–2003 i bland annat Waddenzee. I kapitlet föreskrivs ett antal begränsningar avseende hjärtmusselfiske. I vissa områden i det statliga naturskyddsområdet är hjärtmusselfiske aldrig tillåtet och, även de år då tillgången på föda är låg, skall 60 procent av fåglarnas genomsnittliga näringsbehov i form av hjärtmusslor och blåmusslor förbehållas dessa fåglar. Att inte 100 procent av det genomsnittliga näringsbehovet förbehålls fåglarna beror på att de har alternativa näringskällor att tillgå (munksäl, hönmusslor och strandkrabba).
 Enligt PKB Waddenzee innebär försiktighetsprincipen att bevarandet av Waddenzee skall ges företräde när det enligt bästa tillgängliga information råder uppenbara tvivel om att ett visst agerande inte kommer att ha en betydande negativ inverkan på ekosystemet. Av beslutet om hänskjutande framgår att flertalet av de vetenskapliga studier som har konsulterats inte entydigt pekar på att mekaniserat hjärtmusselfiske skulle ha en betydande negativ inverkan på Waddenzees ekosystem.
 Genom beslut av den 1 juli 1999 och den 7 juli 2000 (nedan kallade de ifrågasatta besluten) beviljade statssekreteraren, på vissa villkor, PO Kokkelvisserij licenser för att bedriva mekaniserat musselfiske i ZPS Waddenzee under perioderna 16 augusti 1999 – 25 november 1999 respektive 14 augusti 2000 – 30 november 2000.
 Waddenzeeföreningen och fågelskyddsföreningen begärde omprövning av besluten. Genom beslut av den 23 december 1999 och den 19 februari 2001 förklarade statssekreteraren att invändningarna mot besluten saknade grund och avslog begäran om omprövningar.
 De ovannämnda naturskyddsföreningarna överklagade avslagsbesluten till Raad van State. I sak har klagandena gjort gällande att det hjärtmusselfiske som tillåtits genom de ifrågasatta besluten leder till bestående skador på geomorfologin samt djur- och växtlivet på Waddenzees botten. Klagandena har även gjort gällande att nämnda fiske tär på näringsbeståndet för fåglar som livnär sig på skaldjur och får till följd att dessa fåglar minskar i antal. Detta gäller i synnerhet strandskata och ejder. Waddenzeeföreningen och fågelskyddsföreningen har dessutom anfört att de ifrågasatta besluten strider mot livsmiljö- och fågeldirektiven.
 Vad avser frågan huruvida artikel 6.2–6.4 i livsmiljödirektivet har införlivats på korrekt sätt med den nederländska rättsordningen har Raad van State uppgett att artikel 12 i Natuurbeschermingswet visserligen inte uttryckligen syftar till att införliva de förpliktelser som föreskrivs i artikel 6.2 i livsmiljödirektivet, men kan tolkas i överensstämmelse med denna bestämmelse. Natuurbeschermingswet innehåller inte heller några bestämmelser om införlivande av artikel 6.3 och 6.4 i nämnda direktiv. Det saknas också allmänt tillämpliga och bindande bestämmelser som syftar till att införliva artikel 6.3 och 6.4, vilka kan tillämpas på Waddenzee.
 Den hänskjutande domstolen har dessutom erinrat om att det enligt Waddenzeeföreningen och fågelskyddsföreningen, till följd av att hjärtmusselfisket i det särskilda skyddsområdet Waddeenzee utvidgas, rör sig om ”planer eller projekt” som ”på lämpligt sätt [skall] bedömas” enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet. Statssekreteraren anser däremot att verksamheten i fråga omfattas av tillämpningsområdet för artikel 6.2 i direktivet eftersom den har ägt rum under flera år utan att intensifieras.
 Avseende förhållandet mellan artikel 6.2 och 6.3 i livsmiljödirektivet har Waddenzeeföreningen och fågelskyddsföreningen gjort gällande att även om den verksamhet för vilken licenserna har beviljats skall anses utgöra en plan eller ett projekt i den mening som avses i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet skall den prövas mot bakgrund av artikel 6.2 i direktivet. Denna ståndpunkt aktualiserar frågan huruvida artikel 6.3 skall anses utgöra en precisering av bestämmelserna i artikel 6.2, varmed de två punkterna skall tillämpas kumulativt, eller om den skall anses utgöra en bestämmelse med en särskild och självständig innebörd, i den meningen att punkt 2 omfattar befintligt bruk medan punkt 3 gäller nya planer eller projekt.
