type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 26.5.2005
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 L 133/27
 EMP ÜHISKOMITEE OTSUS
 nr 174/2004,
 3. detsember 2004,
 millega muudetakse EMP lepingu XXI lisa (Statistika)
 EMP ÜHISKOMITEE,
 võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, mida on muudetud Euroopa Majanduspiirkonna lepingut kohandava protokolliga (edaspidi “leping”), eriti selle artiklit 98
 ning arvestades järgmist:
 (1)
 Lepingu XXI lisa on muudetud EMP ühiskomitee 29. oktoobri 2004. aasta otsusega nr 159/2004. (1)
 (2)
 Komisjoni 17. detsembri 2002. aasta otsus 2002/990/EÜ, milles selgitatakse täpsemalt nõukogu määruse (EÜ) nr 2223/96 lisa A seoses hindade ja mahtude mõõtmise põhimõtetega rahvamajanduse arvepidamises, (2) tuleb inkorporeerida lepingusse.
 (3)
 Käesolevat otsust ei kohaldata Liechtensteini suhtes,
 ON TEINUD JÄRGMISE OTSUSE:
 Artikkel 1
 Lepingu XXI lisa punkti 19dd (komisjoni määrus (EÜ) nr 1889/2002) järele lisatakse järgmine punkt:
 “19de.
 32002 D 0990: komisjoni otsus 2002/990/EÜ, 17. detsember 2002, milles selgitatakse täpsemalt nõukogu määruse (EÜ) nr 2223/96 lisa A seoses hindade ja mahtude mõõtmise põhimõtetega rahvamajanduse arvepidamises (EÜT L 347, 20.12.2002, lk 42).
 Käesoleva lepingu kohaldamisel muudetakse kõnealuse otsuse sätteid järgmiselt:
 a)
 Island hakkab hindade ja mahtude mõõtmise uusi põhimõtteid rakendama alates 2006. aastast.
 b)
 Norra hakkab hindade ja mahtude mõõtmise uusi põhimõtteid rakendama järgmiselt:
 i)
 CPA 73 ja 75 (kollektiivne teenus) suhtes alates 2005. aastast;
 ii)
 CPA 70 ja 71 suhtes alates 2006. aastast;
 iii)
 CPA 64, 66, 67, 72, 74, 75 (individuaalne) ja 90 — 93 suhtes alates 2007. aastast;
 iv)
 kaupade ekspordi ja impordi suhtes alates 2006. aastast;
 v)
 teenuste ekspordi ja impordi suhtes alates 2007. aastast.”
 Artikkel 2
 Otsuse 2002/990/EÜ islandi- ja norrakeelsed tekstid, mis avaldatakse Euroopa Liidu Teataja EMP kaasandes, on autentsed.
 Artikkel 3
 Käesolev otsus jõustub 4. detsembril 2004. aastal, tingimusel et kõik lepingu artikli 103 lõikele 1 vastavad teated on edastatud EMP ühiskomiteele. (3)
 Artikkel 4
 Käesolev otsus avaldatakse Euroopa Liidu Teataja EMP osas ja EMP kaasandes.
 Brüssel, 3. detsember 2004
 EMP ühiskomitee nimel
 eesistuja
 Kjartan JÓHANNSSON
 (1) ELT L 102, 21.4.2005, lk 43.
 (2) EÜT L 347, 20.12.2002, lk 42.
 (3) Põhiseadusest tulenevaid nõudeid ei ole esitatud.


type: legislation

text:
 21.6.2013
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 169/64
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) NR 588/2013
 z dnia 20 czerwca 2013 r.
 ustanawiające standardowe wartości w przywozie dla ustalania ceny wejścia niektórych owoców i warzyw
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie Rady (WE) nr 1234/2007 z dnia 22 października 2007 r. ustanawiające wspólną organizację rynków rolnych oraz przepisy szczegółowe dotyczące niektórych produktów rolnych („rozporządzenie o jednolitej wspólnej organizacji rynku”) (1),
 uwzględniając rozporządzenie wykonawcze Komisji (UE) nr 543/2011 z dnia 7 czerwca 2011 r. ustanawiające szczegółowe zasady stosowania rozporządzenia Rady (WE) nr 1234/2007 w odniesieniu do sektorów owoców i warzyw oraz przetworzonych owoców i warzyw (2), w szczególności jego art. 136 ust. 1,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 Rozporządzenie wykonawcze (UE) nr 543/2011 przewiduje – zgodnie z wynikami wielostronnych negocjacji handlowych Rundy Urugwajskiej – kryteria, na których podstawie ustalania Komisja ustala standardowe wartości dla przywozu z państw trzecich, w odniesieniu do produktów i okresów określonych w części A załącznika XVI do wspomnianego rozporządzenia.
 (2)
 Standardowa wartość w przywozie jest obliczana każdego dnia roboczego, zgodne z art. 136 ust. 1 rozporządzenia wykonawczego (UE) nr 543/2011, przy uwzględnieniu podlegających zmianom danych dziennych. Niniejsze rozporządzenie powinno zatem wejść w życie z dniem jego opublikowania w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 Standardowe wartości celne w przywozie, o których mowa w art. 136 rozporządzenia wykonawczego (UE) nr 543/2011, są ustalone w załączniku do niniejszego rozporządzenia.
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie z dniem jego opublikowania w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 20 czerwca 2013 r.
 W imieniu Komisji, za Przewodniczącego,
 Jerzy PLEWA
 Dyrektor Generalny ds. Rolnictwa i Rozwoju Obszarów Wiejskich
 (1) Dz.U. L 299 z 16.11.2007, s. 1.
 (2) Dz.U. L 157 z 15.6.2011, s. 1.
 ZAŁĄCZNIK
 Standardowe wartości w przywozie dla ustalania ceny wejścia niektórych owoców i warzyw
 (EUR/100 kg)
 Kod CN
 Kod państw trzecich (1)
 Standardowa wartość w przywozie
 0702 00 00
 MK
 53,3
 TR
 73,3
 ZZ
 63,3
 0707 00 05
 MK
 27,7
 TR
 121,6
 ZZ
 74,7
 0709 93 10
 MA
 102,6
 TR
 142,6
 ZZ
 122,6
 0805 50 10
 AR
 95,3
 BR
 96,4
 TR
 78,7
 ZA
 106,7
 ZZ
 94,3
 0808 10 80
 AR
 172,7
 BR
 109,2
 CL
 135,6
 CN
 75,1
 NZ
 137,1
 US
 156,1
 UY
 165,4
 ZA
 126,2
 ZZ
 134,7
 0809 10 00
 IL
 342,4
 TR
 228,3
 ZZ
 285,4
 0809 29 00
 TR
 386,5
 US
 660,1
 ZZ
 523,3
 0809 30
 TR
 179,1
 ZZ
 179,1
 0809 40 05
 CL
 149,0
 IL
 308,9
 ZA
 116,7
 ZZ
 191,5
 (1) Nomenklatura krajów ustalona w rozporządzeniu Komisji (WE) nr 1833/2006 (Dz.U. L 354 z 14.12.2006, s. 19). Kod „ZZ” odpowiada „innym pochodzeniom”.


type: other

text:
Skat.dk: Erhvervsobligation i virksomhedsordningen
 20 Dec 2018 14:32
 27 Nov 2018 13:54
 SKM2018.647.LSR
 18-0001446
 Erhvervsobligation, virksomhedsordningen, overskudslikviditet, hævning, hæverækkefølge
 En selvstændig erhvervsdrivende, der drev virksomhed med anvendelse af virksomhedsordningen, kunne anvende overskudslikviditet til placering i en erhvervsobligation, uden at det ville medføre en hævning i hæverækkefølgen.
 Virksomhedsskattelovens § 1, § 1, stk. 2
 Se tidligere instans (SKM2017.717.SR)
 Klagen vedrører et bindende svar i anledning af, at der er stillet følgende spørgsmål:
 ”Kan Skatterådet bekræfte, at en selvstændigt erhvervsdrivende, der driver sin virksomhed i virksomhedsordningen, kan placere overskudslikviditet i en erhvervsobligation udstedt af spørger (debitor) uden at det vil medføre en hævning i hæverækkefølgen, jf. virksomhedsskattelovens § 5?”
 Skatterådet har besvaret spørgsmålet med et ”nej”.
 Landsskatteretten ændrer Skatterådets afgørelse og besvarer spørgsmålet med ”ja”.
 Selskabet, H1 A/S, indgår i H1-koncernen som et 100 pct. ejet datterselskab. Selskabet ønsker at udbyde et nyt investeringsprodukt i form af erhvervsobligationer. I første omgang vil der blive udstedt en obligationsserie ”H1 A/S, Obligationsserie 1”.
 Obligationsserien udstedes med henblik på at finansiere et af spørgers [...]projekter. Som led i finansieringen af projektet vil låneprovenuet fra obligationerne blive videreudlånt fra spørger til et af spørger 100 pct. ejet datterselskab (”Holdingselskabet”). Holdingselskabet videreudlåner, mod sekundær pant i [projektets anlæg], provenuet til et 100 pct. ejet projektselskab (”Projektselskabet”), som er den direkte ejer af [...]anlægget, og som forestår den daglige drift i forbindelse med projektet.
 I serien udstedes der obligationer for nom. 25.000.000 DKK. Obligationerne vil få en løbetid på 6 år. Obligationerne udstedes som stående lån til kurs 100 – og skal indfries til kurs 100 pr. 31.8. 2023. Obligationerne vil ikke blive inddelt i forskellige obligationsklasser. Obligationerne vil blive udstedt med pant i spørgers kapitalandele.
 Obligationerne vil blive forrentet med en fast rente på 5 pct. p.a. Renten tilskrives én gang årligt.
 Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked. Obligationerne vil blive påført en negotiabilitetsklausul, og der gælder ingen begrænsning i obligationernes omsættelighed i Danmark. Obligationerne vil blive registreret i Værdipapircentralen.
 Obligationerne henvender sig både til fysiske personer og selskaber. Der vil blive stillet krav om en minimumsinvestering på 750.000 kr.
 Af tegningsaftalen fremgår blandt andet følgende tekst:
 ”UNDERTEGNEDE, H1 A/S, CVR nr. [...] erkender herved at være skyldig til [____________________] eller ordre. Det skyldige beløb andrager [____________________] DKK, skriver kroner [____________________].”
 ”H1 A/S, Obligationsserie 1” indeholder en standardiseret tekst, og at der gælder fælles vilkår for samtlige af de udstedte obligationer, jf. Vilkårsaftalen.
 Skatterådet har tiltrådt SKATs indstilling og begrundelse, som har besvaret spørgsmålet med et ”nej”.
 SKAT har begrundet afgørelsen med følgende:
 Alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen. Dette fremgår af virksomhedsskattelovens § 1, stk. 1 og § 1, stk. 3 modsætningsvis samt af lovens forarbejder. Se også SKM2013.505.HR.
 Foretages der for virksomhedsmidler investering i et finansielt aktiv, der ikke kan være i ordningen, betragtes dette som en hævning i ordningen med et beløb svarende til investeringen efter hæverækkefølgen i § 5.
 Der spørges til, om overskudslikviditet i virksomhedsordningen kan placeres i virksomhedsobligationer, udstedt som led i en serie på nominelt 25 mio. kr., med et minimumstegningsbeløb på 750.000 kr. pr. obligation. Obligationerne er registreret i værdipapircentralen. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked.
 En obligation er et gældsbrev, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst, jf. herom nedenfor.
 Grundlæggende er der således tale om et udlån af penge fra virksomhedsordningen (et pengeudlån) imod modtagelse af et gældsbrev som dokumentation for den ved udlånet opståede fordring.
 Forarbejderne til virksomhedsskatteloven (L 107 1985/86, Skatteministerens besvarelse af spørgsmål 49 og 89,) nævner da også obligationer i konteksten ”udlån” fra virksomhedsordningen.
 Højesteret fandt ved SKM2013.505.HR, at udlån fra en lægevirksomhed drevet under anvendelse af virksomhedsordningen til et af virksomhedens indehaver ejet anpartsselskab, måtte anses for en hævning i virksomhedsordningen.