 Raad van State har också frågat sig under vilka förutsättningar förutsätt en plans eller ett projekts konsekvenser för området i fråga skall bedömas ”på lämpligt sätt”. Raad van State undrar dessutom vilka kriterier som skall beaktas vid bedömningen av vad som utgör ”lämpliga åtgärder” eller en ”lämplig” bedömning med hänsyn också till bestämmelsen i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, enligt vilken de behöriga nationella myndigheterna skall godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada.
 Avslutningsvis anser Raad Van State att frågan huruvida artikel 6.2 och 6.3 har direkt effekt är av betydelse.
 Under dessa omständigheter har Raad Van State beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
 Skall uttrycket ’planer eller projekt’ i artikel 6.3 i rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter tolkas så att det även avser en verksamhet som har bedrivits under flera år, men för vilken en tidsbegränsad licens i princip beviljas varje år, vilket innebär att en ny utvärdering görs varje gång av möjligheterna att bedriva denna verksamhet och av de delar av området inom vilka den kan bedrivs?
 Om fråga 1a besvaras nekande: Skall den berörda verksamheten anses vara en plan eller ett projekt om den har intensifierats genom åren eller om en sådan intensifiering möjliggörs genom licenserna?
 Om det av svaret på den första frågan framgår att det rör sig om en plan eller ett projekt, i den mening som avses i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, skall artikel 6.3 i livsmiljödirektivet då anses utgöra en precisering av bestämmelserna i artikel 6.2 eller anses ha en särskild och självständig innebörd, så att till exempel
 artikel 6.2 gäller pågående verksamhet medan artikel 6.3 gäller nya planer eller projekt, eller
 artikel 6.2 gäller bestämmelser om skötsel- och förvaltning medan artikel 6.3 gäller övriga beslut, eller
 artikel 6.3 gäller planer och projekt medan artikel 6.2 gäller övrig verksamhet?
 Om artikel 6.3 i livsmiljödirektivet skall anses utgöra en precisering av bestämmelserna i artikel 6.2, kan dessa två punkter då tillämpas kumulativt?
 Skall artikel 6.3 i livsmiljödirektivet tolkas så att det rör sig en plan eller ett projekt när en viss verksamhet kan påverka det berörda området (varpå en ’lämplig’ bedömning skall göras för att fastställa huruvida denna påverkan är ’betydande’) eller skall bestämmelsen förstås så att en ’lämplig’ bedömning enbart skall göras om det är (tillräckligt) troligt att en plan eller ett projekt kommer att ha en betydande påverkan på området?
 Vilka kriterier skall tillämpas vid bedömningen av om planer eller projekt, i den mening som avses i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, som inte är direkt förbundna med eller nödvändiga för områdets skötsel och förvaltning, kan påverka detta område på ett betydande sätt, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt?
 Vilka kriterier skall vid tillämpningen av artikel 6 i livsmiljödirektivet läggas till grund för bedömningen av om det är fråga om ’lämpliga åtgärder’, i den mening som avses i artikel 6.2, eller om en ’lämplig’ bedömning, med hänsyn till den försäkran som i enlighet med artikel 6.3 skall föregå ett godkännande av en plan eller ett projekt?
 Har begreppen ’lämpliga åtgärder’ och ’lämplig’ bedömning en självständig innebörd eller skall de bedömas med hänsyn också till artikel 174.2 EG och särskilt med hänsyn till försiktighetsprincipen häri?
 Om hänsyn skall tas till försiktighetsprincipen i artikel 174.2 EG, innebär det att tillstånd kan ges till viss verksamhet, i förevarande fall hjärtmusselfiske, när det inte råder uppenbara tvivel om att verksamheten inte kan ha en betydande påverkan, eller kan tillstånd endast ges när det inte finns några tvivel alls om att verksamheten inte kan ha en sådan inverkan, eller när det med säkerhet kan konstateras att verksamheten inte kan ha en sådan inverkan?
 Har artikel 6.2 och 6.3 i livsmiljödirektivet direkt effekt i den meningen att enskilda kan åberopa artikeln inför nationell domstol och denna domstol, såsom följer av bland annat domen av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Peterbroeck (REG 1995, s. I-4599), måste säkerställa det rättsliga skydd för enskilda som följer av denna direkta effekt?”