 Højesteret udtalte, at spørgsmålet, om et lån måtte anses for overførsel af værdier til den skattepligtige var omtalt i forarbejderne (L 107 1985/86, Skatteministerens besvarelse af spørgsmål 89, red.). Heraf fremgik, at virksomheden kunne yde lån, der havde erhvervsmæssig karakter, uden at dette ville blive anset for overførsel af værdier til den skattepligtige. Virksomheden kunne således give kredit til personer, som havde en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden, f.eks. varedebitorer. Virksomheden kunne endvidere placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer mv. Hvis den skattepligtige derimod finansierede privat långivning, herunder til ægtefælle eller nært beslægtede, ved at hæve beløb i virksomheden, var der tale om overførsel af værdier til den skattepligtige i henhold til virksomhedsskattelovens § 5.
 Højesteret fandt, at de ydede lån ikke havde erhvervsmæssig karakter. Der var derimod tale om, at indehaveren af virksomhedsordningen finansierede privat långivning, idet han, uden at det havde tilknytning til lægevirksomhedens aktiviteter, hævede beløb i virksomheden.
 Skatterådet fandt ved SKM2016.15.SR og SKM2015.719.SR at investering i pantebreve med sikkerhed i fast ejendom og udlån til virksomheder via en crowdfunding model ikke kunne ske under anvendelse af overskudslikviditet i virksomhedsordningen, uden at det måtte anses som en hævning. Rådet henviste til SKM2013.505.HR.
 Det er SKATs opfattelse, at anbringelse af overskudslikviditet i de nærmere angivne virksomhedsobligationer vil indebære en hævning i virksomhedsordningen, da det til grund for modtagelse af obligationerne liggende udlån ikke kan anses foretaget i tilknytning til den inden for virksomhedsordningen drevne aktivet, jf. SKM2013.505.HR.
 Set fra virksomhedsordningens side gør det ikke i sig selv en afgørende forskel, om gældsbrevet er led i en serie af ensartede gældsbreve med fælles (standardiseret) tekst eller ej.
 Der er i øvrigt ikke noget til hinder for, at én og samme person erhverver samtlige obligationer, således at der alene består et låneforhold imellem én kreditor og én debitor.
 Nærværende obligationer er omsættelige, dematerialiserede og registreret i værdipapircentralen (VP Securities). At en fordring/en obligation er dematerialiseret vil sige, at dokumentationen af de rettigheder, som værdipapiret bærer, sker ved elektronisk registrering. Værdipapiret findes ikke i papirform. Se hertil bemærkningerne til § 59 i ”Værdipapirhandelsloven med kommentarer” (13. udgave, 2017).
 Det følger af værdipapirhandelsloven og Bekendtgørelse om registrering af fondsaktiver i en værdipapircentral (bekendtgørelse. nr. 819/2013), at udstedelse af omsættelige (overdragelige) dematerialiserede værdipapirer som fondsaktiver skal registreres i værdipapircentralen, og at værdipapircentralen selv fastsætter regler om, hvilke værdipapirer, der kan optages til registrering som fondsaktiver.
 Værdipapircentralen har bestemt, at alle omsættelige dematerialiserede værdipapirer, omfattende bl.a. virksomhedsobligationer, kan registreres i værdipapircentralen uden begrænsninger bl.a. med hensyn til antal (VP Rule Book, Part 3).
 Det gør efter SKATs opfattelse ikke nogen afgørende forskel, om obligationen er dematerialiseret, omsættelig og registreret i værdipapircentralen eller ej.
 Skatteministeren tilkendegav under behandlingen af forslaget til virksomhedsskatteloven (L 107 1985, besvarelse af spørgsmål 89), at virksomheden kan placere ledig kapital i bl.a. ”obligationer”.
 Obligation forstås normalt synonymt med massegældsbrev, jf. de af spørger angivne henvisninger og Skatterådets bemærkninger i SKM2008.786.SR.
 Ved massegældsbreve forstås i henhold til gældsbrevslovens (lovbekendtgørelse nr. 669 af 23. september 1986) § 4, stk. 2, ”gældsbreve, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst.”
 Uanset om de sagen vedrørende erhvervsobligationer i gældsbrevslovens forstand måtte siges at udgøre massegældsbreve (obligationer), så gør dette – efter SKATs opfattelse – dog ikke i sig selv, at aktivet kan være i virksomhedsordningen.
 Skatteministerens udtalelse er således ikke sket under henvisning til gældsbrevsloven, og skal derfor ikke nødvendigvis forstås med direkte reference hertil.
 Skatteministerens bemærkning kan i øvrigt ikke forstås løsrevet fra sin historiske kontekst, hvorved bemærkes, at markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986.
 Samtidig forholder det sig således, at andre - almindelige - udlån, ikke kan være (og ikke har kunnet være) i virksomhedsordningen, jf. bemærkningerne ovenfor.
 Henset til ovenstående, samt til konteksten i ministersvaret (”bankindskud og obligationer”) må det efter SKATs opfattelse være et krav, at de pågældende obligationer er relativt likvide og genstand for almindelig omsætning.
 Se hertil Skatterådets bemærkning i SKM2016.15.SR, hvor Skatterådet bemærkede, at udlånet (pantebrevene) ikke kunne sidestilles med de af Skatteministeren ved besvarelsen af spørgsmål 49 og 89 nævnte (dvs. bankindskud og obligationer) ”sædvanlige, særligt likvide og sikre anbringelsesformer for ledig kapital”. Se en tilsvarende bemærkning i SKM2015.719.SR.
 I førstnævnte sag bemærkede rådet endvidere, at ”Disse værdipapirer [pantebreve, red.] [historisk, red.] var genstand for almindelig omsætning, og havde således betydelige fællestræk med obligationer. Det var derfor naturligt at pantebreve med disse karaktertræk [historisk, red.] kunne indgå i virksomhedordningen.”
 I tilknytning til høringssvaret skal i denne forbindelse bemærkes, at ovenstående er en retvisende gengivelse af de pågældende afgørelser.
 Der er i nærværende sag tale om maksimalt 33 obligationer inden for en serie. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på reguleret marked.
 En investering i disse obligationer kan derfor ikke karakteriseres som en sædvanlig, likvid og sikker anbringelsesform for ledig kapital. Obligationerne dækker i realiteten over et illikvidt udlån til selskabet H1 A/S. Dette uanset repræsentantens bemærkninger om, at serien er fuldtegnet, og at man har måttet afvise personer, der ønskede at investere.
 Efter SKATs opfattelse opfylder obligationerne – af ovenanførte årsager – ikke betingelserne for at kunne indgå i virksomhedsordningen.
 Spørger har til støtte for sit synspunkt henvist til virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, 1. pkt., hvoraf bl.a. fremgår, at uforrentede obligationer og præmieobligationer ikke kan indgå i virksomhedsordningen.
 Det er anført, at det, hvis bestemmelsen sammenholdes med Skatteministerens besvarelse af spørgsmål 49 og 89 (L107 1985/86), bør være muligt at placere overskudslikviditet i alle andre typer obligationer, end dem, der direkte er undtaget.
 Under henvisning til SKM2008.786.SR gøres det gældende, at bestemmelsen i praksis også er fortolket på denne måde.
 SKAT skal hertil for det første bemærke, at alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen, jf. ovenfor.
 Der kan efter SKATs opfattelse ikke foretages en modsætningsslutning fra en undtagelsesbestemmelse, som gjort af spørger.
 Ved SKM2008.786.SR blev Skatterådet anmode om at vurdere, om en uforrentet indlånskonto, hvor afkastet blev reguleret i forhold til en valutakurs, og som derfor blev beskattet efter dagældende bestemmelse i kursgevinstlovens § 16 om fordringer i fremmed valuta, kunne indgå i virksomhedsordningen.
 Skatterådet fandt, at indlånskontoen ikke kunne anses som en indeksobligation eller en uforrentet obligation, jf. undtagelsesbestemmelsen i virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, 1. pkt., og at indlånskontoen derfor kunne indgå i virksomhedsordningen.
 Afgørelsen må forstås i denne kontekst, og kan, efter SKATs opfattelse, ikke udstrækkes til at gælde andre aktivtyper, konkret nærværende sags udlån.
 Spørger har i sit høringssvar endvidere henvist til SKM2014.711.SR. Det anføres, at afgørelsen ikke stiller krav om sædvanlighed, likviditet og sikkerhed. Afgørelsen stiller som eneste betingelse, at værdipapirerne er forrentet.
 Skatterådet bekræftede ved SKM2014.711.SR, at nærmere specificerede ”hybride” produkter, udstedt af finansielle institutioner (eller selskaber kontrolleret af finansielle institutioner) med henblik på at forbedre disse institutioners kapitalgrundlag i henhold til – gældende eller forventede – nationale regler og/eller EU-regler - kunne indgå i virksomhedsordningen. Det blev stillet som betingelse, at de pågældende værdipapirer var forrentet. Der var ikke oplyst nærmere om bl.a. likviditet vedrørende de pågældende værdipapirer.
 Afgørelsen indeholder ikke noget generelt udsagn – hverken direkte eller forudsætningsvis - om, at obligationer, blot de obligationsretligt kan karakteriseres som sådanne, kan indgå i virksomhedsordningen. Afgørelsen etablerer derfor ikke en sådan praksis.
 Klagerens repræsentant har nedlagt påstand om, at spørgsmålet skal besvares med et ”ja”.
 Klagerens repræsentant har begrundet påstanden med følgende:
 3. Vores bemærkninger til det bindende svar
 Som det måske fremgår må Skatterådet gennem en række "krumspring" for at nå i mål med sit forehavende.
 Ved afgørelsen foretager Skatterådet en indskrænkende fortolkning af "obligationsbegrebet". Skatterådet finder herefter, at en investering i obligationer med midler fra virksomhedsordningen alene kan finde sted såfremt den pågældende obligationsinvestering kan karakteriseret som en sædvanlig, likvid og sikker anbringelsesform.
 I forhold til den konkrete sag, anfører Skatterådet, at der maksimalt vil blive udstedt 33 obligationer i den af H1 A/S udbudte obligationsserie 1, og under hensyn til at obligationerne ikke vil blive optaget til handel på et reguleret marked - finder Skatterådet at obligationen i realiteten dækker over et illikvidt og usikkert udlån til H1 A/S. Som konsekvens heraf finder SKAT ikke, at obligationen kan placeres i virksomhedsordningen.
 Skatterådet finder støtte for sin indskrænkende fortolkning i en række forskellige afgørelser - indledningsvis i Højesterets afgørelse optrykt i SKM2013.505.HR. Sagen drejer sig om et udlån fra en lægevirksomhed i virksomhedsordningen. Udlånet var sket til et anpartsselskab, der var ejet 100 pct. af virksomhedsindehaveren. I sagen var det spørgsmålet om udlånet reelt var båret af virksomhedsindehaverens / hovedaktionærens private interesser.
 I præmisserne anførte Højesteret:
 "X drev i 2001 og 2002 lægevirksomhed under virksomhedsordningen i henhold til virksomhedsskatteloven. Fra lægevirksomheden blev der i 2001 og 2002 ydet lån på henholdsvis 400.000 kr. og 113.000 kr. til et anpartsselskab, G1 ApS, som X var 100 % ejer af. Anpartsselskabets aktiviteter bestod primært i handel med aktier for lånte midler. Skattemyndighederne har anset de nævnte beløb for overført til X personligt som opsparet overskud i henhold til virksomhedsskattelovens § 5 og har som følge heraf bl.a. forøget hans personlige indkomst med 400.000 kr. i 2001 og 113.000 kr. i 2002. Sagen angår, om skattemyndighederne har været berettiget hertil.
 I virksomhedsskattelovens § 5 er rækkefølgen for »overførsel af værdier fra virksomheden til den skattepligtige« fastsat. Det er ikke i lovteksten nærmere angivet, hvornår der er tale om
 »overførsel af værdier til den skattepligtige« i bestemmelsens forstand, men spørgsmålet, om et lån må anses for overførsel af værdier til den skattepligtige, er omtalt i forarbejderne til loven. Heraf fremgår, at virksomheden kan yde lån, der har erhvervsmæssig karakter, uden at dette anses for overførsel af værdier til den skattepligtige. Virksomheden kan således give kredit til personer, som har en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden, f.eks. varedebitorer. Virksomheden kan endvidere placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer mv. Hvis den skattepligtige derimod finansierer privat långivning, herunder til ægtefælle eller nært beslægtede, ved at hæve beløb i virksomheden, er der tale om overførsel af værdier til den skattepligtige i henhold til lovens § 5 (vores fremhævelse og understregning).
 Højesteret finder, at de lån, som blev ydet til G1 ApS, ikke havde erhvervsmæssig karakter. Der var derimod tale om, at X finansierede privat långivning (vores fremhævelse og understregning), idet han, uden at det havde tilknytning til lægevirksomhedens aktiviteter, hævede beløb i virksomheden. Herved skete der »overførsel af værdier« fra virksomheden »til den skattepligtige« som nævnt i virksomhedsskattelovens § 5.
 Højesteret tiltræder, at det ikke er godtgjort, at der foreligger en administrativ praksis, som udelukker ændring af Xs indkomstansættelse.
 Højesteret stadfæster herefter dommen."
 Som det fremgår anførte Højesteret, at udlånet til hovedaktionærselskabet skulle kvalificeres som privat långivning fra virksomhedsindehaveren / hovedaktionæren, hvorfor udlånet medførte en hævning i hæverækkefølgen.
 Vi er enige i Højesterets præmisser og resultat. Det interessante ved Højesterets præmisser er imidlertid, at Højesteret nærmest ordret gengiver forarbejderne til loven - herunder at en virksomhed naturligvis kan placere ledig kapital i obligationer - uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen. Vi kan ikke udlægge præmisserne anderledes, end at Højesteret (i modsætning til Skatterådet) forholder sig helt loyalt i forhold til lovens forarbejder. Som led heri sondrer Højesteret (ligesom os) skarpt mellem at yde private udlån fra virksomhedsordningen - set i forhold til placering af virksomhedens overskudslikviditet i obligationer og som bankindskud.
 Skatterådet opererer - i modstrid med Højesteret - ikke med samme begrebsmæssige sondring. I SKATs indstilling anføres det således:
 "En obligation er et gældsbrev, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst, jf. herom nedenfor.
 Grundlæggende er der således tale om et udlån af penge fra virksomhedsordningen (et pengeudlån) (vores fremhævelse) imod modtagelse af et qældsbrev som dokumentation for den ved udlånet opståede fordring."
 Som det fremgår mener Skatterådet øjensynligt, at en investering i en obligation med virksomhedsmidler helt grundlæggende er det samme som, at foretage et udlån af penge fra virksomhedsordningen.
 Vi er begrebsmæssigt meget uenige i med Skatterådet i dette synspunkt. Begrebsmæssigt foretager man en investering i obligationer - og placerer penge på en indlånskonto i et pengeinstitut. Man foretager ikke et udlån til en obligationskreditor - lige så lidt som man foretager et udlån til et pengeinstitut, når man sætter penge ind på sin indlånskonto. Skatterådet begrebsdannelse i nærværende sag, er således i åbenbar modstrid med almindelig sprogbrug og tillige i strid med Højesterets præmisser i SKM2013.505.HR.
 I forhold til den konkrete sag er der således begrebsmæssigt ikke tale om, at en virksomhedsindehaver foretager et udlån til H1 A/S - men derimod om at en virksomhedsindehaver med virksomhedsmidler investerer i en obligation udstedt af professionel og uafhængig udbyder af erhvervsobligationer.
 Skatterådet finder støtte for det bindende svar med henvisning til SKM2016.15.SR og SKM2015.719.SR. Det er således indledningsvis værd at fremhæve, at Skatterådet primært finder støtte for sit bindende svar af 28. november 2017 i sin egen praksis. Det virker noget påfaldende.
 Vi vil i det følgende analyserer SKM2016.15.SR og SKM2015.719.SR. Vi vil i den forbindelse ikke tage stilling til, om vi er enige i den retsstilling, der kom til udtryk ved de to afgørelser. Vi skal dog påpege, at de to afgørelse på ingen måde understøtter Skatterådets bindende svar i nærværende sag - nærmest tværtimod.
 I SKM2015.719.SR påtænkte en virksomhedsindehaver at udlåne midler fra sin virksomhedsordning via et online-låneformidlingssystem der fungerer efter en crowd lending model. Det var i sagen spørgsmålet om udlånet kunne ske med midler fra virksomhedsordningen.
 Skatterådet fandt at udlånet ville medføre en hævning i hæverækkefølgen. Til støtte herfor anførte SKAT/ Skatterådet bl.a. (se indstillingen til spørgsmål 3):
 "Det bemærkes endvidere, at udlånet ikke er at sidestille (vores fremhævelse og understregning) med de af Skatteministeren under behandling af L 107, som svar på spørgsmål 89 til Skatte- og Afgiftsudvalget, nævnte særligt likvide og sikre anbringelsesformer, i form af bankindskud og obligationer (vores fremhævelse og understregning) (massegældsbreve) for ledig kapital."
 Som det fremgår finder Skatterådet støtte for det i sagen afgivne bindende svar ved en henvisning til lovens forarbejder. Vi skal imidlertid fremhæve, at der ikke er tale om en loyal henvisning til lovens forarbejder. Skatterådet indsniger således en lille "selvopfundet" tilføjelse til lovbemærkningerne. I forarbejderne udtaler Skatteministeren således helt objektivt, at en virksomhed kan placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v. - uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen. Der er således tale om en juridisk nydannelse - som ikke finder støtte i lovens forarbejder - når Skatterådet i SKM2015.719.SR - tilføjer, at bankindskud og obligationsinvesteringer er karakteriseret ved, at være "særliqt likvide oq sikre anbrinqelsesformer". Denne tilføjelse finder ikke støtte i Skatteministerens oprindelige svar - der er med andre ord tale om en subjektiv meningstilkendegivelse som må stå for Skatterådets egen regning.
 Skatterådet kører videre i samme spor i SKM2016.15.SR. Sagen omhandler en investering i en "særlig pantebrevstype". Skatterådet fastslog efter en konkret vurdering, at investeringen ville medføre en hævning i hæverækkefølgen. Til støtte herfor anførte SKAT/ Skatterådet bl.a. (se indstillingen til spørgsmål 1):
 "Det bemærkes herved, at udlånet (pantebrevsinvesteringen; vores bemærkning) ikke er at sidestille med de af Skatteministeren, under behandling af L 107, som svar på spørgsmål 89 til Skotte- og Afgiftsudvalget, nævnte sædvanlige, særligt likvide og sikre anbringelsesformer for ledig kapital (bankindskud og obligationer (massegældsbreve))."
 Som det fremgår anfører Skatterådet igen, at der skal være tale om "særligt likvide og sikre anbringelsesformer" for ledig kapital i form af bankindskud og obligationer. Og vi skal gentage, at denne tilføjelse finder ikke støtte i Skatteministerens oprindelige svar - ligesom "postulatet" naturligvis ikke bliver mere rigtigt af at blive gentaget flere gange.
 I den konkrete afgørelse tiltræder Skatterådet følgende indstilling fra SKAT: "Skatteministerens bemærkning kan i øvrigt ikke forstås løsrevet fra sin historiske kontekst, hvorved bemærkes, at markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986.
 Henset til ovenstående, samt til konteksten i ministersvaret ("bankindskud og obligationer") må det efter SKATs opfattelse være et krav, at de pågældende obligationer er relativt likvide og genstand for almindelig omsætning (vores fremhævelse)."
 Som det fremgår finder Skatterådet, at nærværende sag skal ses i en historisk kontekst - herunder ses i lyset af, at markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986. Som konsekvens heraf må det efter Skatterådets opfattelse være et krav, at de pågældende erhvervsobligationer er "relativt likvide og genstand for almindelig omsætning."
 Vi har ikke indblik i, om markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986 som anført af Skatterådet. Vi må imidlertid konstatere at Skatterådet bindende svar i nærværende sag, fremstår i åbenbart modstrid med lovens forarbejder. I forarbejderne konstaterer Skatteministeren således helt nøgternt og objektivt, at en virksomhed kan placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v. - uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen. Skatteministeren har således aldrig opstillet det som et yderligere krav, at de pågældende obligationer skal være likvide og genstand for almindelig omsætning. Det er alt sammen noget som Skatterådet har fundet på hen af vejen.
 Vi forstår ganske simpelt ikke Skatterådets mission i nærværende sag. Vi har i forlængelse heraf lidt svært ved at gennemskue /afgrænse, hvilke investeringer - udover investeringen i H1 obligationer - det er Skatterådet forsøger at ramme.
 Vi skal i forlængelse heraf gøre gældende, at vi syntes at det er ærgerligt, at Skatterådet skaber juridisk usikkerhed på et område, som tidligere ikke gav anledning til problemer.
 Endvidere deler vi ikke SKATs opfattelse af, at de af H1 A/S udstedte erhvervsobligationer udgør et særligt illikvidt eller usikkert udlån.
 Obligationerne er således frit omsættelige i hele løbetiden. Herved adskiller de sig således ikke fra andre obligationer, der ikke er optaget til handel på et reguleret marked. Vi kan supplerende oplyse, at den i sagen omhandlende Obligationsserie 1 blev fuldtegnet på rekordtid, og at H1 A/S desværre har måttet afvise flere potentielle obligationsinvestorer. Set i lyset heraf vurderes mulighederne for at afstå obligationerne i løbetiden som overordentligt gode.
 Desuden kan vi ikke følge SKAT's synspunkt om, at obligationerne er meget usikre. Vi skal i den forbindelse bemærke, at H1 A/S til sikkerhed for betaling af hovedstol og renter har stillet pant i aktierne i det 100 pct. ejede obligationsselskab, der har fået låneprovenuet stillet til rådighed, jf. punkt 2.19 i "Vilkårsaftale for obligationsserie 1 - 2017". Obligationsselskabet - og derved indirekte obligationsejerne - opnår på sin side sikkerhed i [...], der er kendetegnet ved et stabilt og forudsigeligt cash-flow. I det lys fremstår investeringen betydelig mere sikker end andre (typiske) erhvervsobligationer.
 Al investering er forbundet med en risiko. Selv investering i statsobligationer - tænk f.eks. på græske statsobligationer, der som følge af finanskrisen blev til "junk-bands"! Opsummering Hvis vi skal opsummere retstillingen på området, så kan aktier, uforrentede obligationer og præmieobligationer aldrig indgå i virksomhedsordningen (medmindre virksomhedsindehaveren helt undtagelsesvist driver næring med sådanne aktiver), jf. virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, 1. pkt.
 Herudover er det ikke muligt at indskyde private aktiver i virksomheden. Der sondres i den forbindelse mellem:
 at yde lån fra virksomheden - set i forhold til
 placering af virksomhedens ledige kapital
 Hvis et udlån reelt er motiveret af virksomhedsindehaverens private interesser, vil lånet utvivlsomt medføre en hævning i hæverækkefølgen. Lånet / tilgodehavendet anses med andre ord som et privat aktiv i dette tilfælde. Se hertil Højesterets præmisser i SKM2013.505.HR.
 I modsætning hertil er det altid muligt, at placere virksomhedens overskudslikviditet på en indlånskonto i et pengeinstitut - og tilsvarende er det muligt at placere virksomhedens overskudslikviditet i obligationer (dog ikke i uforrentede obligationer og præmieobligationer, jf. ovenfor), uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen.
 Udover den manglende mulighed for at investere i uforrentede obligationer og præmieobligationer gælder ingen begrænsninger i hvilke typer obligationer, der kan investeres i - herunder om obligationerne skal være noterede eller unoterede. Desuden fremstår det som uden betydning, hvem der er debitor på obligationen - herunder om det er staten (statsobligation), et realkreditinstitut (realkreditobligation) eller en erhvervsvirksomhed (erhvervsobligation).
 H1 A/S er en professionel og uafhængig udbyder af erhvervsobligationer. I forhold til den konkrete sag kan der derfor ikke herske nogen tvivl om, at en virksomhedsindehaver med virksomhedsmidler kan investerer i en obligation udstedt af H1 A/S. Vi skal derfor på det kraftigste anmode Landsskatteretten om, at besvare det i sagen stillede spørgsmål "JA" - og i forlængelse heraf gøre gældende, at Skatterådets bindende svar er udtryk for en uhørt juridisk skærpelse af praksis på området - en skærpelse der fremstår i åbenbar modstrid med lovens forarbejder og intention.