 Genom beslut av den 28 april 2004 avslogs PO Kokkelvisserijs begäran om tillstånd att inkomma med skriftligt yttrande efter det att generaladvokatens förslag till avgörande föredragits eller att på något annat sätt ges möjlighet att bemöta detta förslag.
 Den hänskjutande domstolen har ställt fråga 1a för att få klarhet i huruvida mekaniserat hjärtmusselfiske, vilket har bedrivits under flera år, men för vilket en tidsbegränsad licens beviljas varje år, vilket innebär att en ny utvärdering görs varje gång av möjligheterna att bedriva denna verksamhet och av det område inom vilket verksamheten kan bedrivas, omfattas av begreppet ”plan” eller ”projekt” i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet.
 Enligt tionde skälet i livsmiljödirektivet måste ”[e]n lämplig bedömning ... göras av alla planer eller projekt som på ett betydande sätt kan påverka målsättningen vad gäller bevarandet av ett område som har utsetts eller som kommer att utses i framtiden”. Skälet har kommit till uttryck i artikel 6.3 i detta direktiv, där det bland annat anges att en plan eller ett projekt som kan påverka det berörda området på ett betydande sätt inte får godkännas utan en föregående bedömning av denna påverkan.
 Begreppen ”plan” och ”projekt” definieras inte i livsmiljödirektivet.
 Rådets direktiv 85/337/EEG av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (EGT L 175, s. 40; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 226), i vars sjätte skäl det föreskrivs att tillstånd för projekt som kan antas leda till betydande miljöpåverkan bör ges först efter det att en bedömning har gjorts av den huvudsakliga miljöpåverkan som projekten kan antas medföra, innehåller däremot en definition av begreppet projekt. I direktivets artikel 1.2 definieras projekt på följande sätt:
 andra ingrepp i den naturliga omgivningen och i landskapet, inklusive mineralutvinning.”
 En verksamhet som mekaniserat hjärtmusselfiske omfattas av begreppet ”projekt” såsom detta har definierats i artikel 1.2 andra strecksatsen i direktiv 85/337.
 Denna tolkning av begreppet ”projekt” har betydelse för tolkningen av begreppen plan och projekt i livsmiljödirektivet. Som redan har framgått syftar livsmiljödirektivet, i likhet med direktiv 85/337, nämligen till att undvika att verksamheter som kan skada miljön godkänns utan föregående bedömning av deras effekter på miljön.
 I enlighet med detta omfattas en verksamhet som mekaniserat hjärtmusselfiske av begreppet plan eller projekt i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet.
 Det förhållande att nämnda verksamhet periodvis har bedrivits på området i fråga under flera år och detta under förutsättning att en licens beviljas varje år, vilket innebär att en ny utvärdering görs varje gång av möjligheterna att bedriva denna verksamhet och av det område inom vilket verksamheten kan bedrivas, hindrar i sig inte att verksamheten vid varje ansökan om tillstånd anses utgöra en enskild plan eller ett enskilt projekt i den mening som avses i livsmiljödirektivet.
 Fråga 1a skall därmed besvaras på följande sätt: Mekaniserat hjärtmusselfiske, vilket har bedrivits under flera år, men för vilket en tidsbegränsad licens beviljas varje år, vilket innebär att en ny utvärdering görs varje gång av möjligheterna att bedriva denna verksamhet och av det område inom vilket verksamheten kan bedrivas, omfattas av begreppet plan eller projekt i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet.
 Med hänsyn till svaret på fråga 1a saknas skäl att besvara fråga 1b.
 Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i vilket förhållande som råder mellan artikel 6.2 och 6.3 i livsmiljödirektivet.
 Det skall erinras om att artikel 6.2 i livsmiljödirektivet jämförd med artikel 7 i samma direktiv ålägger medlemsstaterna att i de särskilda skyddsområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöer och väsentliga störningar av de arter för vilka områdena har utsetts.
 I artikel 6.3 i livsmiljödirektivet föreskrivs att planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som kan påverka området på ett betydande sätt, skall godkännas av de behöriga nationella myndigheterna först efter att de, genom en lämplig bedömning av planens eller projektets konsekvenser för det berörda området, har försäkrat sig om att området inte kommer att ta skada.
 Genom den senare bestämmelsen har därmed ett förfarande inrättats, vilket genom föregående kontroller syftar till att säkerställa att planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som kan påverka området på ett betydande sätt, endast godkänns under förutsättning att de inte skadar området.