 Skattestyrelsen har i deres erklæring til Skatteankestyrelsens indstilling, anført følgende:
 Idet der i øvrigt henvises til SKATs indstilling i den påklagede afgørelse, hermed visse opsummerende og supplerende bemærkninger.
 Alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen
 Det overordnede synspunkt bag virksomhedsskatteloven er at alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen.
 Reglen fremgår af VSL § 1, stk. 1 og § 1, stk. 3 modsætningsvis samt af lovens forarbejder.
 Synspunktet kan genfindes i domspraksis og af praksis for landsskatteretten. Dette er ikke bestridt af H1, så vidt ses.
 Fra domspraksis kan bl.a. henvises til SKM2013.505.HR.
 Fra landsskatterettens praksis kan f.eks. henvises til SKM2010.98.LSR, hvor landsskatteretten skriver, at,
 ”Det følger af virksomhedsskattelovens § l og bestemmelsens forarbejder, at samtlige erhvervsmæssige aktiver i virksomheden skal medtages i virksomhedsordningen, og at ikke-erhvervsmæssige aktiver ikke kan medtages.”
 Dette overordnede udgangspunkt indgår ikke i landsskatterettens vurdering i den aktuelle kontorindstilling.
 Hvis man har ændret synspunkt i forhold til 2010-afgørelsen, bør det fremgå af kontorindstillingen.
 Der er tale om et udlån af penge
 I nærværende sag blev Skatterådet blev spurgt til, om en person, der driver virksomhed under anvendelse af virksomhedsordningen kan placere overskudslikviditet i en virksomhedsobligation som ovenfor beskrevet.
 Obligationer, herunder virksomhedsobligationer, er blot er en serie af ensartede gældsbreve. På samme vis som enkeltstående, individuelle, gældsbreve tjener obligationen som dokumentation for fordringen og indholdet heraf.
 Der er altså fra virksomhedsordningens side tale om et sædvanligt udlån af penge som anlægsinvestering, dvs. uden for næringsvirksomhed (finansieringsnæring), imod modtagelse af et gældsbrev.
 Den ledende dom på området for udlån er SKM2013.505.HR.
 Højesteret fandt, at udlån fra en lægevirksomhed drevet under anvendelse af virksomhedsordningen til et af virksomhedens indehaver ejet anpartsselskab måtte anses for en hævning i virksomhedsordningen. Begrundelsen var, at lånet ikke havde erhvervsmæssig karakter. Lånet var ikke erhvervsmæssigt, fordi det ikke havde tilknytning til lægevirksomhedens aktivitet.
 På samme vis som i højesteretsdommen, er det ydede lån i nærværende sag ydet ganske uden tilknytning til den inden for rammerne af virksomhedsordningen drevne aktivitet.
 Det bemærkes, at som højesterets præmisser er formuleret, har interessefællesskabet imellem indehaveren af den under anvendelse af virksomhedsordningen drevne aktivitet og det låntagende selskab ikke været tillagt betydning. Se hertil også nævnte SKM2010.96.LSR, hvor et udlån til en ikke interesseforbundet part blev anset for en hævning.
 Det er i øvrigt ikke afgørende, om udlånet er sket på markedsvilkår (eller over). Se SKM2006.555.LSR og SKM2010.96.LSR.
 Gælder der noget særligt for udlån imod modtagelse af ét i en serie af gældsbreve
 Virksomhedsskatteloven synes ikke at skelne imellem udlån imod modtagelse af et individuelt gældsbrev og udlån imod modtagelse af et gældsbrev, der er udstedt som led i en serie.
 Er der tale om gældsbreve, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve, er der i civilretlig forstand tale om et massegældsbrev (en obligation).
 Massegældsbreve er omtalt i gældsbrevslovens § 4:
 ”§ 4. Ved gældsbreve, der er udstedt til ihændehaveren, skal betaling dog ske i skyldnerens forretningslokale, når ikke andet er aftalt.
 Stk. 2. Samme regel anvendes på gældsbreve, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst (massegældsbreve), eller som i anledning af indlån udstedes af banker eller andre, hvis virksomhed omfatter modtagelse af indlån.”
 Det er ikke, særligt med hensyn til antallet, nærmere defineret, hvornår der er tale om en obligation (et massegældsbrev). Det er næppe – hverken civil- eller skatteretligt - afgørende, om gældsbrevet betegner sig obligation eller ej.
 Det må derfor også anses uafklaret, om de gældsbreve, der udstedes af H1 kvalificerer til betegnelsen obligation (maksimalt 33 stk.).
 Gældsbrevsloven indeholder i kapitel 5 og kapitel 6 særlige regler om henholdsvis notering af massegældsbreve og forældelse af massegældsbreve.
 De pågældende bestemmelser synes ikke af synderlig relevans i en skatteretlig kontekst. Der er i øvrigt ikke knyttet særlige civilretlige retsvirkninger til det forhold, at der er tale om en obligation.
 Der er vel heller ikke inden for virksomhedsskatteloven (skattemæssigt) i udgangspunktet særlige reale grunde til at behandle et udlån imod modtagelse af en obligation (eller ét gældsbrev af flere udstedt som led i en serie) anderledes end et udlån imod modtagelse af et enkeltstående, individuelt gældsbrev.
 I udgangspunktet kan det fra virksomhedsordningens perspektiv næppe være afgørende, om et gældsbrev er led i en serie eller ej.
 Det kan derfor ikke være afgørende, om et lån på 1 mio. kr. optages ved udstedelse af 10 obligationer á 100 t.kr. (eller 3 á 300 t.kr. eller 33 á 33 t.kr.) – der eventuelt erhverves af den samme kreditor – eller om selvsamme finansieringsbehov løses ved udstedelse af et enkeltstående gældsbrev til en enkelt kreditor, eller kreditorer i fællesskab (sameje).
 Det ville også åbne for store omgåelsesmuligheder.
 Det afgørende er fortsat, om udlånet sker som led i den sædvanlige, løbende drift af erhvervsvirksomheden eller om dette ikke er tilfældet.
 Det afgørende må i den konkrete sammenhæng være, om pengeudlånet har karakter af en driftsmæssigt betinget normal og naturlig midlertidig anbringelse af overskydende likviditet for en virksomhed af en given karakter – på samme måde som køb af en post realkreditobligationer eller et indskud på en bankkonto.
 Uanset om de sagen vedrørende erhvervsobligationer i gældsbrevslovens forstand måtte udgøre obligationer (massegældsbreve), så gør dette dog ikke i sig selv, at aktivet kan være i virksomhedsordningen:
 Skatteministerens udtalelse er ikke sket under henvisning til gældsbrevsloven og skal ikke forstås med direkte reference hertil
 Ministersvaret skal forstås i sin historiske kontekst, hvorved bemærkes, at der på daværende tidspunkt alene var et marked for statsobligationer og realkreditobligationer.
 Samtidig forholder det sig således, at andre – ”almindelige” udlån ikke kan være (og ikke har kunnet være) i virksomhedsordningen, jf. herved også bemærkningerne ovenfor.
 Henset til ovenstående samt ministersvaret, må det afgørende herefter være, at de pågældende obligationer er relativt likvide og genstand for almindelig omsætning.
 I den konkrete sag er der tale om maksimalt 33 obligationer inden for en serie. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked.
 En investering i disse obligationer kan derfor ikke karakteriseres som en sædvanlig og likvid anbringelsesform for ledig kapital. Obligationerne dækker i realiteten over et illikvidt udlån til selskabet H1.
 Øvrige bemærkninger til kontorindstillingens synspunkter
 Det bemærkes indledningsvis, at Skatteankestyrelsen i sin vurdering tilsyneladende ikke har inddraget det i domspraksis og landsskatterettens praksis anerkendte synspunkt, hvorefter alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen, jf. ovenfor.
 Skatteankestyrelsen skriver i sin kontorindstilling følgende:
 ”Henset til Skatteministeriets svar på spørgsmål 89, og det forhold, at virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, positivt omtaler, at uforrentede obligationer ikke kan være i virksomhedsordningen, må det ud fra en almindelig sproglig forståelse lægges til grund, at forrentede obligationer som hovedregel kan placeres i virksomhedsordningen. Hvis ikke havde lovgiver formuleret, at obligationer generelt ikke kan indgå i virksomhedsordningen med undtagelse af blandt andet finansielle kontrakter, som lagerbeskattes.
 Dette ses også understøttet i SKM2011.44.BR, hvor forrentede realkreditobligationer kunne forblive i virksomhedsordningen.”
 Der er efter Skattestyrelsens opfattelse ikke ud bestemmelsens ordlyd, systematik eller forarbejder grundlag for en modsætningsslutning (eller hovedregel) som antaget i kontorindstillingen.
 At der ikke er belæg herfor, fremgår også ovenfor anførte SKM2010.96.LSR, hvor Landsskatteretten i forlængelse af det ovenfor citerede skriver at
 ”I lovens § 1, stk. 2, er anført en række aktiver, der ikke kan medtages i virksomhedsordningen, medmindre den skattepligtige driver næring med sådanne aktiver.
 Det drejer sig om almindelige aktier, indeksobligationer, uforrentede obligationer og præmieobligationer. Det følger imidlertid ikke af ordlyden af bestemmelsen, at alle øvrige former for fordringer kan erhverves for virksomhedsmidler, idet fordringen som udgangspunkt skal være erhvervsmæssig.”
 Se i samme retning SKM2006.555.LSR og SKM2013.505.HR.
 For så vidt angår skatteministerens besvarelse af spørgsmål 89 henvises til det ovenfor anførte
 Den aktuelle kontorindstilling argumenterer for sit synspunkt endvidere under henvisning til SKM2011.44.BR.
 I sagen havde en landmand frasolgt 22 ud af 30 hektar landbrugsjord, og fik som følge heraf likvide midler til anbringelse. Det var oplyst, at landmanden skulle bruge midler 2 år senere, og der blev derfor for virksomhedsordningens midler indkøbt realkreditobligationer, henholdsvis 6 pct. Realkredit Danmark og 2 pct. Nykredit obligationer, med udløb i 2011. Værdipapirerne blev placeret i et privat depot, der i forvejen indeholdt værdipapirer med en anden fondskode.
 Spørgsmålet i sagen var, hvorvidt der ved anbringelsen i det private depot var hævet midler i virksomhedsordningen svarende til værdien af obligationerne. Dommen indeholder derfor ikke en retlig vurdering med hensyn til spørgsmålet om realkreditobligationer kan indgå i virksomhedsordningen. Det er dog Skattestyrelsens opfattelse, at sædvanlige – likvide – realkreditobligationer kan indgå i virksomhedsordningen, jf. ovenfor.
 Dommen vedrører for det andet alene sædvanlige realkreditobligationer. Der kan næppe i afgørelsen indfortolkes en retlig vurdering, som antaget ved kontorindstillingen, hvorefter alle forrentede obligationer som hovedregel kan indgå i virksomhedsordningen.
 Det fremgår ikke af kontorindstillingen, hvad der skal til for at karakterisere et gældsbrev som en obligation (der så muligt behandles væsentligt mere lempeligt end et enkelt eller en flerhed af enkeltstående gældsbreve), andet end at der i det foreliggende tilfælde tilsyneladende er tale om en obligation. Det ville selvfølgelig være ønskeligt, om man kom nærmere ind herpå.
 Landsskatteretten skriver i sin kontorindstilling videre:
 ”Det må herefter vurderes, om der i den konkrete situation er andre forhold der gør, at de forrentede obligationer alligevel skal anses for hævet i virksomhedsordningen.
 SKAT har henvist til praksis om udlånssager, jf. f.eks. SKM2013.505.HR. I nærværende tilfælde vil der ikke være tale om, at en virksomhedsejer i virksomhedsordningen udlåner penge i form af obligationer til eget selskab eller til nærtstående, hvori virksomhedsejeren har en personlig interesse. Der er i dette tilfælde tale om en investering af virksomhedens kapital på almindelige markedsvilkår mellem uafhængige parter. Der ses endvidere, en tydelig beskrivelse for vilkår og tegning af obligationerne.
 Det er herefter Skatteankestyrelsens opfattelse, at obligationerne kan placeres i virksomhedsordningen, uden at disse anses for hævet i virksomhedsordningen.”
 Vi skal hertil bemærke, at praksis omkring udlånssager ikke har ladet det være afgørende, om udlån er sket til nærtstående, jf. vore bemærkninger ovenfor til bl.a. SKM2013.505.HR. Det har heller ikke været tillagt afgørende betydning, om udlånet er sket på markedsvilkår eller om der er en tydelig beskrivelse for vilkår for tegning af obligationerne.
 Afgørende er, om udlånet sker som led i den sædvanlige, løbende drift af erhvervsvirksomheden eller om dette ikke er tilfældet.
 Muligvis er dette også Skatteankestyrelsens synspunkt, når indstillingen henviser til praksis omkring udlån. I dette tilfælde bliver den antagne hovedregel dog formentlig indholdsløs.
 Det er på baggrund af ovenstående Skattestyrelsens opfattelse, at den indbragte afgørelse fra Skatterådet bør stadfæstes.”
 Klagerens repræsentant har haft følgende bemærkninger til Skatteankestyrelsens indstilling:
 ”Vi har modtaget Skatteankestyrelsens kontorindstilling af 10. august 2018 - og vi har gennemgået det af Skattestyrelsen afgivne høringssvar i anledning heraf.
 I kontorindstillingen anfører Skatteankestyrelsen bl.a.:
 "SKAT har henvist til, praksis om udlånssager jf. f.eks. SKM2013.505.HR. I nærværende tilfælde vil der ikke være tale om, at en virksomhedsejer i virksomhedsordningen, udlåner penge i form af obligationer, til eget selskab eller til nærtstående, hvori virksomhedsejeren har en personlig interesse. Der er i dette tilfælde tale om en investering af virksomhedens kapital på almindelig markedsvilkår mellem uafhængige parter."
 Vi er fuldstændig enige i den af Skatteankestyrelsen anlagte sondring mellem ”udlån” og ”investering”. Vi er med andre ord fuldstændig enig i indstillingen og begrundelsen herfor.
 På retsmødet med Landsskatteretten oplyste repræsentanten, at obligationserien var solgt på ganske kort tid, og at der havde været mange interesserede købere til obligationerne. Parterne fremførte og fastholdt i øvrigt deres påstande og begrundelser.
 Det følger af virksomhedsskattelovens § 1, og bestemmelsens forarbejder, at samtlige erhvervsmæssige aktiver i virksomheden skal medtages i virksomhedsordningen, og at ikke-erhvervsmæssige aktiver ikke kan medtages.
 Virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, har følgende ordlyd:
 ”Aktier m.v. omfattet af aktieavancebeskatningsloven, uforrentede obligationer og præmieobligationer kan ikke indgå i virksomhedsordningen, medmindre den skattepligtige driver næring med sådanne aktiver. Konvertible obligationer omfattet af aktieavancebeskatningsloven, andele i foreninger omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 3 og 4, obligationer, der beskattes efter reglerne for finansielle kontrakter, samt aktier og investeringsbeviser m.v., når aktier og investeringsbeviser m.v. er udstedt af et investeringsselskab, jf. aktieavancebeskatningslovens § 19, kan dog indgå i virksomhedsordningen.”
 Ved lovforslagets behandling af virksomhedsskatteloven afgav Skatteministeriet følgende svar til spørgsmål 89 (L-107 1985/86), hvor der blev anført følgende:
 ”Da virksomheden ikke er et selvstændigt retssubjekt, kan der ikke fra virksomheden ydes lån, når dette ikke har erhvervsmæssig karakter. Hvis den skattepligtige finansierer privat långivning ved at hæve beløbet i virksomheden, sker hævningen efter prioritetsorden i § 5. Virksomheden kan dog godt give kredit til personer, som har en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden, f.eks. varedebitorer. Endvidere kan virksomheden placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v.”
 Klageren spørger til, om virksomhedsejere, der anvender virksomhedsordningen, kan placere overskudslikviditet i virksomhedsobligationer, udstedt af spørger, som led i en serie på nominelt 25 mio. kr., med et minimumstegningsbeløb på 750.000 kr. pr. obligation. Obligationerne er registreret i værdipapircentralen. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked. Obligationerne forrentes med 5%.
 Det følger af lovforarbejderne til virksomhedsordningen, at virksomhedsejere skal kunne placere ledig kapital i obligationer mv. i virksomhedsordningen.
 I virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, fremgår det, at uforrentede obligationer og præmieobligationer ikke kan indgå i virksomhedsordningen. Det følger endvidere af bestemmelsen, at obligationer, der beskattes efter reglerne for finansielle kontrakter, dog kan indgå i virksomhedsordningen.
 Forrentede virksomhedsobligationer nævnes ikke direkte i lovteksten.
 Henset til skatteministeriets svar på spørgsmål 89, og det forhold, at virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, positivt omtaler, at uforrentede obligationer ikke kan være i virksomhedsordningen, må det ud fra en almindelig sproglig forståelse lægges til grund, at forrentede obligationer som hovedregel kan placeres i virksomhedsordningen. Hvis ikke, havde lovgiver formuleret, at obligationer generelt ikke kan indgå i virksomhedsordningen med undtagelse af blandt andet finansielle kontrakter, som lagerbeskattes.
 Dette ses også understøttet i SKM2011.44.BR, hvor forrentede realkreditobligationer kunne forblive i virksomhedsordningen.
 Det må herefter vurderes, om der i den konkrete situation er andre forhold, der gør, at de forrentede obligationer alligevel skal anses for hævet i virksomhedsordningen.
 SKAT har henvist til praksis om udlånssager, jf. f.eks. SKM2013.505.HR. I nærværende tilfælde vil der ikke være tale om, at en virksomhedsejer i virksomhedsordningen udlåner penge i form af obligationer til eget selskab eller til nærtstående, hvori virksomhedsejeren har en personlig interesse. Der er i dette tilfælde tale om en investering af virksomhedens kapital på almindelige markedsvilkår mellem uafhængige parter. Der ses endvidere en tydelig beskrivelse for vilkår og tegning af obligationerne, hvor der er lagt vægt på, at der, som beskrevet, er tale om en uafhængig og professionel udbyder.
 Herefter finder disse retsmedlemmer, at obligationerne er erhvervsmæssige og kan placeres i virksomhedsordningen, uden at disse anses for hævet i virksomhedsordningen.
 Efter det oplyste har H1 A/S's obligationsudstedelse til formål at lånefinansiere et kapitalbehov i et koncernforbundet projektselskab. Der er ingen forretningsmæssig forbindelse mellem debitor og långiver, og udlånet er uden tilknytning til den indenfor långivers virksomhedsordning drevne aktivitet.
 Det fremgår af skatteministerens besvarelse af spørgsmål 89 til skatte- og afgiftsudvalget, at der ikke fra virksomheden kan ydes lån, der ikke har erhvervsmæssig karakter. Når svaret tillige anfører, at virksomheden kan "placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v.", må dette utvivlsomt sigte til midlertidig anbringelse af overskydende kapital i bank eller i de på det tidspunkt gængse typer af obligationer, typisk stats- og realkreditobligationer, der er genstand for almindelig omsætning. Derimod har det formodningen imod sig, - og vil være i direkte strid med indledningen i besvarelsen - at det med svaret tilsigtes at skabe hjemmel for ydelse af lån af ikke-erhvervsmæssig karakter, herunder ved investering i finansielle instrumenter, der ikke var kendte på tidspunktet for lovens tilblivelse. Det i nærværende sag omhandlede pengelån, der i spørgsmålet til skatterådet betegnes som "et nyt investeringsprodukt i form af erhvervsobligationer", kan således ikke anses for omfattet af den citerede sætning i ministersvaret. Debitors valg af terminologi ("erhvervsobligationslån") og opdelingen af gældsbrevet i et antal sideordnede gældsbreve ("obligationer") med ens stykstørrelse fører ikke til andet resultat.
 Dette retsmedlem anser udlån af penge, der sker ved køb af de pågældende gældsbreve, for en anlægsinvestering i et finansielt aktiv udenfor virksomhedsindehaverens næringsvirksomhed. Udlånet må derfor anses som den skattepligtiges private långivning. Da udlånet gennemføres ved at hæve penge i virksomheden, finder dette retsmedlem med henvisning til højesteretsdommen SKM2013.505.HR og øvrig praksis, herunder bl.a. SKM2010.98.LSR., at der ved transaktionen sker overførsel af værdier til den skattepligtige, og at hævning derfor skal ske i hæverækkefølgen. Dette retsmedlem voterer herefter for stadfæstelse af Skatterådets afgørelse.
 Landsskatterettens afgørelse træffes efter stemmeflertal, hvorefter Skatterådets svar på spørgsmålet, ændres til et ”ja”.


text:
 30.8.2021
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 304/11
 KOMMISSIONENS GENNEMFØRELSESFORORDNING (EU) 2021/1411
 af 27. august 2021
 om forlængelse af godkendelsen af Clostridium butyricum FERM BP-2789 som tilsætningsstof til foder til hønniker, slagtekalkuner, kalkuner opdrættet til avl, mindre udbredte fuglearter (undtagen æglæggende fugle), fravænnede smågrise og mindre udbredte svinearter (fravænnede), om dets godkendelse til slagtekyllinger, pattegrise og mindre udbredte svinearter (pattegrise) og om ophævelse af gennemførelsesforordning (EU) nr. 373/2011, (EU) nr. 374/2013 og (EU) nr. 1108/2014 (indehaver af godkendelsen er Miyarisan Pharmaceutical Co. Ltd, repræsenteret ved Huvepharma NV Belgium)
 (EØS-relevant tekst)
 EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
 under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
 under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1831/2003 af 22. september 2003 om fodertilsætningsstoffer (1), særlig artikel 9, stk. 2, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Forordning (EF) nr. 1831/2003 indeholder bestemmelser om godkendelse af fodertilsætningsstoffer og om grundlaget og procedurerne for at meddele og forlænge en sådan godkendelse.
 (2)
 Præparatet af Clostridium butyricum FERM BP-2789 blev godkendt for en periode på 10 år som tilsætningsstof til foder til mindre udbredte fuglearter undtagen æglæggende fugle, fravænnede smågrise og mindre udbredte svinearter (fravænnede) ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 373/2011 (2), til hønniker ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 374/2013 (3) og til slagtekalkuner og kalkuner opdrættet til avl ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1108/2014 (4).
 (3)
 I henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1831/2003, sammenholdt med samme forordnings artikel 7, har indehaveren af godkendelsen af præparatet af Clostridium butyricum FERM BP-2789 som fodertilsætningsstof indgivet en ansøgning om forlængelse af godkendelsen for hønniker, slagtekalkuner, kalkuner opdrættet til avl, mindre udbredte fuglearter (undtagen æglæggende fugle), fravænnede smågrise og mindre udbredte svinearter (fravænnede) og om en ny godkendelse for slagtekyllinger, pattegrise og mindre udbredte svinearter (pattegrise) i kategorien »zootekniske tilsætningsstoffer«. Ansøgningen var vedlagt de oplysninger og dokumenter, der kræves i henhold til forordningens artikel 7, stk. 3, og artikel 14, stk. 2.
 (4)
 Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (»autoriteten«) konkluderede i sin udtalelse af 27. januar 2021 (5), at ansøgeren har fremlagt dokumentation, der viser, at tilsætningsstoffet opfylder godkendelsesbetingelserne. Autoriteten konkluderede, at præparatet af Clostridium butyricum FERM BP-2789 ikke har skadelige virkninger på dyrs sundhed, forbrugersikkerheden eller miljøet. Den konkluderede også, at præparatet ikke er hud- eller øjenirriterende, og at sensibilisering via luftvejene ikke kan udelukkes. Kommissionen mener derfor, at der bør træffes passende beskyttelsesforanstaltninger for at forhindre negative virkninger for menneskers sundhed, navnlig for brugerne af tilsætningsstoffet. Autoriteten konkluderede også, at tilsætningsstoffet potentielt kan være effektivt til slagtekyllinger, pattegrise og mindre udbredte svinearters pattegrise.
 (5)
 Vurderingen af præparatet af Clostridium butyricum FERM BP-2789 viser, at betingelserne for godkendelse, jf. artikel 5 i forordning (EF) nr. 1831/2003, er opfyldt. Godkendelsen af dette tilsætningsstof bød derfor forlænges som anført i bilaget til nærværende forordning.