 När en plan eller ett projekt väl har godkänts enligt förfarandet i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet är det emellertid inte nödvändigt att samtidigt bedöma ingreppet på det skyddade området mot bakgrund av den allmänna skyddsnorm som föreskrivs i artikel 6.2 i direktivet.
 Ett godkännande med stöd av artikel 6.3 i livsmiljödirektivet förutsätter nämligen att planen eller projektet inte har bedömts kunna skada det berörda området och, i enlighet med detta, inte heller kunna förorsaka sådana försämringar eller betydande störningar som avses i artikel 6.2.
 Det kan emellertid inte uteslutas att en sådan plan eller ett sådant projekt, trots att de behöriga nationella myndigheterna som godkände planen eller projektet inte kan klandras på något sätt, sedermera visar sig kunna ge upphov till sådana försämringar eller störningar. Under dessa omständigheter kan artikel 6.2 i livsmiljödirektivet tillämpas för att uppfylla det väsentliga målet att bevara och skydda miljön, till vilket bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter hör, vilket framgår av direktivets första skäl.
 Den andra frågan skall därmed besvaras på följande sätt: Genom artikel 6.3 i livsmiljödirektivet har ett förfarande inrättats vilket genom föregående kontroller syftar till att säkerställa att planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som kan påverka området på ett betydande sätt, endast godkänns under förutsättning att de inte skadar området. I artikel 6.2 i nämnda direktiv föreskrivs däremot en allmän skyddsnorm, i form av en skyldighet att förhindra försämringar och störningar som kan ha betydande konsekvenser för målen med direktivet, vilken inte skall tillämpas samtidigt som artikel 6.3.
 Enligt artikel 6.3 första meningen i livsmiljödirektivet skall alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka området på ett betydande sätt, på lämpligt sätt bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området.
 Kravet på en lämplig bedömning av konsekvenserna av en plan eller ett projekt gäller således under förutsättning att planen eller projektet kan påverka området på ett betydande sätt.
 För att skyddsmekanismen i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet skall utlösas krävs därmed inte, vilket för övrigt framgår av kommissionens guide för tolkning av denna artikel,”Förvaltning av Natura 2000-områden, bestämmelserna i artikel 6 i direktiv 92/43/EEG”, att det är klarlagt att den plan eller projekt som bedöms har en betydande påverkan på det berörda området. Det räcker med att det är troligt att planen eller projektet har en sådan påverkan.
 I artikel 2.1 i direktiv 85/337, som är avfattad på ett sätt som påminner om artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, föreskrivs det att ”[m]edlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan ... blir föremål för en bedömning av denna påverkan innan tillstånd ges”. Domstolen har beträffande denna artikel fastställt att projekt som riskerar att medföra betydande miljöpåverkan utgör sådana projekt (se, för ett liknande resonemang, domen av den 29 april 2004 i mål C-117/02, kommissionen mot Portugal, REG 2004, s. I-0000, punkt 85).
 Av detta följer att kravet i artikel 6.3 första meningen i livsmiljödirektivet att det skall göras en lämplig bedömning av en plans eller ett projekts konsekvenser gäller under förutsättning att det är sannolikt eller att det finns en risk för att planen eller projektet kommer att ha en betydande påverkan på det berörda området.
 Med hänsyn till försiktighetsprincipen, vilken enligt artikel 174.2 första stycket EG utgör en av hörnstenarna i gemenskapens miljöpolitik, vilken syftar till en hög skyddsnivå, och som livsmiljödirektivet skall tolkas mot bakgrund av, anses en sådan risk föreligga när det på grundval av objektiva kriterier inte kan uteslutas att nämnda plan eller projekt har en betydande påverkan på det berörda området (se analogt bland annat dom av den 5 maj 1998 i mål C-180/96, Förenade Kungariket mot kommissionen, REG 1998, s. I-2265, punkterna 50, 105 och 107). En sådan tolkning av det villkor som gäller för bedömningen av en plans eller ett projekts konsekvenser för det berörda området innebär att en sådan bedömning skall göras när det föreligger tvivel om att ett visst agerande inte kan ha en betydande påverkan. Den tolkningen gör det möjligt att på ett effektivt sätt förhindra att planer eller projekt som skadar det berörda området godkänns, och den bidrar på detta sätt, i enlighet med tredje skälet och artikel 2.1 i livsmiljödirektivet, till att förverkliga direktivets väsentliga mål, nämligen att den biologiska mångfalden säkerställs genom att livsmiljöer och vilda djur och växter bevaras.