 (6)
 Som følge af forlængelsen af godkendelsen af præparatet af Clostridium butyricum FERM BP-2789 som fodertilsætningsstof på de betingelser, der er fastsat i bilaget til nærværende forordning, bør gennemførelsesforordning (EU) nr. 373/2011, (EU) nr. 374/2013 og (EU) nr. 1108/2014 ophæves.
 (7)
 Foranstaltningerne i denne forordning er i overensstemmelse med udtalelse fra Den Stående Komité for Planter, Dyr, Fødevarer og Foder —
 VEDTAGET DENNE FORORDNING:
 Artikel 1
 Godkendelsen af det i bilaget opførte præparat, som tilhører tilsætningsstofkategorien »zootekniske tilsætningsstoffer« og den funktionelle gruppe »tarmflorastabilisatorer« til hønniker, slagtekalkuner, kalkuner opdrættet til avl, mindre udbredte fuglearter (undtagen æglæggende fugle), fravænnede smågrise og mindre udbredte svinearter (fravænnede) forlænges, og præparatet godkendes for samme kategori og funktionelle gruppe for slagtekyllinger, pattegrise og mindre udbredte svinearter (pattegrise) på de betingelser, der er fastsat i samme bilag.
 Artikel 2
 Gennemførelsesforordning (EU) nr. 373/2011, (EU) nr. 374/2013 og (EU) nr. 1108/2014 ophæves.
 Artikel 3
 Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
 Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 27. august 2021.
 På Kommissionens vegne
 Ursula VON DER LEYEN
 Formand
 (1) EUT L 268 af 18.10.2003, s. 29.
 (2) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 373/2011 af 15. april 2011 om godkendelse af præparatet af Clostridium butyricum FERM-BP 2789 som tilsætningsstof til foder til mindre udbredte fuglearter undtagen æglæggende fugle, fravænnede smågrise og mindre udbredte svinearter (fravænnede) og om ændring af forordning (EF) nr. 903/2009 (indehaver af godkendelsen er Miyarisan Pharmaceutical Co. Ltd., repræsenteret ved Miyarisan Pharmaceutical Europe S.L.U.) (EUT L 102 af 16.4.2011, s. 10).
 (3) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 374/2013 af 23. april 2013 om godkendelse af et præparat af Clostridium butyricum (FERM BP-2789) som fodertilsætningsstof til hønniker (indehaver af godkendelsen er Miyarisan Pharmaceutical Co. Ltd., repræsenteret ved Miyarisan Pharmaceutical Europe S.L.U.) (EUT L 112 af 24.4.2013, s. 13).
 (4) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1108/2014 af 20. oktober 2014 om godkendelse af et præparat af Clostridium butyricum (FERM BP-2789) som fodertilsætningsstof til slagtekalkuner og kalkuner opdrættet til avl (indehaver af godkendelsen er Miyarisan Pharmaceutical Co. Ltd, repræsenteret ved Huvepharma NV Belgium) (EUT L 301 af 21.10.2014, s. 16).
 (5) EFSA Journal 2021;19(3):6450.
 BILAG
 Tilsætningsstoffets identifikationsnummer
 Navn på indehaveren af godkendelsen
 Tilsætningsstof
 Sammensætning, kemisk betegnelse, beskrivelse, analysemetode
 Dyreart eller -kategori
 Maksimumsalder
 Minimumsindhold
 Maksimumsindhold
 Andre bestemmelser
 Godkendelse gyldig frem til
 CFU/kg fuldfoder med et vandindhold på 12 %
 Kategori: zootekniske tilsætningsstoffer. Funktionel gruppe: tarmflorastabilisatorer.
 4b1830
 Miyarisan Pharmaceutical Co. Ltd, repræsenteret ved Huvepharma NV Belgium
 Clostridium butyricum FERM BP-2789
 Tilsætningsstoffets sammensætning
 Præparat af Clostridium butyricum FERM BP-2789 med et indhold på mindst 5 × 108 CFU/g tilsætningsstof
 Fast form
 Slagtekyllinger
 Hønniker
 Mindre udbredte fuglearter (undtagen æglæggende fugle)
 Smågrise og mindre udbredte svinearter (smågrise)
 —
 2,5 × 108
 —
 1.
 I brugsvejledningen for anvendelsen af tilsætningsstoffet og forblandingen angives oplagringsbetingelser og stabilitet over for varmebehandling.
 2.
 Kan anvendes i foder, der indeholder en af følgende tilladte coccidiostatika: decoquinat, diclazuril, lasalocid, maduramicin-ammonium, narasin, narasin/nicarbazin, monensin-natrium, robenidin, salinomycin-natrium og semduramycin-natrium.
 3.
 Foderstofvirksomheds-lederne skal fastlægge driftsprocedurer og administrative foranstaltninger for brugerne af tilsætningsstoffet og forblandingerne med henblik på at imødegå potentielle risici ved anvendelse. I tilfælde, hvor risiciene ikke kan fjernes eller begrænses til et minimum ved hjælp af disse procedurer og foranstaltninger, må tilsætningsstoffet og forblandingerne kun anvendes med de fornødne personlige værnemidler, herunder åndedrætsværn.
 19.9.2031
 Aktivstoffets karakteristika
 Levedygtige sporer af Clostridium butyricum FERM BP-2789
 Analysemetode
 (1)
 Kvantitativ bestemmelse: pladespredningsmetoden baseret på ISO-standard 15213
 Identifikation: PFG-elektroforese (pulsed field gel electrophoresis)
 Slagtekalkuner
 Kalkuner opdrættet til avl
 —
 1,25 × 108
 —
 (1) Nærmere oplysninger om analysemetoderne findes på referencelaboratoriets hjemmeside: https://ec.europa.eu/jrc/en/eurl/feed-additives/evaluation-reports.


type: wikipedia

text:
Dímnik je naprava za odvajanje vročih dimnih plinov iz kotlov, peči, talilnih peči ali ognjišč v zunanjo atmosfero. Večinoma so grajeni navpično, ali kolikor je možno navpično, da imajo vroči dimni plini neoviran in enakomeren tok, ter istočasno dovajajo zrak potreben za zgorevanje v kotlovnico in kurišče, kar imenujemo tudi dimniški efekt. Dimnike najdemo v zgradbah in parnih lokomotivah ali ladjah.
 Višina dimnika igra pomembno vlogo pri ustvarjanju vleka in njegovi zmožnosti za odvajanje dimnih plinov, razprševanju škodljivih snovi v dimnih plinih v večje višine, kar zmanjšuje vplive na onesnaževanje neposredne okolice. Razprševanje škodljivih snovi na večje področje zmanjšuje njihovo koncentracijo glede na dopustne meje.
 Tipi dimnikov
 troslojni dimniki sestavljeni iz zunanjega betonskega plašča, toplotne izolacije iz mineralne volne in notranje cevi,
 dvostenski (troslojni) dimniki iz nerjaveče pločevine,
 dvoslojni dimniki sestavljeni iz zunanjega plašča in notranje cevi,
 enoslojne dimnike - cevi iz keramike ali nerjaveče pločevine za obnovo starih dimnikov zgrajenih iz opeke
 Najbolj uporabljan tip je troslojni; ta tip dimnika se vgrajuje že več kot 35 let. Je požarno varen, toplotno izoliran, neobčutljiv na vlago in enostaven za vgradnjo. Zaradi toplotne izolacije ostanejo dimni plini topli, s tem pa se izboljša vlek v dimniku.
 Dvoslojni dimniki se običajno vgrajeni kot dimovodna napeljava ali tam, kjer se dimni plini iz stavbe odvajajo pod nadtlakom.
 Kurilne naprave, ki delujejo neodvisno od zraka v prostoru, so največkrat priključene na dvoslojne dimnike, pri čemer služi vmesni prostor med plaščem in notranjo cevjo kot dovodni jašek za zgorevalni zrak. Takšne dimniške sisteme imenujemo tudi LAS-dimniki.
 Delovanje dimnikov
 Pri zgorevanju kurilnega olja, plina, lesa ali kateregakoli drugega goriva v kotlih, pečeh, kaminih ali industrijskih napravah, se tvorijo produkti zgorevanja, ki jih imenujemo dimni plini. Ti plini se na splošno odvajajo v zunanje ozračje skozi dimnike.
 Dimni plini v dimnikih so precej bolj vroči kot je zunanji zrak v okolju in imajo zaradi tega tudi precej manjšo gostoto kot zunanji zrak. To povzroči, da imajo vroči dimni plini na dnu vertikalnega stolpca (dimnika) nižji zračni tlak kot je tlak na dnu odgovarjajočega stolpca zunanjega zraka. Ta višji tlak zunaj dimnika je pogonska sila, ki premika zgorevalni zrak v kurilno napravo in tudi premika dimne pline navzgor in ven iz dimnika. To gibanje ali tok zgorevalnega zraka in dimnih plinov imenujemo naravni vlek, vlek ali dimniški efekt. Višji kot je dimnik, večji je vlek. Pri tem lahko nastane tudi nasprotni efekt: če je dimnik previsok glede na količino toplote, ki se odvaja skozi njega, se lahk dimni plini ohladijo prej, preden dosežejo vrh dimnika. To stanje lahko ima za posledico zelo slab vlek, v primeru kurišč na trdna goriva (drva), pa lahko ohlajanje dimnih plinov povzroči kondenzcijo in tvorbo smole, ki lahko zmanjša presek dimne cevi in poveča nevarnost dimniških požarov.
 Načrtovanje dimnikov, da zagotovijo zadosten vlek vključuje precej vhodnih parametrov, zaradi česar se danes v ta namen uporabljajo izbirni diagrami in računalniški programi.
 Zgodovina
 Človek je bivališču uporabljal ogenj istočasno kot izvor za gretje, kuhanje in kot vir svetlobe, s tem pa je bivališče zapolnjeval z dimom, ki si je moral pot na prosto utirati skozi odprtine v strehi. Te odprtine lahko smatramo kot predhodnike dimnikov. Opisani način odvoda dimnih plinov skozi streho se je obdržal skozi tisočletja in ga lahko ponekod najdemo še danes. Odprtina v strehi ni bila popolna rešitev, saj je bilo dimljenje v prostoru stalen pojav, zaradi česar so bili prostori in oprema črni od saj. Glavni prostor rimskih zgradb Atrium ima od tu tudi ime, saj atrium pomeni sajast, temen prostor.
 Rimljani so za odvajanje dima iz pekarn že uporabljali cevi v stenah, toda pravi dimniki so se v Evropi pojavili šele v 12. stoletju. Mnoge ideje so bile usmerjene v izboljšanje ognjišča, s tem pa tudi odvoda dima. V 10. stoletju, se je pojavil odprti kamin, kasneje pa zaprta ognjišča in tudi "glinene peči". Od prvotnih enoprostornih bivališč, se je s prehodom na večprostorne in večnadstropne zgradbe moral spremeniti tudi način zidave in lega, do takrat odprtih kurišč. Da se dim ne bi valil čez gornje prostore na prosto, ga je bilo potrebno speljati po posebnem kanalu na prosto. Tako so nastali prvi dimniki, ki so bili leseni in z notranje strani premazani z glino. Taki dimniki so imeli zaradi uporabljenih gorljivih materialov in s tem nevarnosti požarov, zelo velike preseke. S tem je bilo doseženo, da so se stene dimnika samo malo segrevale, posledica tega, pa je bil slab vlek in delovanje ognjišč. V 15. stoletju so se pojavile prve železne peči, pri katerih se je pokazala dosti boljša izraba toplotne energije. Ker so bili dimni plini že znatno bolj vroči, so predstavljali veliko nevarnost požarov, saj so bili dimniki v tem času pogosto izdelani iz vnetljivih materialov. Bistveni preobrat je nastopil, ko so začeli dimnike graditi iz opeke, ki so bili ognjeodporni. Takšne dimnike so gradili predvsem v velikih zgradbah, kot so bili gradovi, dvorci in samostani.