 Med hänsyn till ovanstående skall fråga 3b besvaras på följande sätt: Artikel 6.3 första meningen i livsmiljödirektivet skall tolkas så att alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område skall bedömas på lämpligt sätt med avseende på vilka konsekvenser de kan få för målsättningen att bevara området, när det på grundval av objektiva kriterier inte kan uteslutas att planen eller projektet kan ha en betydande påverkan på det berörda området, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt.
 Av artikel 6.3 första meningen i livsmiljödirektivet jämförd med tionde skälet i samma direktiv framgår att frågan huruvida konsekvenserna av en plan eller ett projekt, som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, är betydande för området, skall bedömas mot bakgrund av direktivets målsättning att bevara.
 När en sådan plan eller ett sådant projekt påverkar området utan att skada direktivets målsättning att bevara, skall planen eller projektet således anses inte kunna ha en betydande påverkan på området i fråga.
 Omvänt skall en sådan plan eller ett sådant projekt undantagslöst anses kunna ha en betydande påverkan på området när det riskerar att äventyra målsättningen att bevara det berörda området. Frågan huruvida effekterna är betydande skall, vid bedömningen av nämnda plans eller projekts framtida effekter, såsom kommissionen har gjort gällande, besvaras mot bakgrund av det berörda områdets särart och miljömässiga förhållanden.
 Fråga 3b skall därmed besvaras på följande sätt: Enligt artikel 6.3 första meningen i livsmiljödirektivet skall en plan eller ett projekt, som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, som riskerar att skada direktivets målsättning att bevara anses kunna ha en betydande påverkan på området. Vid bedömningen av huruvida påverkan är betydande skall i synnerhet det berörda områdets särart och miljömässiga förhållanden beaktas.
 Den hänskjutande domstolen har ställt fråga 4a–c för att domstolen skall precisera dels begreppet ”lämpliga åtgärder”, i den mening som avses i artikel 6.2 i livsmiljödirektivet, och begreppet ”lämplig” bedömning, i den mening som avses i artikel 6.3 i samma direktiv, dels under vilka förutsättningar en verksamhet som mekaniserat hjärtmusselfiske kan godkännas.
 Med hänsyn till omständigheterna i tvisten vid den nationella domstolen och vad som framkommit ovan, i synnerhet svaren på de två första frågorna, saknas skäl att besvara den fjärde frågan med avseende på artikel 6.2 i livsmiljödirektivet, vilket generaladvokaten erinrade om i punkt 116 i sitt förslag till avgörande.
 Vad avser begreppet ”lämplig” bedömning, i den mening som avses i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, konstaterar domstolen att det i direktivet inte föreskrivs att bedömningen skall gå till på något specifikt sätt.
 Enligt bestämmelsens ordalydelse skall icke desto mindre en lämplig bedömning av en plans eller ett projekts konsekvenser för det berörda området föregå ett godkännande av planen eller projektet. Vid bedömningen skall de kumulativa effekterna av planen eller projektet och andra planer eller projekt med avseende på målsättningen att bevara området beaktas.
 En sådan bedömning förutsätter således att alla aspekter av planen eller projektet som, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt, kan påverka nämnda mål identifieras med hjälp av bästa vetenskapliga kunnande på området. Dessa mål kan, vilket framgår av artiklarna 3 och 4 i livsmiljödirektivet, och i synnerhet artikel 4.4 häri, fastställas mot bakgrund av bland annat områdets betydelse för att möjliggöra att en gynnsam bevarandestatus hos en livsmiljötyp i bilaga 1 i direktivet eller en art i bilaga 2 bibehålls eller återställs, och för att Natura 2000 skall bli sammanhängande, och mot bakgrund av den risk för försämring eller förstörelse som området är utsatt för.
 Vad gäller frågan under vilka förutsättningar en verksamhet som mekaniserat hjärtmusselfiske kan godkännas, erinrar domstolen om att det, med hänsyn till artikel 6.3 i livsmiljödirektivet och svaret på den första frågan, åligger de behöriga nationella myndigheterna att med ledning av slutsatserna från bedömningen av planens eller projektets konsekvenser för det berörda området godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada.
 Därmed kan en plan eller ett projekt endast godkännas på villkor att de behöriga nationella myndigheterna har försäkrat sig om att planen eller projektet inte kommer att ha en skadlig inverkan på det berörda området.
 De behöriga myndigheterna skall således avslå en ansökan om godkännande när det råder osäkerhet om att planen eller projektet inte kommer att ha en skadlig inverkan på det område som berörs.
 Godkännandekriteriet i artikel 6.3 andra meningen i livsmiljödirektivet inbegriper försiktighetsprincipen (se dom av den 5 maj 1998 i mål C-157/96, National Farmers’ Union m.fl., REG 1998, s. I-2211, punkt 63) och gör det möjligt att på ett effektivt sätt förhindra att skyddade områden skadas genom planer och projekt. Ett mindre strängt godkännandekriterium skulle inte lika effektivt säkerställa att bestämmelsens mål, nämligen att skydda området, förverkligas.
 De behöriga nationella myndigheterna skall därmed, i enlighet med lydelsen av artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, med ledning av slutsatserna från bedömningen av mekaniserat hjärtmusselfiske med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av det berörda området, godkänna denna verksamhet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada av den. Så är fallet när det ur ett vetenskapligt perspektiv inte föreligger några rimliga tvivel om att verksamheten inte kan ha en skadlig inverkan (se analogt dom av den 9 september 2003 i mål C-236/01, Monsanto Agricoltura Italia m.fl., REG 2003, s. I-0000, punkterna 106 och 113).
 I motsatt fall kan mekaniserat hjärtmusselfiske om nödvändigt godkännas med stöd av artikel 6.4 i livsmiljödirektivet under förutsättning att villkoren häri är uppfyllda.
 Med hänsyn till ovanstående skall den fjärde frågan besvaras på följande sätt: Enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet förutsätter den lämpliga bedömningen av en plans eller ett projekts konsekvenser för målsättningen att bevara ett område att alla aspekter av planen eller projektet som, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt, kan påverka nämnda mål identifieras, med hjälp av bästa möjliga vetenskapliga information, innan planen eller projektet godkänns. Med ledning av slutsatserna från den lämpliga bedömningen av mekaniserat hjärtmusselfiske med avseende på konsekvenserna för målsättningen att bevara ett område, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna verksamheten endast efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada. Så är fallet när det ur ett vetenskapligt perspektiv inte föreligger några rimliga tvivel om att verksamheten inte kan ha en skadlig inverkan.
 Med hänsyn till vad som slagits fast i punkt 51 ovan saknas skäl att pröva den femte frågan med avseende på artikel 6.2 i livsmiljödirektivet.
 Domstolen inskränker sig därför till att pröva nämnda fråga med avseende på artikel 6.3 i livsmiljödirektivet.
 Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i huruvida en nationell domstol, som skall pröva om ett godkännande av en plan eller ett projekt enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet är lagenligt, kan pröva huruvida de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning enlig denna bestämmelse har respekterats, även om bestämmelsen inte har införlivats med den berörda medlemsstatens rättsordning trots att fristen för införlivande har löpt ut.
 Det skall först erinras om att en medlemsstats skyldighet att vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att uppnå de resultat som föreskrivs i ett direktiv är en tvingande skyldighet enligt såväl artikel 249 tredje stycket EG som direktivet. Denna skyldighet att vidta allmänna eller särskilda åtgärder avser alla medlemsstaternas myndigheter, däri inbegripet de dömande myndigheterna inom ramen för deras behörighet (se dom av den 24 oktober 1996 i mål C-72/95, Kraaijeveld m.fl., REG 1996, s. I-5403, punkt 55).
 Vad avser en enskild persons rätt att åberopa ett direktiv och den nationella domstolens möjlighet att beakta detta, vore det oförenligt med direktivens bindande verkan enligt artikel 249 EG att i princip omöjliggöra att den skyldighet som föreskrivs i direktivet kan åberopas av berörda personer. I synnerhet i de fall i vilka gemenskapernas institutioner genom ett direktiv har fastställt att medlemsstaterna skall agera på ett visst sätt, skulle den ändamålsenliga verkan av en sådan rättsakt förlora i styrka om enskilda förhindrades att åberopa den inför domstol och om de nationella domstolarna förhindrades att beakta den såsom en del av gemenskapsrätten då de prövar om den nationella lagstiftaren, inom gränserna för de valmöjligheter avseende form och tillvägagångssätt för att genomföra direktivet som denne har givits, har hållit sig inom gränserna för befogenheten att företa en skönsmässig bedömning såsom den har angivits genom direktivet (se domen i det ovannämnda målet Kraaijeveld m.fl., punkt 56). Samma sak gäller när den relevanta bestämmelsen i ett direktiv inte har införlivats med nationell rätt och det skall prövas huruvida en nationell myndighet respekterade gränserna för det utrymme för skönsmässig bedömning som den förfogar över enligt denna bestämmelse när den antog en ifrågasatt rättsakt.