 Dimniki so bili tako v velikih zgradbah (gradovih, dvorcih), kot tudi v hišah tradicionalno grajeni iz opeke. Kasneje so bili dimniki grajeni tako, da so v sredino opečno pozidane konstrukcije vgrajevali glinene (šamotne) tuljave različnih prerezov. Za preprečevanje negativnih vplivov vleka, vetra in padavin, so se na vrhu dimnikov gradile konstrukcije različnih oblik, imenovane dimniške kape.
 Prvi predpisi, ki so se nanašali na dimnike se v Nemčiji pojavijo v letih 1821 in 1822, ko sta bila d izdana dva kraljeva razglasa. Eno navodilo (iz januarja 1822) je predstavljalo izvršno določbo, po kateri je bil natančno predpisan najmanjši presek dimnika in čiščenje dimnika. V njem so bile deloma določene tudi zahteve po gradbeni trdnosti in požarni varnosti.
 Zunanje povezave
 Gradbeništvo
 Arhitekturni elementi


text:
ECLI:SI:VSRS:2019:VIII.IPS.187.2018
 VS00026940
 VDSS Sodba Psp 141/2018
 pokojnina - nepravilna upravna odločba - zakonske zamudne obresti - odklonilno ločeno mnenje
 Revizijsko sodišče se strinja s stališčem sodišča druge stopnje, da se v primeru, ko zavod izda neustrezno odločbo, ki je v sodnem postopku odpravljena in pravica zavarovancu priznana za nazaj, glede zakonskih zamudnih obresti smiselno uporabi določba 378. člena OZ v povezavi s 197. členom ZPIZ-2. Slednji vprašanje zamude oziroma zakonskih zamudnih obresti na področju pokojninskih prejemkov (čeprav zgolj deloma) ureja na poseben način, zato je treba navedeno določbo v skladu z načelom enakega obravnavanja smiselno uporabiti tudi glede zamude v izplačilu pokojninskih prejemkov v ostalih primerih.
 Za nastanek zamude zavoda se zato kot ključen upošteva trenutek, ko bi morala biti zavarovancu denarna terjatev izplačana, če bi bila že v predsodnem postopku priznana in odmerjena v zakoniti višini. To pomeni, da v primeru, ko sodišče v sodnem postopku odpravi upravne odločbe zavoda in zavarovancu prizna pravico do pokojninske dajatve za nazaj (tožencu pa naloži odločitev o odmeri in izplačevanju te dajatve), zamuda nastane po poteku 60 dni od dneva, ko bi prvostopenjska odločba zavoda, ki je bila izdana zavarovancu (če bi bila pravilna), postala izvršljiva.
 1. Sodišče prve stopnje je odpravilo odločbi toženca z dne 13. 2. 2015 in 13. 7. 2015 ter odločilo, da se tožnici prizna pravica do vdovske pokojnine po pokojnem A. L. od 5. 12. 2014 dalje; da je toženec dolžan tožnici izdati odločbo o odmeri in izplačevanju vdovske pokojnine v roku 30 dni po pravnomočnosti sodbe ter da je toženec dolžan tožnici plačati od 5. 12. 2014 dalje pripadajoče neizplačane zneske vdovske pokojnine skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od vdovskih pokojnin za december 2014 do april 2015 od 4. 5. 2015 dalje do plačila, od vdovskih pokojnin za preostale mesece pa od zapadlosti vsakomesečne vdovske pokojnine v plačilo, do plačila. Kar je tožnica zahtevala več oziroma drugače, je zavrnilo.
 2. Sodišče druge stopnje je pritožbo toženca zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (o dosojenih zakonskih zamudnih obrestih).
 3. Toženec je vložil predlog za dopustitev revizije, ki mu je Vrhovno sodišče s sklepom VIII DoR 109/2018-6 z dne 23. 8. 2018 ugodilo in revizijo dopustilo glede vprašanja nastopa zamude in s tem obveznosti plačila zamudnih obresti, ko sodišče v sodnem postopku odpravi upravne odločbe toženca in tožnici prizna pravico do pokojninske dajatve, tožencu pa naloži odločitev o odmeri in izplačevanju te dajatve.
 4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je toženec vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je za odločitev, ali je v zamudi z izplačilom pokojninske dajatve, treba uporabiti 197. člen ZPIZ-2 in ne Obligacijski zakonik (Ur. l. RS, št. 83/01 in naslednji, v nadaljevanju OZ), saj določba 197. člena ZPIZ-2 predstavlja specialno ureditev, ki izključuje uporabo OZ. V konkretnem primeru je sodišče tožnici priznalo pravico do vdovske pokojnine od 5. 12. 2014 dalje in tožencu naložilo odločitev o višini in izplačevanju te dajatve v 30 dneh od pravnomočnosti sodbe. Šele na podlagi dokončne in izvršljive odločbe o odmeri in izplačilu vdovske pokojnine bo za toženca nastala obveznost izpolnitve. Posledično tudi do zamude v izpolnitvi ne more priti dokler ne bo dajatev priznana z izvršljivim upravnim aktom.
 6. Na podlagi drugega odstavka 371. člena ZPP sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena. Zato v tej zadevi odgovarja le na vprašanje, glede katerega je bila revizija dopuščena.
 8. Tožnica je 5. 12. 2014 pri tožencu vložila zahtevo za priznanje pravice do vdovske pokojnine po pokojnem A. L., umrlem ..., kot njenem zunajzakonskem partnerju. Njena zahteva je bila z odločbo prvostopenjskega organa toženca z dne 13. 2. 2015 zavrnjena, ker je slednji ocenil, da ni šlo za zunajzakonsko skupnost. Zoper to odločitev je tožnica vložila pritožbo, ki jo je drugostopenjski organ toženca z odločbo z dne 13. 7. 2015 zavrnil, zato je tožnica sprožila predmetni sodni spor.
 9. Sodišče prve stopnje je s sodbo z dne 14. 12. 2017 obe odločbi toženca odpravilo in tožnici priznalo pravico do vdovske pokojnine za nazaj, od 5. 12. 2014 dalje. Hkrati je odločilo, da je toženec dolžan tožnici izdati odločbo o odmeri in izplačevanju vdovske pokojnine v roku 30 dni po pravnomočnosti sodbe ter ji plačati pripadajoče neizplačane zneske vdovske pokojnine od 5. 12. 2014 dalje skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od vdovskih pokojnin za december 2014 do april 2015 od 4. 5. 2015 dalje do plačila, od vdovskih pokojnin za preostale mesece pa od zapadlosti vsakomesečne vdovske pokojnine v plačilo, do plačila.
 10. Glede zakonskih zamudnih obresti se je sodišče oprlo na 378. člen OZ v povezavi z 197. členom ZPIZ-2. Upoštevalo je, da je bila odločba prvostopenjskega organa zavoda z dne 13. 2. 2015 tožnici vročena 17. 2. 2015 in da bi v primeru, če bi ji bila z njo pravilno in zakonito priznana vdovska pokojnina, postala izvršljiva 4. 3. 2015, 60-dnevni rok za izpolnitev obveznosti (iz 197. člena ZPIZ-2) pa bi potekel 4. 5. 2015. Posledično je tožencu naložilo plačilo zakonskih zamudnih obresti od neizplačanih vdovskih pokojnin, ki so zapadle pred potekom roka za izpolnitev obveznosti, od poteka tega roka 4. 5. 2015 dalje do plačila, za neizplačane vdovske pokojnine, ki so zapadle po poteku tega roka, pa od zapadlosti vsakomesečne vdovske pokojnine v plačilo (s prvim dnem v mesecu), do plačila.
 11. Sodišče druge stopnje je odločitev sodišča prve stopnje potrdilo. Obrazložilo je, da ZPIZ-2 vprašanje zakonskih zamudnih obresti ne ureja celovito. Specialna določba 197. člena ZPIZ-2 ureja zgolj zakonske zamudne obresti v primeru zamude v izpolnitvi pravilne in zakonite upravne odločbe, ne ureja pa primerov, ko v sodnem postopku pride do odprave nezakonitih upravnih aktov in priznanja pravice za nazaj, ki bi morala biti realizirana že v predsodnem upravnem postopku. Meni, da gre za pravno praznino, ki jo je mogoče zapolniti z zakonsko analogijo ob uporabi argumenta a simili ad simile tako, da se specialno določbo 197. člena ZPIZ-2 v povezavi s 378. členom OZ smiselno uporabi tudi v primeru priznanja pravice v sodnem postopku. Šteje se, da je toženec v zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti s potekom 60-ih dni od izvršljivosti prvostopenjske upravne odločbe, ko bi morala biti izplačana denarna terjatev v celoti, če bi bila že v predsodnem postopku priznana in odmerjena v zakoniti višini.
 12. Toženec takšnemu stališču sodišč nasprotuje. Meni, da 197. člen ZPIZ-2 zakonske zamudne obresti ureja celovito na poseben način, saj zamudo veže na izvršljivo odločbo. Sodišče prve stopnje je tožnici priznalo pravico do vdovske pokojnine ter hkrati tožencu naložilo, da ji v roku 30 dni od pravnomočnosti sodbe izda odločbo o odmeri in izplačevanju vdovske pokojnine. Šele na podlagi te odločbe (ko bo dokončna in izvršljiva) bo za toženca nastala obveznost izpolnitve. Posledično tudi do zamude v izpolnitvi ne more priti dokler pokojninska dajatev (oz. njena višina) ne bo priznana z izvršljivim upravnim aktom. Sklicuje se na odločbo VS RS VIII Ips 308/2016, ki takšno stališče potrjuje.
 13. Glede na opisane dileme je v obravnavanem primeru treba najprej odgovoriti na vprašanje, ali 197. člen ZPIZ-2 zakonske zamudne obresti na področju pokojninskih prejemkov ureja zgolj parcialno, kot navaja sodišče druge stopnje ali gre za celovito ureditev, ki izključuje uporabo OZ, za kar se zavzema toženec. V skladu z drugim odstavkom 1. člena OZ se namreč določbe OZ uporabljajo glede vprašanj, ki niso (na drugačen način) urejena v posebnem zakonu.
 14. ZPIZ-2 zamudo zavoda oziroma zakonske zamudne obresti ureja zgolj v 197. členu. Ta določa, da je zavod v primeru, če ne izplača priznanih pokojninskih prejemkov v roku 60 dni od dneva, ko je postala odločba o priznanju pravice izvršljiva, dolžan izplačati prejemniku zamudne obresti na zapadle prejemke ali ga v istem roku pozvati, da sporoči potrebne podatke (prvi odstavek). Zamudne obresti se odmerijo v skladu s predpisi, ki urejajo obligacijska razmerja, od naslednjega dne po izteku roka iz prejšnjega odstavka (drugi odstavek).
 15. Zakonske zamudne obresti v osnovi predstavljajo institut civilnega prava (urejen v OZ), ki so v 197. členu ZPIZ-2 urejene na poseben način. Kot je obrazloženo v nadaljevanju, gre za določbo, ki odstopa od splošnih pravil OZ glede nastopa zamude, saj ta praviloma ni vezana na izdajo (izvršljive) odločbe. Dejansko gre za določbo, ki upošteva postopkovne posebnosti tega področja (npr. zavarovanec mora podati zahtevo za priznanje določene pravice ter predložiti popolno vlogo, sicer pravice ne more pridobiti, tudi če izpolnjuje vse pogoje; zavod ima na podlagi 222. člena ZUP zakonski rok dveh mesecev, da o pravici odloči, na podlagi 179. člena ZPIZ-2 pa v določenih primerih tudi daljši rok - štiri oziroma šest mesecev) in zavodu omogoča, da tehnično izvede postopek priznanja in odmere pokojninskega prejemka brez nevarnosti, da bi bil v primeru pravilnega postopanja (brez svoje krivde) kaznovan s plačilom zakonskih zamudnih obresti. Namen navedene določbe je tako, da zavoda izjemoma, če postopek izvede pravilno in v skladu z zakonskimi določbami, za čas odločanja ne bremenijo zakonske zamudne obresti.