 Vad gäller gränserna för utrymmet för skönsmässig bedömning enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet följer det av denna bestämmelse att de behöriga nationella myndigheterna i ett fall som det förevarande, med ledning av slutsatserna från bedömningen av det mekaniserade hjärtmusselfiskets konsekvenser för målsättningen att bevara det berörda området, skall godkänna denna verksamhet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada av den. Så är fallet när det ur ett vetenskapligt perspektiv inte föreligger några rimliga tvivel om att verksamheten inte kan ha en skadlig inverkan (se punkt 59 i förevarande dom).
 Detta villkor är således inte uppfyllt när de nationella myndigheterna godkänner nämnda verksamhet trots att det råder osäkerhet om att verksamheten inte kan ha någon skadlig inverkan på det berörda området.
 Av detta följer att en nationell domstol kan beakta artikel 6.3 i livsmiljödirektivet vid bedömningen av om den nationella myndighet som godkände en plan eller ett projekt höll sig inom gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning enligt bestämmelsen i fråga.
 Den femte frågan skall därmed besvaras på följande sätt: När en nationell domstol skall pröva om ett godkännande av en plan eller ett projekt enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet är lagenligt kan den pröva huruvida de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning enlig denna bestämmelse har respekterats, även om bestämmelsen inte har införlivats med den berörda medlemsstatens rättsordning trots att fristen för införlivande har löpt ut.
 Mekaniserat hjärtmusselfiske, vilket har bedrivits under flera år, men för vilket en tidsbegränsad licens beviljas varje år, vilket innebär att en ny utvärdering görs varje gång av möjligheterna att bedriva denna verksamhet och av det område inom vilket verksamheten kan bedrivas, omfattas av begreppet plan eller projekt i artikel 6.3 i rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter.
 Genom artikel 6.3 i direktiv 92/43 har ett förfarande inrättats, vilket genom föregående kontroller syftar till att säkerställa att planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som kan påverka området på ett betydande sätt, endast godkänns under förutsättning att de inte skadar området. I artikel 6.2 i nämnda direktiv föreskrivs däremot en allmän skyddsnorm, i form av en skyldighet att förhindra försämringar och störningar som kan få betydande konsekvenser för målen med direktivet, vilken inte skall tillämpas samtidigt som artikel 6.3.
 Artikel 6.3 första meningen i livsmiljödirektivet skall tolkas så att alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område skall bedömas på lämpligt sätt med avseende på vilka konsekvenser de kan få för målsättningen att bevara området, när det på grundval av objektiva kriterier inte kan uteslutas att planen eller projektet kan ha en betydande påverkan på det berörda området, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt.
 b) Enligt artikel 6.3 första meningen i livsmiljödirektivet skall planer eller projekt, som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, som riskerar att skada direktivets målsättning att bevara anses kunna ha en betydande påverkan på området. Vid bedömningen av huruvida påverkan är betydande skall i synnerhet det berörda områdets särart och miljömässiga förhållanden beaktas.
 4) Enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet förutsätter den lämpliga bedömningen av en plans eller ett projekts konsekvenser för målsättningen att bevara ett område att alla aspekter av planen eller projektet som, enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt, kan påverka nämnda mål identifieras med hjälp av bästa möjliga vetenskapliga information innan planen eller projektet godkänns. Med ledning av slutsatserna från den lämpliga bedömningen av mekaniserat hjärtmusselfiske med avseende på konsekvenserna för målsättningen att bevara ett område, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna verksamheten endast efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada. Så är fallet när det ur ett vetenskapligt perspektiv inte föreligger några rimliga tvivel om att verksamheten inte kan ha en skadlig inverkan.
 5) När en nationell domstol skall pröva om ett godkännande av en plan eller ett projekt enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet är lagenligt kan den pröva huruvida de nationella myndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning enlig denna bestämmelse har respekterats, även om bestämmelsen inte har införlivats med den berörda medlemsstatens rättsordning trots att fristen för införlivande har löpt ut.