 16. To hkrati pomeni, da določba 197. člena ZPIZ-2 ne ureja vseh primerov, temveč predstavlja odpustek zavodu v običajni situaciji, t. j. v primeru, ko zavod izda zakonito (izvršljivo) odločbo v skladu z zakonskimi določili. Navedeni člen tako ureja zamudo, če zavod zavarovancu izda (pozitivno) odločbo o priznanju pravice, v kateri je določena tudi višina pokojninskih prejemkov - zgolj v tem primeru zamuda v izpolnitvi obveznosti nastane šele po poteku 60 dni od izvršljivosti odločbe. Navedena določba se ne nanaša na primere, ko zavod z odločbo zavrne priznanje določene pravice ter je nato takšna odločba v sodnem postopku odpravljena, zavarovancu pa (za nazaj) priznana določena pravica. Nasprotno razlogovanje bi pomenilo, da zavod ne bi bil v zamudi z izplačilom pokojninske dajatve tudi v primeru nepravilnega oziroma nezakonitega ravnanja, ko bi bila zavarovancu s sodbo sodišča pravica priznana za več let za nazaj, kar je v nasprotju z namenom zakonskega besedila 197. člena ZPIZ-2. Takšno stališče bi bilo nenazadnje v nasprotju z Ustavo RS določenim načelom enakosti, saj bi v neenakopraven položaj spravilo zavarovance, ki bi šele v sodnem postopku uspeli z odpravo nezakonitih odločb zavoda. Tudi tem zavarovancem bi morala biti pokojninska dajatev ob pravilnem ravnanju zavoda (kot preostalim zavarovancem) izplačana že na podlagi prvostopenjske odločbe zavoda.
 17. Stališče, da 197. člen ZPIZ-2 vprašanja zakonskih zamudnih obresti ne ureja celovito, potrjuje tudi zgodovinska razlaga tega člena. Navedena določba je bila v pokojninsko zakonodajo uvedena ob sprejemu ZPIZ-1, ki je vprašanje zakonskih zamudnih obresti tudi prvič uredil v pokojninskem zakonu1, in sicer v dveh členih:
 - v 277. členu je (enako kot sedaj veljavni 197. člen ZPIZ-2) določal, da je zavod v primeru, če ne izplača priznanih pokojninskih prejemkov v roku 60 dni od dneva, ko je postala odločba o priznanju pravice izvršljiva, dolžan izplačati prejemniku zamudne obresti na zapadle prejemke ali ga v istem roku pozvati, da sporoči potrebne podatke oziroma da prejemke dvigne na blagajni zavoda (prvi odstavek). Zamudne obresti se odmerijo po zakonu od naslednjega dne po izteku roka iz prejšnjega odstavka (drugi odstavek);
 - poleg tega je ZPIZ-1 v drugem odstavku 276. člena določal, da se v primeru, če je zavod dolžan denarno dajatev ali dajatev v višjem znesku izplačati za nazaj na podlagi odločbe druge stopnje o priznanju pravice ali po odločbi sodišča, pa do izdaje ustrezne odločbe na prvi stopnji ni prišlo zaradi ravnanja zavarovanca oziroma vlagatelja, delodajalca oziroma druge osebe, upravičencu izplača v breme zavoda odškodnina v višini obračunanih zamudnih obresti od dneva, ko bi posamezni znesek bil izplačan, pa do izvršitve odločbe.
 18. Zakonske zamudne obresti so bile tako z ZPIZ-1 sistemsko urejene na poseben način - določba 277. člena ZPIZ-1 (ki je enaka sedaj veljavnemu 197. členu ZPIZ-2) se je vsebinsko nanašala na primere, ko je zavod zamujal z izplačilom pokojninskih prejemkov po izvršljivi (ugodilni) odločbi prvostopenjskega organa zavoda, medtem ko je drugi odstavek 276. člena ZPIZ-1 določil posebno vrsto odškodnine v višini zakonskih zamudnih obresti za primer, če prvostopenjski organ zavarovancu ni izdal ustrezne odločbe in je šele drugostopenjski organ ali sodišče zavarovancu priznalo pravico za nazaj.
 19. ZPIZ-1 je v omenjenih primerih tudi različno uredil nastanek zamude z izpolnitvijo obveznosti. Ta je bila zgolj s 277. členom ZPIZ-1 vezana na čas po izvršljivosti odločbe. Toženca torej le izjemoma, v primeru ko je organ prve stopnje izdal ugodilno izvršljivo odločbo, niso bremenile zakonske zamudne obresti za čas do poteka 60 dni po izvršljivosti prvostopenjske odločbe (četudi je organ prve stopnje zavarovancu pravico priznal za nazaj). V vseh preostalih primerih, ko je bila izdana neustrezna odločba prvostopenjskega organa, je moral toženec zavarovancu na podlagi drugega odstavka 276. člena ZPIZ-1 izplačati zakonske zamudne obresti že od dneva, ko bi posamezni znesek bil izplačan, do izvršitve odločbe.
 20. V ZPIZ-2 je bila prenesena zgolj določba 277. člena ZPIZ-1 (sedaj 197. člen ZPIZ-2)2, torej določba, ki se je (glede na sistematiko ZPIZ-1) povsem jasno nanašala le na zamudo zavoda v izpolnitvi zakonite prvostopenjske odločbe o priznanju pravice. To pomeni, da 197. člen ZPIZ-2 tudi ob upoštevanju zgodovinske razlage ne ureja zamude zavoda v primeru, ko sodišče v sodnem postopku odpravi upravne odločbe zavoda in zavarovancu za nazaj prizna pravico do pokojninske dajatve, zavodu pa naloži odločitev o odmeri in izplačevanju te dajatve.
 21. Posledično je pravilno stališče sodišča druge stopnje, da ZPIZ-2 zakonske zamudne obresti ureja zgolj parcialno, saj v 197. členu ureja zgolj položaje, ko zavod izda pravilno in zakonito odločbo o priznanju pravice in odmeri pokojninskega prejemka, pa teh, priznanih pokojninskih prejemkov, ne izplača v roku 60 dni od izvršljivosti odločbe. ZPIZ-2 tako ne ureja nastanka zamude v primeru, ko zavod izda neustrezno odločbo in je ta v sodnem postopku odpravljena. Zato je treba v sodni praksi najti ustrezno rešitev in odgovoriti na vprašanje, kdaj zavod v tem primeru pride v zamudo. Pri tem je treba v skladu z drugim odstavkom 1. člena OZ izhajati iz splošnih določil OZ glede zamude in zakonskih zamudnih obresti ter temeljnih pravnih načel.
 22. Že pred uveljavitvijo ZPIZ-1, kot tudi po uveljavitvi ZPIZ-2 se je v sodni praksi večkrat zagovarjalo stališče (ki ga zastopa tudi revizija), da do zamude zavoda z izpolnitvijo obveznosti ne more priti, dokler ni izdana dokončna in izvršljiva odmerna odločba o pokojninski dajatvi oziroma dokler pokojninska dajatev ni priznana z izvršljivim upravnim aktom ali sodno odločbo, pa čeprav so dajatve priznane za nazaj. Takšno stališče ni pravilno. Dokončna in izvršljiva upravna ali sodna odločba o priznanju pravice in njene višine predstavlja neposredno pravno podlago za izplačilo pokojninske dajatve, ne pa tudi pogoj za nastanek zamude.
 23. Splošna določila OZ glede zamude ter zakonskih zamudnih obresti določajo, da dolguje dolžnik v primeru, če je v zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, poleg glavnice še zamudne obresti (prvi odstavek 378. člena OZ). V skladu z 299. členom OZ dolžnik pride v zamudo, če ne izpolni obveznosti v roku, ki je določen za zamudo (t.j. ob zapadlosti terjatve) oziroma če rok za izpolnitev obveznosti ni določen, ko upnik ustno ali pisno, z izvensodnim opominom ali z začetkom kakšnega postopka, katerega namen je doseči izpolnitev obveznosti, zahteva od njega, naj izpolni svojo obveznost. Splošni predpostavki za nastanek dolžnikove zamude sta torej zapadlost ali dospelost terjatve in neizpolnitev, za primer, ko rok izpolnitve ni določen, pa zakon kot dodaten pogoj zahteva še določeno aktivnost upnika, in sicer (zgolj) sprožitev ustreznega postopka, ne pa pridobitev izvršljive odločbe o dolžnikovi obveznosti. Pogoj za nastanek zamude tako ni izdaja dokončne in izvršljive odmerne odločbe o pokojninskem prejemku, temveč lahko ta nastane že pred tem. Zavarovancu se v tem primeru v odločbi, v kateri mu je pokojninska dajatev priznana za nazaj, priznajo tudi zakonske zamudne obresti na zapadle, a neizplačane pokojninske prejemke od dneva, ko je zavod z izplačilom slednjih v zamudi.
 24. Revizijsko sodišče se strinja s stališčem sodišča druge stopnje, da se v primeru, ko zavod izda neustrezno odločbo, ki je v sodnem postopku odpravljena in pravica zavarovancu priznana za nazaj, smiselno uporabi določba 378. člena OZ v povezavi s 197. členom ZPIZ-2. Slednji vprašanje zamude oziroma zakonskih zamudnih obresti na področju pokojninskih prejemkov (čeprav zgolj deloma) ureja na poseben način, zato je treba navedeno določbo v skladu z načelom enakega obravnavanja smiselno uporabiti tudi glede zamude v izplačilu pokojninskih prejemkov v ostalih primerih. Za nastanek zamude zavoda se zato kot ključen upošteva trenutek, ko bi morala biti zavarovancu denarna terjatev izplačana, če bi bila že v predsodnem postopku priznana in odmerjena v zakoniti višini. To pomeni, da v primeru, ko sodišče v sodnem postopku odpravi upravne odločbe zavoda in zavarovancu prizna pravico do pokojninske dajatve za nazaj (tožencu pa naloži odločitev o odmeri in izplačevanju te dajatve), zamuda nastane po poteku 60 dni od dneva, ko bi prvostopenjska odločba zavoda, ki je bila izdana zavarovancu (če bi bila pravilna), postala izvršljiva (odgovor na vprašanje). Zaradi drugačne določitve točke zamude revizijsko sodišče odstopa od stališča, sprejetega v odločbi VIII Ips 308/2016.
 25. Za konkreten primer navedeno pomeni, da je odločitev sodišč prve in druge stopnje glede zakonskih zamudnih obresti pravilna. Če bi toženec že v predsodnem postopku odločil pravilno, bi morala biti tožnici vdovska pokojnina izplačana v roku 60 dni od izvršljivosti prvostopenjske odločbe. Ker ji toženec pokojninskih prejemkov takrat ni izplačal, je od takrat dalje v plačilni zamudi in je dolžan tožnici plačati zakonske zamudne obresti, kot sta ji jih prisodili sodišči prve in druge stopnje. Revizijsko sodišče je zato revizijo toženke na podlagi 378. člena ZPP kot neutemeljeno zavrnilo.
 1 Pred ZPIZ-1 veljavni Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-92) ni vseboval nobene določbe glede zakonskih zamudnih obresti. Sodna praksa je bila glede dosojanja slednjih sprva neenotna, po odločbi Ustavnega sodišča Up-219/97 z dne 13. 4. 2000 pa so se zakonske zamudne obresti prisojale na podlagi tretjega odstavka 279. člena takrat veljavnega Zakona o obligacijskih razmerjih (Ur. l. RS, št. 29/78 in naslednji, ZOR), in sicer od vložitve tožbe dalje.
 2 Določba drugega odstavka 276. člena ZPIZ-1 o posebni odškodnini v višini zakonskih zamudnih obresti je bila črtana oz. ni bila prenesena v ZPIZ-2. Namen črtanja navedene določbe ob spremembi zakonodaje ni bil v Poročevalcu DZ z ničemer pojasnjen, zato ni jasno, kakšen je bil namen zakonodajalca. Če bi bil namen, da področje zakonskih zamudnih obresti od uveljavitve ZPIZ-2 ureja zgolj 197. člen ZPIZ-2 (brez možnosti uporabe splošnih pravil OZ), bi moral to jasno navesti in izključiti uporabo splošnih določb o zakonskih zamudnih obrestih tudi v obravnavanem primeru. Tega že zaradi potrebe po enakem obravnavanju ne more spremeniti javno pravna narava razmerij in dajatev na pokojninskem področju.
 ODKLONILNO LOČENO MNENJE VRHOVNE SODNICE MAG. IRENE ŽAGAR
 Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju - ZPIZ-2 - člen 197
 Obligacijski zakonik (2001) - OZ - člen 299, 378, 378/1
 VSRS Sklep VIII DoR 109/2018-6
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExNDMxNzg2