text:
Skat.dk: E.A.4.3 Eksempler på selvstændig erhvervsvirksomhed
 SKM2011.69.SR. Skatterådet bekræftede, at en dansk IT-sevicevirksomhed ikke var pligtig at indeholde A-skat og AM-bidrag af vederlag udbetalt til en polsk konsulentvirksomhed, idet arbejdet efter en samlet konkret vurdering blev anset for udført af en selvstændig erhvervsdrivende.
 SKM2010.865.BR. Skatteyderen udtrådte i 2002 af et interessentskab og modtog i 2003 førtidspensionsydelser i henhold til en med interessentskabet indgået aftale fra 2000. I modsætning til Landsskatteretten fandt byretten, at førtidspensionsydelserne måtte anses for virksomhedsindkomst og ikke almindelig lønindkomst. Retten henviste til, at ydelserne måtte opfattes som en kompensation for at opgive 2 års overskudsandel.
 SKM2009.248.VLR ændrede SKM2008.502.BR. Skatteyderen ejede et skib, som han anvendte til sejladser med adfærdsvanskelige unge anbragt på institutioner. Samtidig arbejdede han som vikar på institutionerne. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen erhvervede skibet med henblik på anvendelse til erhvervsmæssig sejlads, og at han i den forbindelse foretog investeringer for at opnå myndighedsgodkendelse af skibets anvendelse til erhvervsmæssig sejlads. Ud fra en samlet vurdering af de kriterier, der er angivet i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994, pkt. 13.3.1.1, tiltrådte retten, at skatteyderens vederlag fra de to institutioner for vikararbejde måtte anses ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold. For de øvrige honorarer, der udgjorde vederlag for sejladser med institutionernes unge, fandt landsretten, at disse måtte anses for erhvervet ved selvstændig erhvervsvirksomhed. For så vidt angår vikararbejdet henså retten særligt til, at skatteyderen udførte samme arbejde og var underlagt samme institutioner som de pædagoger, han vikarierede for, og at arbejdet - der var uden forbindelse med driften af skibet - foregik på institutionerne og således indgik som en integreret del af institutionernes virke. For den del af honorarerne, der vedrørte skatteyderens sejladser, lagde landsretten særligt vægt på, dels at aftalerne med institutionerne forudsatte, at skatteyderen som driftsmiddel stillede sit skib til rådighed, dels at han løbende afholdt udgifter til skibets drift, der både i art og omgang måtte anses for usædvanlige i lønmodtagerforhold. Retten lagde endvidere vægt på, at skatteyderen i kraft af samarbejdsaftalen med institutionerne hverken var garanteret en løbende indtægt fra sejladser med institutionernes unge eller begrænset i adgangen til at udføre arbejde for andre, og at skatteyderen herved måtte anses for at have påtaget sig en reel økonomisk risiko. Endelig lagde retten vægt på, at skatteyderen selv sørgede for ansættelse og aflønning af nødvendig medhjælp til sejladserne, at honorarerne for sejladserne måtte anses for fastsat som et samlet vederlag til dækning af skatteyderens driftsudgifter, at det henset til sejladsernes tidsmæssige udstrækning havde været naturligt at foretage faktureringerne månedsvis, og at den foretagne opsplitning i fakturaerne på henholdsvis udgifter til personale, kost og logi samt aktiviteter ikke havde været begrundet i skatteyderens forhold men udelukkende i institutionernes bevillingsmæssige forhold.
 SKM2004.452.LSR. En IT-konsulent ansås for selvstændigt erhvervsdrivende.
 SKM2004.395.LSR. Agenter for slankeprodukter blev anset for selvstændigt erhvervsdrivende.
 SKM2004.304.VLR. En handelsagent blev anset for selvstændigt erhvervsdrivende. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen siden indgåelse af handelsagentaftalen selv havde tilrettelagt salgsarbejdet uden agenturgiverens indblanding, at den pågældende efter udløbet af en overgangsperiode i det hele havde haft den økonomiske risiko og herunder, bortset fra udgifter til enkeltstående messer i udlandet, med en betydelig omkostningsprocent har afholdt alle omkostninger i forbindelse med arbejdet. Endelig tillagde landsretten det betydning, at skatteyderen var frit stillet med hensyn til at antage medhjælp og forhandle produkter, der ikke konkurrerede med agenturgiverens produkter, samt at vedkommende var momsregistreret.
 SKM2004.286.LSR. Chauffører på cykeltaxier, der var ejet af et cykeltaxifirma, kunne ikke anses at udføre personligt arbejde i tjenesteforhold, og der skulle derfor ikke indeholdes A-skat af vederlagene. Der blev bl.a. lagt vægt på, at chaufførerne havde påtaget sig en vis økonomisk risiko og at vederlagene var erhvervet direkte fra kunderne, samt at der skulle betales for leje af cyklerne.
 TfS 1998, 70 HRD. Højesteret fandt, at en skatteyder, der drev et plejehjem, skulle anses for selvstændigt erhvervsdrivende. I modsætning til Østre Landsret lagde Højesteret vægt på, at skatteyder ifølge sin overenskomst med kommunen havde det direkte økonomiske ansvar for driften, idet plejehjemmet blev drevet i hans lokaler og med hans inventar og driftsmidler. Han ansatte og afskedigede selv personalet. Han stod ikke i et ansættelsesforhold med kommunen, og samarbejdet kunne kun bringes til ophør ved opsigelse af den samlede plejehjemskontrakt med 3 års varsel. Højesteret fandt ikke, at det kunne tillægges væsentlig betydning, at den samlede betaling til skatteyderen fra kommunen var specificeret som refusion af udgifterne vedrørende henholdsvis fast ejendom, inventar, lønninger m.v., idet dette var i overensstemmelse med de dagældende regler for statslig refusion af kommunale udgifter til drift af plejehjem.
 TfS 1996, 449 HRD. Efter ændringer i forhandlerkontrakterne mellem grossist og tupperwareforhandlere fandt Højesteret efter en samlet vurdering det for mest nærliggende at anse tupperwareforhandlere for selvstændigt erhvervsdrivende. Forhandlerne solgte i henhold til en distributionsaftale firmaets produkter ved homeparties, og honoraret udgjorde en procentdel af de vejledende udsalgspriser. Bestillinger blev modtaget på stedet og indkøbt hos firmaet. Forhandlerne havde således ikke noget lager. Retten lagde vægt på, at forhandlerne frit kan bestemme deres arbejdstid, at de selv afholder alle udgifter, at disse medfører en betydelig omkostningsprocent, at forhandlerne ikke anses som lønmodtagere ved praktiseringen af ferieloven m.v., at de kan have andre hvervgivere og antage medhjælp, at de er momsregistreret, samt at de påtager sig en vis økonomisk risiko.
 TfS 1995, 155 TSS. Vognmænd, der foretog kørsel med handicappede og bragte mad ud til disse, ansås for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Vognmændene ejede selv deres vogne og havde betydelige driftsomkostninger, som de selv skulle afholde.
 TfS 1989, 248 LSR. En assurandør med en indtægt på 558.598 kr. og driftsudgifter på 94.521 kr. blev anset for selvstændigt erhvervsdrivende, jf. også TfS 1995, 458 VLD.
 TfS 1988, 236 LR. En vognmand, der var ansat på et renseri, hvor han afhentede og udbragte vaske- og rensetøj, blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Han skulle selv anskaffe varevogn og sørge for vedligeholdelsen af denne. Ved sygdom skulle han for egen regning ansætte en afløser. Han fik ikke feriepenge, og han havde afståelsesret til sin rute, dog således at køberen skulle godkendes af renseriet. Vognmanden modtog på provisionsbasis 336.000 kr. i 1986, hvor hans udgifter til drift af varevogn udgjorde 44.000 kr. ekskl. moms med tillæg af 8.000 kr. til renteudgifter på varevognen og 25.000 kr. til afskrivning. Ligningsrådet fandt efter en samlet bedømmelse af vognmandens ansættelsesforhold, at han kunne benytte reglerne i virksomhedsordningen på indkomsten fra renseriet.
 TfS 1988, 234 LR. En professionel bokser blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Hans indkomst, der udgjorde ca. 500.000 kr. i alt, bestod af bokse-, sponsor- og reklameindtægter mv. For at opnå denne indkomst havde han ud over bil- og rejseudgifter, driftsudgifter på 55.000 kr. bl.a. til træningsophold mv. og sparringspartnere.
 TfS 1988, 233 LR. En avisdistributør med 20 ansatte blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Han antog selv budene, og han afgjorde selv, hvor mange der skulle ansættes. Vederlaget blev udbetalt som et fast månedligt grundbeløb samt et beløb pr. avis. Herudover modtog distributøren 121⁄2 pct. af foregående års honorar til dækning af udgift til ferieafløser. Ligningsrådet fandt efter en samlet bedømmelse, at distributøren drev selvstændig erhvervsvirksomhed, navnlig fordi der anvendtes lønnet medhjælp i betydeligt omfang.
 TfS 1988, 228 VLD. En provisionslønnet filialbestyrer i et større forsikringsselskab blev anset for berettiget til at overføre en overskudsandel til hustruen. Filialbestyreren var ansat på funktionærvilkår, selskabet stillede kontor til rådighed for ham, og hans driftsomkostninger androg efter overførsel af en del af overskuddet til den medarbejdende ægtefælle ca. 25.000 kr. årligt. Flertallet af dommerne lagde til grund: "at sagsøgeren uanset sin stilling som lønmodtager i meget vidt omfang selv har tilrettelagt sit arbejde. Det lægges videre til grund, at sagsøgeren, der alene er provisionslønnet uden garanteret minimumsløn, ikke har kunnet oppebære en indtægt, der ligger væsentligt over den gennemsnitlige for assurandører i det pågældende selskab uden at gøre brug af betydelig mere kontorassistance end den, selskabet ville stille til rådighed for ham. Sagsøgerens driftsudgifter findes således at ligge væsentligt udover, hvad der er sædvanligt i lønmodtagerforhold. Herefter og når tillige henses til karakteren og omfanget af det arbejde, sagsøgerens ægtefælle har udført, findes sagsøgeren at have drevet erhvervsvirksomhed i den forstand, hvori begrebet er anvendt i den tidligere § 37 A (nu § 25 A) i kildeskatteloven".
 TfS 1988, 222 LR. Medlemmerne af en folkemusikgruppe, hvis indtægter ved orkestervirksomheden i 1986 udgjorde ca. 400.000 kr. og i 1987 ca. 600.000 kr., kunne anvende virksomhedsordningen. I 1986 udgjorde udgifterne til impressario, reklame m.v., mindre nyanskaffelser, forsikring og vedligeholdelse ca. 82.000 kr., hvortil kom rejse- og befordringsudgifter på ca. 40.000 kr. og udgifter til bånd og plader.
 TfS 1988, 182 LSR. En arkitekt, der var vurderingsinspektør for et realkreditinstitut, blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Han var provisionslønnet og havde aflønnet en freelance vurderingsinspektør med honorar pr. vurderingssag. Der var ydet et mindre tilskud til hans kontorhold, men det havde langt fra dækket de faktiske kontorholdsudgifter m.v. Kontorarbejdet var udført af ægtefællen, der dagligt havde arbejdet 5-6 timer for ham. Landsskatteretten fandt efter de foreliggende oplysninger, herunder karakteren, omfanget og vederlæggelsesformen for klagerens hverv, sammenholdt med, at klageren selv afholdt lønomkostninger og til dels økonomisk bar omkostningerne ved kontorholdet, at klageren måtte anses som selvstændigt erhvervsdrivende, hvorfor han var berettiget til at foretage fradrag for medarbejdende ægtefælle, idet ægtefællens bistand opfyldte betingelserne herfor.
 TfS 1988, 102 LSR. En provisionslønnet sælger af avlsdyr blev efter det oplyste, herunder især aflønningsformen, anset for omfattet af KSL § 37 A (nu § 25 A), hvorfor han var berettiget til overførsel af indkomst til medarbejdende ægtefælle, da betingelserne i øvrigt var opfyldt.
 TfS 1987, 483 LR. En skatteyder, der på en nedlagt landbrugsejendom havde etableret døgnplejehjem med plads til 4 beboere, blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Bruttoindtægten udgjorde 1 mio. kr., mens udgifterne til lønninger, kost, administration, lokaleomkostninger og renteudgifter mv. beløb sig til 800.000 kr.
 TfS 1987, 327 DEP. Lægevagtskørsel ved Københavns Lægevagt, der udføres af vagtlæger med selvstændigt ydernummer, anses for at være selvstændig virksomhed. Det samme gælder lægevagtskørsel uden for København, hvor lægevagtsordningen udføres af de praktiserende læger, jf. TfS 1988, 67 LSR.
 TfS 1984, 150 ØLD. En direktør, der på provisionsbasis solgte anparter for en investeringsfond, blev anset berettiget til at overføre en overskudsandel til hustruen. Salgsarbejdet foregik fra et kontor på ægtefællernes bopæl. Hustruen passede kontor og telefon i dagtimerne, hvor manden var fuldtidsbeskæftiget som direktør i en anden virksomhed. Overskuddet var på 154.668 kr. Retten lagde vægt på, at direktøren efter aftalen med fonden var berettiget til selv at tilrettelægge salgsarbejdet, der var forbundet med et vist kontorhold, og den fornødne kontorhjælp skulle han antage på egen hånd og i eget navn. Når dette sammenholdtes med salgsarbejdets omfang og med den omstændighed, at hans vederlag beroede på de præsterede salgsresultater, fandtes han at have drevet "erhvervsvirksomhed", således at KSL § 37 A (nu § 25 A) kunne anvendes.
 UfR 1981, 159 ØLD. Her anerkendtes en handelsagent som selvstændigt erhvervsdrivende. Den pågældende arbejdede fra egne lokaler med to væsentlige agenturer fastlagt i skriftlige aftaler. Agenturerne blev drevet fra agentens hjem uden fremmed medhjælp. Alle udgifterne ved salgsarbejdet afholdtes af agenten, der selv disponerede over sin tid uden nogen form for instruktion fra agenturgivernes side i øvrigt. Agenten optog ordrer, der blev sendt til agenturgiveren, som derefter sendte ordrebekræftelse til kunden. Agenten hæftede ikke for varernes betaling.
 LSRM 1979.164. En kreaturhandler på et eksportmarked blev på grund af sin særlige stilling som kommissionær, der handlede for egen regning og risiko, anset for berettiget til at henlægge til investeringsfond af provisionsindtægter, som ansås at hidrøre fra selvstændig virksomhed.
 LSRM 1973.163. En repræsentant, der fra sin bopæl drev agentur med salg af møbler fra flere fabrikker mod provision på 5-6 pct. og som ikke modtog nogen godtgørelse for sine udgifter og ikke fik feriepenge, blev anset for selvstændigt erhvervsdrivende. Se også TfS 1989, 75 DEP.
 Se også afgørelser gengivet i LV Selskaber og aktionærer, afsnit S.C.1.1.1.
 SKM2011.177.BR. En række udenlandske, hovedsageligt polske arbejdere, som havde arbejdet for skatteyderen, blev ikke anset for selvstændige erhvervsdrivende.
 SKM2010.797.BR. Retten fandt efter en konkret vurdering, at skatteyderens faktureringer af kørsel til det af ham ejede selskab var lønindkomst som led i hans arbejde som direktør i selskabet og dermed ikke som led i hans selvstændige erhvervsvirksomhed med markedsføring. Fakturaerne skulle derfor ikke tillægges moms.
 SKM2009.794.SR. Skatterådet fandt efter en samlet vurdering, at skatteyders udførelse af personundersøgelser for Kriminalforsorgen ikke var selvstændig erhvervsmæssig virksomhed. Der blev navnlig lagt vægt på, at skatteyderens arbejde alene bestod i én type opgaver for én arbejdsgiver, samt på, at skatteyderen ikke løb nogen økonomisk risiko.
 SKM2010.252.ØLR (tidligere instans SKM2009.495.BR.) Skatteyderen modtog i et interessentskab med sin hustru managementhonorarer fra to selskaber, som var ejet af ham og hustruen. Retten fandt, at honorarerne ikke var oppebåret som led i selvstændig virksomhed, men var lønindkomst.
 SKM2009.476.HR (tidligere instans: SKM2007.73.ØLR). Sagen vedrørte bl.a. spørgsmålet om, hvorvidt en distriksleders indkomst fra en rengøringsvirksomhed var erhvervet som led i distrikslederens selvstændige erhvervsvirksomhed eller som lønmodtagerindkomst. Efter en samlet vurdering fandt landsretten, at distrikslederen ikke kunne anses for at have drevet virksomhed for egen regning og risiko. Landsretten lagde særlig vægt på, at aftalen mellem rengøringsvirksomheden og distrikslederen reelt var en aftale om en løbende arbejdsydelse, ifølge hvilken distriktslederen på virksomhedens vegne skulle indgå og udføre aftaler om rengøringsservice, og på, at distrikslederen herfor månedligt modtog vederlag i form af provision, ligesom han havde ret til opsigelsesvarsel. Landsretten lagde endvidere vægt på, at rengøringsvirksomheden. Højesteret stadfæstede dommen med henvisning til landsrettens begrundelse og fandt ligeledes efter en samlet vurdering, at distrikslederen ikke kunne anses for at have drevet erhvervsmæssig virksomhed for egen regning og risiko. Højesteret lagde herved navnlig vægt på, at aftalen mellem rengøringsvirksomheden og distriktslederen reelt var en aftale om en løbende arbejdsydelse, ifølge hvilken distriktslederen på rengøringsvirksomhedens vegne skulle indgå og udføre aftaler om rengøringsservice, at han månedligt modtog et vederlag herfor i form af provision, og at han havde ret til et opsigelsesvarsel.
 SKM2009.327.ØLR (tidligere instanser SKM2006.676.LSR og SKM2008.487.BR). Sagen drejede sig om, hvorvidt nogle danserinder på natklubber var at betragte som lønmodtagere med den virkning, at der skulle indeholdes A-skat af deres vederlag eller ej. De pågældende danserinder optrådte fire gange pr. aften. Mellem deres optrædender havde danserinderne mulighed for at sælge champagne, som de drak sammen med kunderne på natklubberne. Landsretten fandt, at danserindernes vederlag var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold, jf. KSL § 43, stk. 1. Retten lagde navnlig vægt på, at danserindernes arbejde såvel i form af striptease-dans som champagnesalg indgik som en integreret eller central del af natklubbernes ydelser, at danserinderne således i perioder på typisk ikke under én måned til adskillige år indgik i natklubbernes ordinære struktur med faste mødetider og vagtplaner, samt al lønnen i alt væsentligt måtte betegnes som nettoindkomst. Retten fandt heller ikke, at der som følge af administrativ praksis vedrørende udenlandske artister og solister var grundlag for at anse danserinderne for selvstændige erhvervsdrivende, ligesom der heller ikke var dokumenteret nogen fast praksis for, at danserinderne af andre grunde skulle betragtes som selvstændige.
 SKM2008.836.BR (Appelleret men afvist). Retten fandt, at klageren (en læge) var rette indkomstmodtager af honorarer, som var oppebåret af det selskab, hvori han var eneanpartshaver, idet arbejdsopgaverne på sygehusene alene har kunnet udføres af klageren personligt, og at klagerens forhold til hvervgiverne for de pågældende sygehuse havde så mange lighedspunkter med et almindeligt ansættelsesforhold, at honoreringen måtte anses for løn til klageren. Nærmere lagde retten retten lagt følgende til grund for sin afgørelse: at arbejdet indgik som en løbende og integreret del af sygehusets virksomhed på det pågældende område, at sygehuset havde haft almindelig adgang til at fastsætte generelle instrukser for arbejdets udførelse, at lægen havde benyttet sygehusets personale og lokale uden at betale for det, at der var tale om en løbende arbejdsydelse, som der blev afregnet for månedsvis, at lægen ikke havde godtgjort, at han havde afholdt udgifter, som efter art og omfang adskiller sig væsentligt fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere, og at lægens ansvar for eventuelle fejl måtte antages at have været det samme uden hensyn til, om arbejdet blev udført i stillingen som ansat sygehuslæge eller ej.
 SKM2006.59.LSR. En læge, der udførte opgaver for to forsikringsselskaber, blev anset for lønmodtager i begge tilfælde.
 SKM2008.163.HR, tidligere SKM2007.259.ØLR. Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt en fysisk person eller hans selskab H1 var berettiget til et vederlag. Personen havde oprindelig drevet selvstændig konsulentvirksomhed i H1. A blev ansat som økonomidirektør i G1 og blev efter fire års ansættelse i januar 1999 afskediget med fratræden til 1. august 1999. Efter forklaringerne ryddede A sit kontor primo februar. A/H1 havde kontakt med tre mulige kunder. I marts 1999 besluttede G1, at A skulle bistå med salg af dele af G1 ́s aktiviteter, hvilket A fortsatte med frem til udløbet af opsigelsesvarslet. Der blev indgået en konsulentaftale om, at A i perioden august - november 1999 skulle fortsætte med at bistå med salg af aktiviteterne. Det var omtvistet, om det var A personligt eller H1, der var kontraktpart. A fortsatte med at have fri bil, telefon og bærbar computer til rådighed også i december 1999, hvor der ikke var noget kontraktforhold mellem A/H1 og G1. Der blev for perioden januar til 30. april 2000 indgået en ny konsulentaftale, hvor det også var omtvistet, om A eller H1 var part i aftalen. Landsrettens flertal fandt, at det arbejde, han havde udført i henhold til konsulentaftalerne skattemæssigt måtte anses for udført af ham som lønmodtager. Landsretten henviste bl.a. til, at det af konsulentaftalerne fremgik, at han skulle repræsentere selskab G1 som "senior vicepresident", at han havde fri rådighed over bilen m.v., og at han fra ophøret af ansættelsen ved udgangen af juli 1999 til ansættelsen den 15. april 2000 som direktør i selskab G1 i det al væsentlige kun oppebar indtægter fra selskab G1. En dommer fandt, at det var selskab H1, der var rette modtager af vederlaget i medfør af konsulentaftalerne. Højesteret stadfæstede under henvisning til landsrettens begrundelse.
 SKM2007.480.ØLR. Sagsøgerne i sagen - et ægtepar - havde i indkomstårene 1997-1999 begge arbejdet for en række selskaber, der indgik i to koncerner, men som i 2000 blev én koncern. Selskaberne i koncernen havde udbudt telefonsexydelser, og sagsøgerne havde lavet annoncer m.v. til brug for udbud af telefonsexydelserne. Den ene af sagsøgerne havde ejerinteresser i den ene koncern i 1997-1999. Landsretten fastslog, at sagsøgerne ikke kunne anses for selvstændigt erhvervsdrivende i perioden 1997-1999. Landsretten lagde bl.a. vægt på, at det arbejde, som sagsøgerne udførte, indgik som en løbende og integreret del af den virksomhed, der var blevet drevet igennem de selskaber, som den ene af ægtefællerne var eller blev medejer af, og at arbejdet ikke var forbundet med en reel økonomisk risiko for ægtefællerne.
 SKM2007.368.SR. Skatterådet anerkendte ikke et konsulentselskab A A/S som rette indkomstmodtager til honorarer, da arbejdsopgaverne ikke havde karakter af selvstændig erhvervsvirksomhed.
 SKM2007.273.HR. Hovedaktionæren modtog vederlag fra sit selskab for konsulentarbejde, der bestod i at videreudvikle og tilrette den software, som anvendtes i eller i forbindelse med de produkter, selskabet forhandlede. Højesteret tiltrådte, at hovedaktionæren, for så vidt angik dette arbejde, måtte anses som lønmodtager i selskabet og således ikke i denne relation kunne anses som selvstændig erhvervsdrivende eller honorarmodtager. Herved lagde Højesteret navnlig vægt på, at hovedaktionærens arbejde indgik som en løbende og integreret del af den virksomhed, som blev drevet af det selskab, som han selv ejede, at hovedaktionæren i de omhandlede år kun i et enkelt tilfælde havde udført lignende arbejde for andre end selskabet, at arbejdet ikke var forbundet med en reel økonomisk risiko for hovedaktionæren personligt, og at han ikke havde afholdt udgifter, som efter art og omfang adskiller sig væsentligt fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere. Skatteministeriet blev derfor frifundet. (Tidligere instans: SKM2006.457.ØLR).
 SKM2007.215.VLR. Sagen drejede sig bl.a. om, hvorvidt 7 EOD-eksperter (sprængningseksperter) var ansatte lønmodtagere hos HH-Gruppen I/S med henblik på ammunitionsrydning. Landsretten fandt, at EOD-specialisterne var underlagt HH-Gruppens instruktionsbeføjelse og kontrol, og at EOD-specialisterne modtog månedligt vederlag samt ikke afholdt erhvervsmæssige udgifter i forbindelse med arbejdets udførelse, herunder at EOD-specialisterne fik stillet arbejdskraft og materiel til rådighed. På den baggrund fandt landsretten, at EOD-specialisterne var lønmodtagere i forhold til HH-Gruppen.
 SKM2007.35.ØLR. Sagsøgeren var professor i historie. Han udøvede samtidig en forfatter- og foredragsvirksomhed, hvor han havde udgivet en række bøger og skrevet baggrundsartikler, kommentarer og kronikker, samt holdt en række foredrag. Overskuddet ved forfatter- og foredragsvirksomheden udgjorde i de omhandlede indkomstår henholdsvis ca. 53.000 kr., ca. 104.000 kr. og 127.000 kr. Også i de forudgående og efterfølgende indkomstår havde der været overskud ved virksomheden, og overskuddet var stigende. Spørgsmålet i sagen var, om forfatter- og foredragsvirksomheden var selvstændig erhvervsvirksomhed, således at sagsøgeren kunne anvende virksomhedsordningen. Landsrettens flertal henviste til forarbejderne til virksomhedsskatteloven og anførte, at sagsøgerens forfatter- og foredragsvirksomhed lå inden for eller i forlængelse af den virksomhed, som sagsøgeren skulle udføre i sin fuldtidsstilling som professor. Forfatter- og foredragsvirksomheden var således, uanset den betydelige merindkomst, som blev oppebåret herfra, en bibeskæftigelse for sagsøgeren. Landsrettens flertal henviste endvidere til, at sagsøgeren ikke påtog sig en selvstændig økonomisk risiko og ikke havde væsentlige udgifter ved aktiviteten, og under disse omstændigheder fandt landsrettens flertal, at sagsøgerens forfatter- og foredragsvirksomhed måtte henregnes til den kategori, der som forudsat i forarbejderne til virksomhedsskatteloven, hverken kan betegnes som lønmodtagervirksomhed eller selvstændig erhvervsvirksomhed. Landsrettens flertal tog således ministeriets frifindelsespåstand til følge.
 SKM2006.485.SR. Skatterådet tiltrådte, at udøvelse af virksomhed som discjockey, ikke kunne betragtes som erhvervsmæssig virksomhed.
 SKM2005.280.VLR. Altmuligmand. Landsretten foretog en samlet vurdering af, hvorvidt den pågældende person havde udført et tjenesteforhold for sagsøgeren (en byggeforening). Landsretten lagde vægt på, at den pågældende udførte arbejde for sagsøgeren efter nærmere anvisninger, at han ikke havde påtaget sig en selvstændig økonomisk risiko, men blev aflønnet på baggrund af sin opgørelse af anvendte timer, at forbrugte materialer blev faktureret direkte over for sagsøgeren, at den pågældendes løn ikke var af en sådan størrelse, at han kunne antage medhjælp, at det ikke kunne lægges til grund, at han havde andre hvervgivere, at han ikke havde nogen håndværksmæssige autorisationer, og at han ikke var momsregistreret. På denne baggrund fandt landsretten, uanset at det måtte lægges til grund, at den pågældende ikke havde fast ugentlig arbejdstid på 24 timer, at sagsøgeren havde haft pligt til at indeholde A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag i udbetalingerne til den pågældende.
 SKM2005.124.ØLR. Sagen drejede sig om hvorvidt en indkomst, som sagsøgeren (EDB-konsulent) erhvervede i indkomståret 1998 fra et selskab, der var ejet af sagsøgerens halvsøster, var erhvervet ved selvstændig erhvervsvirksomhed eller som lønmodtagerindkomst.
 Landsretten lagde til grund, at selskabet var sagsøgerens eneste hvervgiver, og at selskabet ejede samtlige driftsmidler og tillige afholdt alle udgifter i forbindelse med driften. Endvidere lagde landsretten til grund, at det var selskabet, som entrerede med kunderne, herunder at fakturering skete i selskabets navn. Samarbejdsaftalen mellem selskabet og sagsøgeren indebar, at sagsøgeren havde påtaget sig en løbende arbejdsforpligtigelse over for selskabet, ligesom sagsøgeren havde et opsigelsesvarsel på én måned.
 På den baggrund og henset til at den pågældende modtog skattefri befordringsgodtgørelse, fandt landsretten, at sagsøgerens indkomst måtte anses som vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold.
 SKM2003.555.HR. En journalist arbejdede som freelance ved et dagblad, hvor han fungerede som afløser for andre journalister ved sygdom og ferie. Journalisten havde ingen ansættelseskontrakt og havde samme arbejdstid og arbejdsopgaver som den journalist, han afløste. Han fremsendte faktura for udført arbejde og fik udbetalt vederlag én gang om måneden. Han fik ikke feriepenge og løn under sygdom.
 Efter en samlet bedømmelse tiltrådte Højesteret, at journalistens indkomst ved dagbladet måtte anses som lønindkomst, jf. kildeskattelovens § 43, stk. 1, og arbejdsmarkedsfondslovens § 7, stk. 1, a), således at der skulle indeholdes A-skat og arbejdsmarkedsbidrag. Højesteret tiltrådte landsrettens præmisser, hvor der særligt var lagt vægt på, at journalisten var underlagt samme arbejdsvilkår som de journalister, han vikarierede for, og på, at han fik udbetalt kørselsgodtgørelse og ulempetimebetaling. Endvidere lagde retten vægt på, at journalisten udførte arbejde for dagbladet gennem flere år, og at han blev aflønnet månedligt efter faste takster (tidligere SKM2001.626.VLR).
 SKM2002.561.ØLR. Vedrørende discjockeyer, se også TfS 1999, 377 HRD.
 SKM2002.470.ØLR. En skatteyder, der hjemme lavede strenge til musikinstrumenter for en virksomhed, blev anset for at være lønmodtager.
 SKM2002.469.VLR. To slagteriarbejdere, der i sæsonen var beskæftiget på en minkfarm med pelsning af mink, blev af landsretten anset for lønmodtagere.
 SKM2002.339.ØLR. Assurandør ikke anset for selvstændigt erhvervsdrivende.
 SKM2002.235.LSR. Skatteyderens klage til Landsskatteretten vedrørte spørgsmålet, om hans komponistvirksomhed skulle anses for en erhvervsmæssig drevet virksomhed med deraf følgende adgang til at foretage fradrag for underskud. Skatteyderen komponerer musikværker, underviser og giver i et vist omfang koncerter. I de omhandlede indkomstår havde skatteyderen, blandt andet indtægter fra, en livsvarig statsydelse fra Statens Kunstfond, indtægter fra KODA, samt en årlig ydelse fra KODA-fonden. Landsskatteretten fandt, at den af skatteyderen drevne komponistvirksomhed måtte anses for at være af ikke erhvervsmæssig karakter. De faste ydelser til skatteyderen fra Statens Kunstfond og det årlige legat/ydelse fra KODA-fonden kunne ikke anses for modydelser for konkrete arbejder udført af klageren, hvorfor der ikke var tale om indtægter indtjent ved komponistvirksomheden. Kun afgifterne fra KODA til skatteyderen kunne anses for at vedrøre erhvervelse af indtægter i den ikke erhvervsmæssige komponistvirksomheden. De af skatteyderen selvangivne udgifter blev anset for at vedrøre indkomstkilden i relation til afgifterne fra KODA.
 TfS 2000, 715 HRD. Skatteyderen havde haft selvstændig virksomhed som freelancekonsulent siden 1973. Fra 1986 blev han knyttet til Odsherredskolen som leder af et kommunalt projekt vedrørende edb. Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende vedrørende indtægterne fra Odsherredskolen. Han var ansat for et år ad gangen fra 1986 til og med 1989. Der blev trukket A-skat af vederlagene fra skolen, som tillige lod oprette en pensionsordning for skatteyderen. Landsretten fandt, at skatteyderen ikke kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret tiltrådte, at skatteyderen i arbejdet for skolen var lønmodtager. Højesteret tiltrådte endvidere, at skatteyderen i årene 1990 til 1992, hvor han bortset fra en indtægt på 752 kr. i 1990 - alene havde haft indtægter i form af dagpenge fra en arbejdsløshedskasse og efterløn, ikke drev erhvervsmæssig virksomhed.
 TfS 1999, 391 LSR. En musiker, der var ansat som lønmodtager i et symfoniorkester, havde derudover oppebåret indtægter fra en musikskole samt fra visse enkeltstående engagementer. Indtægterne ansås ikke for oppebåret som led i selvstændig erhvervsvirksomhed, men en del af disse måtte anses som indtægt ved ikke erhvervsmæssig aktivitet, mens indtægten fra musikskolen ansås som lønindkomst.
 TfS 1997, 473 HRD. Højesteret afviste, at en ingeniør var selvstændigt erhvervsdrivende. Ingeniøren havde i en periode været udlånt til Naturgas Syd. Efter periodens udløb fik ingeniøren mulighed for fortsat tilknytning til virksomheden. Det var Naturgas Syds politik, at medarbejdere, for hvilke der ikke kunne påregnes varig ansættelse, ikke blev ansat i selskabet, men blev tilknyttet selskabet som konsulenter, enten som selvstændige eller gennem større ingeniør- og konsulentfirmaer. Højesteret bemærkede, at sondringen skulle ske efter de kriterier, som er angivet i punkt B 3.1.1 i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 om personskatteloven. Efter en samlet vurdering af disse kriterier fandt Højesteret, at ingeniøren ikke var selvstændigt erhvervsdrivende, idet der særligt var lagt vægt på, at ingeniøren var engageret for en længere periode, hvor han var undergivet forflyttelsespligt, og at han ikke havde afholdt driftsudgifter af en sådan art og størrelse, som man måtte forvente af en selvstændigt erhvervsdrivende inden for den pågældende branche.
 TfS 1990, 418 LSR. En lønmodtager havde en mindre landbrugsejendom, hvor den pågældende boede, og hvor størstedelen af de 2,8 ha var tilplantet med juletræer. Vedkommende havde anvendt virksomhedsordningen på beplantningen og bl.a. medtaget 2 udhuse på indskudskontoen samt fratrukket disse huses andel af prioritetsrenter. Myndighederne havde ikke godkendt dette fradrag i den personlige indkomst, men overført rentefradraget til kapitalindkomst. Landsskatteretten statuerede, at virksomheden med juletræer ikke kunne anses for erhvervsmæssig, og skatteyderen var som lønmodtager derfor ikke berettiget til at anvende virksomhedsskattelovens regler.
 TfS 1990, 370 LSR. En disponent i et vinfirma havde samtidig indtægter fra kurser om vin inden for fritidsundervisningssektoren. Indtægterne herfra kunne ikke anses for erhvervet ved selvstændig virksomhed.
 TfS 1990, 247 LSR. En assurandør, der fik stillet kontor og sekretærhjælp til rådighed af arbejdsgiveren, blev anset for lønmodtager, og derfor ikke berettiget til at indtræde i virksomhedsordningen. Hans egne udgifter i forbindelse med erhvervet afveg ikke væsentligt fra sædvanlige lønmodtagerudgifter. TfS 1991, 108 TSS. Lodser ved regulerede lodserier anses for lønmodtagere.
 Skd. 32.102. Partsfiskeri blev ikke anset for selvstændig erhvervsvirksomhed i et tilfælde, hvor fiskeren ikke selv ejede kutteren. Se også vejledningen om Indeholdelse af A-skat og AM-bidrag, afsnit B.2.13.
 LSRM 1974.189. Licensindtægter fra et af skatteyderen behersket selskab blev ikke anset som indtægt ved selvstændig virksomhed.


type: other

text:
La multa impuesta en sede administrativa debe ser dejada sin efecto si el acta de comprobación ostenta graves deficiencias en tanto no permite determinar la infracción a la normativa que regula los actos de compraventa – Microjuris - Argentina
 Partes: Sedecon c/ C.P. L. A. en expediente No 30231-148218/13 de la Secretaría de Defensa del Consumidor por recurso de apelación directa s/
 Cita: MJ-JU-M-106437-AR | MJJ106437 | MJJ106437
 La multa impuesta en sede administrativa debe ser dejada sin efecto si el acta de comprobación ostenta graves deficiencias en tanto no permite determinar la infracción a la normativa que regula los actos de compraventa.
 1.-Procede dejar sin efecto la sanción impuesta al recurrente por violación a las Leyes 24.240 y 25.156 , ya que de la lectura del acta labrada por la Secretaría Defensa del Consumidor se desprende acabadamente la insuficiencia e indeterminación del o los supuestos actos infractores comprobados, al aludirse vagamente a ellos sin indicar concretamente cada uno de los actos de compraventa concertados con infracción a las normativas mencionadas, su importe y demás datos que permitan determinar objetivamente la comisión de la falta.
 2.-Debe dejarse sin efecto la sanción impuesta por violación a las Leyes 24.240 y 25.156 si el acta de comprobación que originó el proceso administrativo presenta deficiencias graves al carecer de precisiones respecto de las circunstancias en que se habría producido el hecho o los hechos que se le atribuyen al comercio inspeccionado, lo cual mengua significativamente su eficacia probatoria en orden a la imputación de las infracciones y, fuera de dicha acta, no existe en el expediente ninguna prueba destinada a investigar los hechos mencionados en aquélla.
 Salta, 6 de marzo de 2017.-
 Y VISTOS: Estos autos caratulados “SEDECON vs. C. P., L. A. EN EXPEDIENTE No 30231-148218/13 DE LA SECRETARIA DE DEFENSA DEL CONSUMIDOR POR RECURSO DE APELACION DIRECTA” – (EXP – 553799/16 de Sala II) y,
 I.- Que contra la resolución No 3396/14 de la Secretaría de Defensa del Consumidor (en adelante, “la Secretaría”), dictada a fojas 13/16 del expediente administrativo No 30231-148218/13, la señora L. A. C. P. interpuso el recurso de apelación directa que prevé el artículo 19 de la Ley provincial No 7402.
 En dicha resolución, la Secretaría dispone aplicar a la apelante la sanción de multa de $3.000,00 (pesos tres mil), por infracción a los artículos 1o y 2o de la Ley 25.156, 4o y 7o de la Ley 24.240 y 9o de la Ley 22.802, constatada mediante Acta de Verificación No 03/13.
 Afirma la recurrente que la resolución en cuestión es arbitraria en tanto adolece de errores en la apreciación del descargo realizado por aquélla. Señala que se ha realizado una lectura parcializada al pretender reconocimiento por parte de la apelante respecto al cobro del plus en las ventas de tarjetas telefónicas y recarga virtual. Manifiesta la inexistencia de pruebas de los supuestos que se le atribuyen y la invalidez del acta confeccionada por la funcionaria al no existir comprobación alguna del cobro de un sobreprecio así como tampoco la determinación de su monto. Entiende que el acta de comprobación es inválida en tanto faltan sus requisitos esenciales, según funda en la jurisprudencia que cita. Objeta se ha violado el derecho de defensa y debido proceso. Aduce la incorrecta aplicación del artículo 17 de la ley 22.802 por no haberse comprobado los hechos que se le atribuyen.Corrida vista al señor Fiscal de Estado, éste se expide a fojas 44/46 en el sentido que debe rechazarse el recurso y al Fiscal de Cámara, que a fojas 48/49 considera se puede revocar la multa impuesta. A fojas 50 pasan estos autos a despacho para dictar sentencia.
 II.- Que en forma preliminar, cuadra subrayar que la competencia de este Tribunal surge de la disposición del artículo 22 de la Ley de Lealtad Comercial en su nueva redacción modificada por el artículo 63 de la Ley N° 26.993 (B.O. 19/09/2014) que alude ahora a las Cámaras de Apelaciones competentes, según el asiento de la autoridad que dictó la resolución impugnada.
 III.- Que la sanción impuesta al local comercial de la impugnante se funda en la imputación de infracción de los artículos 1o y 2o de la ley 25.156, artículos 4o y 7o de la ley 24.240 y artículo 9o de a ley 22.802 por cobro extra o plus por carga virtual y por la compra de tarjetas telefónicas prepagas.
 Ahora bien, no se discute en esta instancia judicial que la conducta imputada infringe las disposiciones citadas de las leyes 24.256, 24.240 y 22.802, sino que lo que lo que la apelante confronta es la existencia de la acción aludida así como los alcances y validez del acta de comprobación No 3/13.
 De la compulsa de autos surge que la Secretaría procedió de oficio a la promoción del expediente administrativo No 30231-148218/13, a raíz del acta de verificación labrada el 10 de julio de 2013 (fs. 3) con la finalidad de inspeccionar y verificar la instalación de “Comercio y Telecentro” con motivo de la exhibición del cartel conforme Resolución No 3015/12.Dicha acta deja constancia que “a pesar de encontrarse exhibido el cartel hasta el día de la fecha continúan cobrando plus por la recarga de tarjetas telefónicas y recarga virtual.”
 Tanto el artículo 17 de la Ley de Lealtad Comercial como el artículo 45 de la Ley de Defensa al Consumidor establecen procedimientos similares para verificar las infracciones reglamentadas y disponen que el funcionario actuante procederá a labrar un acta donde conste concretamente el hecho verificado y la disposición infringida, debiendo notificar al infractor o empleado para presentar su descargo.
 Se encuentra regulado el procedimiento de la Autoridad de Aplicación de la Ley de Defensa al Consumidor para la comprobación de una infracción durante una inspección de oficio, la cual se formalizará mediante acta labrada por triplicado por el inspector actuante, donde conste en forma concreta y precisa, el hecho verificado y la disposición supuestamente infringida (artículo 4 de la Ley No 7402).
 De la lectura del el acta labrada por la funcionaria de la Secretaría se desprende acabadamente la insuficiencia e indeterminación del o los supuestos actos infractores comprobados. Alude vagamente a que “a la fecha se continúa cobrando plus por la recarga de tarjetas telefónicas y recarga virtual”, vale decir, sin indicar concretamente cada uno de los actos de compraventa concertados con infracción a las normativas mencionadas, su importe y demás datos que permitan determinar objetivamente la comisión de la falta imputada. Tampoco se ha aportado el testimonio de las personas que adquirieron los servicios de recarga o las tarjetas prepagas ni de algún cliente o persona que haya presenciado los actos comerciales cuestionados. Consecuentemente, el acta de comprobación que da origen al proceso administrativo presenta deficiencias graves al carecer de precisiones respecto de las circunstancias en que se habría producido el hecho o los hechos que atribuye al comercio inspeccionado lo cual mengua significativamente su eficacia probatoria en orden a la imputación de las infracciones mencionadas en la resolución apelada.Cabe dejar sentado que, fuera de dicha acta, no existe en el expediente ninguna prueba destinada a investigar los hechos mencionados en aquélla, no obstante que la titular del local comercial, en su descargo (v. fs. 4/5), había negado los hechos y afirmado que a ninguna persona se le cobra plus alguno ni por venta de tarjeta telefónica, ni por cargas virtuales, resaltando que no existe en el acta testimonio, denuncia, queja o manifestación de clientes al respecto.
 Sobre la cuestión, el artículo 17 de la Ley de Lealtad Comercial prescribe que: “La verificación de las infracciones a la presente ley y normas reglamentarias y la sustanciación de las causas que ellas se originen se ajustarán al procedimiento que seguidamente se establece: a) Si se tratare de la comprobación de una infracción el funcionario actuante procederá a labrar un acta donde hará constar concretamente el hecho verificado y la disposición infringida.”. En este caso, no se hace constar concretamente el hecho verificado por lo que el acta de marras no puede constituir prueba suficiente de éste o éstos, tal como debe interpretarse de lo previsto en el inciso “d” del mismo artículo; norma que por lo demás fija una regla más bien indicativa, dejando un amplio margen para que el inculpado pueda hacer valer sus comprobaciones de descargo y, aun de no hacerlo, cabe la desestimación del valor probatorio del acta (cf. CNac.Apel.en lo Penal Econ., sala A, Sprayette SA., La Ley Online AR/JUR/226/1996). Así, se ha ponderado que la fuerte relevancia probatoria que la legislación vigente otorga a las actas de comprobación labradas por los inspectores debe tener como contrapartida el deber de consignar en ellas todas las circunstancias que hacen a la configuración de la infracción constatada, la prueba relativa a ésta y el respectivo encuadramiento legal ya que, de lo contrario, se produciría una inadmisible inversión de la carga de prueba (JCorrecc.Mar del Plata, No 4, 24/06/2009, La Ley Online AR/JUR/19616/2009). En el sub examine, el o los hechos aquí cuestionados suponen, o una compraventa o una prestación del servicio de recarga telefónica con un sobreprecio desconocido, en número y circunstancias indeterminadas y con clientes no aludidos ni identificados, lo que impide tener por cumplidos los recaudos mínimos expresados para poder asignarle eficacia probatoria.
 Al respecto, la jurisprudencia ha subrayado que las circunstancias o requisitos esenciales para que se esté en presencia de un acto de compraventa y de los cuales debe dejarse constancia en toda acta son, cuanto menos, el lugar, día y hora exacta en que acaeció el hecho, los datos del vendedor y del comprador, la descripción del o los objetos de la operación, su precio y forma de pago. Asimismo, si la venta se efectuó frente a testigos, los datos identificatorios de los mismos. (CFedLaPlata, Golemme, Sergio/ Pta. Inf. Ley 11.683, 20/09/07. Expte. 5121).
 En el mismo sentido, se ha considerado que los inspectores deben plasmar la totalidad de los requisitos de validez y completitud en el acta que labraron o, cuanto menos, requerir la presencia de eventuales testigos del hecho endilgado de manera que resultara posible la obtención de sus testimonios, a efectos de garantizar el derecho de defensa del contribuyente (CFedLaPlata, El Ciclón de Banfield S.A. Acta No 522. La Matanza. S/Infr. Ley 22.802, 22/09/2009, Expte. No 5174 – voto en disidencia del Dr.Fleisher). Que “sin que se adviertan vicios u omisiones formales que invaliden el acta de comprobación, el valor acreditante de aquélla se debilita cuando se omiten, o no se incorporan, en el texto, circunstancias que hacen a la existencia del hecho u omisión punibles, a su prueba o a su encuadramiento” (CNPenal Económico, Sala B, Payton S.A., 26/03/2004, AR/JUR/2801/2004).
 Con similares fundamentos, se dejó sin efecto la sanción a un contribuyente por cuanto el acta labrada por los funcionarios no precisaba el objeto de la venta ni identificaba a la persona que había adquirido la mercadería (CFed.Apel.La Plata, A.V. s/ Pta.inf. ley 11683′′, La Ley On Line, AR/JUR/81704/2012).
 Por consiguiente, la mera mención de una conducta indeterminada reprochable y la deficiente constatación y concreción de los hechos impiden tener por configurado el requisito de completitud del acta, y por acreditada la infracción imputada.
 Es dable subrayar que a mayor imperium puniendi atribuido a la autoridad administrativa, mayor debe ser el celo de ésta por demostrar q ue en el ejercicio de su poder sancionatorio obró correctamente y que el acto emitido se adecua a los respectivos antecedentes de hecho y de derecho que le dan sustento. Es que, si bien la discrecionalidad implica siempre la posibilidad de adoptar por un camino u otro, e incluso la posibilidad de actuar o no, debe entenderse que la plataforma fáctica que funda o determina dicha elección constituye un elemento objetivo condicionante de la conducta que luego despliegue la Administración. De este modo, resulta claro que la ausencia de motivación o la existencia de un vicio grave en la resolución determina la violación de una forma esencial y por ende la nulidad del acto sancionatorio.
 Al fiscalizar el ejercicio de poderes discrecionales de la Administración, los jueces pueden revisar plenamente la materialidad y exactitud de los hechos y del derecho, es decir, lo que en nuestro ordenamiento configura la causa del acto administrativo.La observancia del principio de la tutela judicial efectiva así lo impone.
 Por ello, la decisión sancionatoria debe ser construida, necesariamente, sobre la base de hechos, conductas o acontecimientos verificables objetivamente, susceptibles de pleno control judicial; lo cual implica que si los hechos, conductas o acontecimientos tipificados por la norma no existen, el acto será, inevitablemente, inválido a raíz de su inexistente o insuficiente sustento fáctico.
 En virtud de las razones expresadas, voto por hacer lugar al recurso de apelación interpuesto y dejar sin efecto sanción impuesta mediante Resolución No 3396/14 de la Secretaría de Defensa del Consumidor.
 IV.- Que en cuanto a las costas, los principios que rigen en materia de procedimiento contencioso administrativo me llevan proponer establecerlas en el orden causado.
 La doctora Hebe Alicia Samsón dijo: Por compartir sus fundamentos, me adhiero al voto que antecede.
 Por ello, LA SALA SEGUNDA DE LA CAMARA DE APELACIONES EN LO CIVIL Y COMERCIAL,
 I.- HACE LUGAR al recurso de apelación y, en consecuencia, DEJA SIN EFECTO la sanción impuesta mediante Resolución No 3396/14 de la Secretaría de Defensa del Consumidor.
 II.- IMPONE las costas por el orden causado.
 III.- ORDENA que se registre, notifique y devuelva a la Secretaría de Defensa del Consumidor.-
 Filed Under: FALLOS Tagged With: ACTA DE COMPROBACION, ACTA DE INFRACCIÓN, COMPRAVENTA, DEFENSA DE LA COMPETENCIA, DEFENSA DEL CONSUMIDOR, PROTECCIÓN DEL CONSUMIDOR, SANCIONES ADMINISTRATIVAS
 « Intereses moratorios y obligaciones de valor en el Código Civil y Comercial
 Garantizan el derecho a una vivienda digna a una persona travesti discapacitada »


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 24.8.2015
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 279/39
 Tužba podnesena 1. lipnja 2015. – Tayto Group protiv OHIM-a – MIP Metro (real)
 (Predmet T-287/15)
 (2015/C 279/48)
 Jezik na kojem je tužba podnesena: engleski
 Stranke
 Tužitelj: Tayto Group Ltd (Corby, Ujedinjena Kraljevina) (zastupnici: G. Würtenberger i R. Kunze, odvjetnici)
 Tuženik: Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM)
 Druga stranka pred žalbenim vijećem: MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG (Düsseldorf, Njemačka)
 Podaci o postupku pred OHIM-om
 Nositelj spornog žiga: druga stranka pred žalbenim vijećem
 Sporni žig u pitanju: crveno plavi figurativni žig s verbalnim elementom „real” – žig Zajednice br. 38 968
 Postupak pred OHIM-om: postupak proglašavanja žiga ništavim
 Pobijana odluka: odluka četvrtog žalbenog vijeća OHIM-a od 16. ožujka 2015. u predmetu R 2285/2013-4
 Tužbeni zahtjev
 Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
 —
 poništi djelomično pobijanu odluku,
 —
 naloži OHIM-u snošenje troškova.
 Tužbeni razlozi
 —
 povreda članka 15., 51., 64., 75. i 76. Uredbe br. 207/2009.


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 52003SC0921
 Projecto de Decisão do Comité Misto do EEE que altera o Protocolo no 30 do Acordo EEE, relativo a disposições específicas sobre a organização da cooperação no domínio da estatística - Projecto de proposta comum da Comunidade /* SEC/2003/0921 final */
 Projecto de DECISÃO DO COMITÉ MISTO DO EEE que altera o Protocolo no 30 do Acordo EEE, relativo a disposições específicas sobre a organização da cooperação no domínio da estatística - Projecto de proposta comum da Comunidade(apresentado pela Comissão)EXPOSIÇÃO DE MOTIVOS1. O Protocolo no 30 do Acordo EEE contém disposições específicas sobre a organização da cooperação no domínio da estatística.2. O projecto de decisão do Comité Misto do EEE em anexo destina-se a alterar o Protocolo no30, a fim de prolongar a cooperação no domínio da estatística. Estabelece um quadro para a cooperação e define as modalidades para a plena participação dos Estados EEE-EFTA no programa e acções comunitários nesta área:- 397 R 0322: Regulamento (CE) no 322/97 do Conselho, de 17 de Fevereiro de 1997 relativo às estatísticas comunitárias (JO L 52 de 22.2.1997, p. 1);- 32002 D 2367: Decisão no 2367/2002/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, de 16 de Dezembro de 2002, relativa ao programa estatístico comunitário de 2003 a 2007 (JO L 358 de 31.12.2002, p. 1).'3. O no 3, alínea b), do artigo 1o do Regulamento (CE) no 2894/94 do Conselho, relativo a certas regras de aplicação do Acordo EEE, prevê que o Conselho adopte, sob proposta da Comissão, a posição da Comunidade em relação a este tipo de decisões.4. O projecto de decisão do Comité Misto do EEE é apresentado ao Conselho para aprovação. A Comissão espera poder apresentar a posição da Comunidade ao Comité Misto do EEE em Julho de 2003 ou, se este prazo não for exequível, adoptar a decisão através de um procedimento escrito entre a Comunidade e os Estados EEE/EFTA.Projecto de DECISÃO DO COMITÉ MISTO DO EEE que altera o Protocolo no 30 do Acordo EEE, relativo a disposições específicas sobre a organização da cooperação no domínio da estatísticaO COMITÉ MISTO DO EEE,Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, tal como alterado pelo Protocolo que adapta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, a seguir designado «o Acordo», e, nomeadamente, o seu artigo 98o,Considerando o seguinte:(1) O Protocolo no30 do Acordo foi alterado pela Decisão do Comité Misto do EEE no 99/2000, de 27 de Outubro de 2000 [1].[1] JO L 7 de 11.1.2001, p. 29.(2) O programa estatístico do EEE deve ser estabelecido com base na Decisão no 2367/2002/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, de 16 de Dezembro de 2002, relativa ao programa estatístico comunitário de 2003 a 2007 [2] e deve incluir os elementos do programa necessários para descrever e fiscalizar todos os aspectos económicos, sociais e ambientais do Espaço Económico Europeu relevantes.[2] JO L 358 de 31.12.2002, p. 1.(3) O programa estatístico do EEE deve ter em conta as disposições do Regulamento (CEE) no 322/97 do Conselho de 17 de Fevereiro de 1997 relativo às estatísticas comunitárias [3].[3] JO L 52 de 22.2.1997, p. 1.(4) Por conseguinte, o Protocolo no 30 do Acordo deve ser alterado para que esta cooperação seja prolongada a partir de 1 de Janeiro de 2003,DECIDE:Artigo l°O texto do Protocolo no 30 do Acordo é alterado da seguinte forma:1. No no 1, é inserido o seguinte texto:"I. Programa no domínio estatístico de 1998 a 2002"2. No no 7, é inserido o seguinte texto:"II. Programa no domínio estatístico de 2003 a 20071. A Conferência de representantes dos institutos nacionais de estatística das Partes Contratantes, do Serviço de Estatística das Comunidades Europeias (Eurostat) e do Serviço de Consultadoria Estatística dos Estados da EFTA (OSA EFTA) orientará a cooperação estatística, desenvolverá programas e procedimentos para a cooperação estatística em estreita colaboração com os da Comunidade e fiscalizará a sua aplicação. Esta Conferência e o Comité do Programa Estatístico (CPE) organizarão as suas actividades para efeitos do presente Protocolo em reuniões conjuntas denominadas Conferência CPE/EEE, em conformidade com o regulamento interno específico a estabelecer pela Conferência CPE/EEE.2. O programa estatístico comunitário de 2003 a 2007, criado pela Decisão do Parlamento Europeu e do Conselho referida no no 7, constituirá o enquadramento no âmbito do qual serão realizadas as acções estatísticas do EEE entre 1 de Janeiro de 2003 e 31 de Dezembro de 2007. Todos os principais domínios e temas estatísticos do programa estatístico comunitário de 2003 a 2007 serão considerados relevantes para a cooperação estatística no âmbito do EEE e estarão abertos à participação plena dos Estados da EFTAA partir de 1 de Janeiro de 2003, será elaborado todos os anos, pelo Serviço de Consultadoria Estatística dos Estados da EFTA em consulta com os Presidentes dos Grupos de Trabalho dos Institutos Nacionais de Estatística da EFTA, um programa estatístico anual específico para o EEE que se baseará num sub-programa e paralelamente ao programa de trabalho anual elaborado pela Comissão em conformidade com a Decisão do Conselho referida no no 7.3. Desde o início da cooperação relacionada com os programas e acções referidos no no 2, os Estados da EFTA participarão plenamente, sem o direito de voto, nos comités comunitários e outros organismos que assistem a Comissão da CE na gestão ou no desenvolvimento dos programas e acções em questão.4. As informações estatísticas provenientes dos Estados da EFTA serão transmitidas pelos Estados da EFTA ao Eurostat, tendo em vista a sua armazenagem, tratamento e divulgação. Para o efeito, o OSA EFTA trabalhará em estreita cooperação com os Estados da EFTA e com o Eurostat, a fim de assegurar que os dados provenientes dos Estados da EFTA são transmitidos de forma adequada e divulgados aos vários grupos de utilizadores através dos canais de divulgação normais enquanto estatísticas do EEE.O tratamento das estatísticas provenientes dos Estados da EFTA será regido pelo Regulamento do Conselho referido no no 7.5. A partir de 1 de Janeiro de 2003, os Estados da EFTA contribuirão financeiramente, nos termos do no 1, alínea a), do artigo 82o do Acordo e dos respectivos Regulamentos Financeiros, com um montante que represente 75 % do montante inscrito nas rubricas B5-600A e B5-600B, ou nos artigos que as alterem, (Política de informação estatística) do Orçamento da Comunidade.Os Estados da EFTA pagarão os custos adicionais em que incorrer o Eurostat pela armazenagem, tratamento e divulgação de dados provenientes desses mesmos países, nos termos do disposto no Memorando de Entendimento entre o Secretariado da EFTA e o Eurostat sobre a contribuição da EFTA relativa ao presente parágrafo.Os Estados da EFTA contribuirão financeiramente para as despesas gerais da Comunidade, com excepção das relacionadas com a armazenagem, divulgação ou o tratamento de dados, em conformidade com o no 1, alínea b), do artigo 82o do Acordo.6. À Conferência CPE/EEE referida no no1 e ao Comité Misto do EEE será apresentado um relatório que examinará os progressos no que respeita à consecução dos objectivos, prioridades e acções planeadas no período compreendido entre 1 de Janeiro de 2003 e 31 de Dezembro de 2007.7. Os actos comunitários seguintes são objecto do presente Protocolo:- 397 R 0322: Regulamento (CE) no 322/97 do Conselho, de 17 de Fevereiro de 1997 relativo às estatísticas comunitárias (JO L 52 de 22.2.1997, p. 1);- 32002 D 2367: Decisão no 2367/2002/CE do Parlamento Europeu e do Conselho, de 16 de Dezembro de 2002, relativa ao programa estatístico comunitário de 2003 a 2007 (JO L 358 de 31.12.2002, p. 1)."Artigo 2oA lista dos comités aprovados pelas Partes Contratantes no Acordo e contida na Acta Aprovada ad Protocolo no 30 das negociações tendo em vista um acordo entre a Comunidade Económica Europeia, a Comunidade Europeia do Carvão e do Aço e os seus Estados-Membros e os Estados da EFTA sobre o Espaço Económico Europeu, sem prejuízo da participação dos Estados da EFTA em qualquer outro comité ou organismo da CE, será conforme ao disposto no no 3 do Protocolo no 30, tal como alterado pela presente decisão.Artigo 3oA presente decisão entra em vigor no dia seguinte ao da última notificação efectuada ao Comité Misto do EEE , em conformidade com o no 1 do artigo 103o do Acordo [4].[4] [Não foram indicados requisitos constitucionais]. [Foram indicados requisitos constitucionais].É aplicável a partir de 1 de Janeiro de 2003.Artigo 4oA presente decisão será publicada na Secção EEE e no Suplemento EEE do Jornal Oficial da União Europeia.Feito em Bruxelas, emPelo Comité Misto do EEEO Presidente H. S. H. Prinz Nikolaus von LiechtensteinOs Secretários do Comité Misto do EEE P.K. Mannes M. Brinkmann


type: wikipedia

text:
Muscat jista' jirreferi għal:
 Alex Muscat (1984–), plejer tal-futbol Malti
 Anton Agius Muscat (1931–2018), għalliem u awtur Malti
 Emmanuel Muscat (1984–), plejer tal-futbol Malti mwieled Awstraljan
 Ġino Muscat Azzopardi (1899–1982), kittieb u poeta Malti
 Ġużè Muscat Azzopardi (1853–1927), rumanzier, poeta u kummentatur soċjali Malti
 Joseph Muscat (1974–), politiku Malti
 Mario Muscat (1976–), futboler Malti
 Philip Muscat (1930–2010), politiku Malti
 Rowen Muscat (1991–), futboler Malti
 Zach Muscat (1993–), futboler Malti
 Kunjomijiet Maltin


jurisdiction: US

text:
 295 Md. 264 (1983)
 454 A.2d 365
 ATTORNEY GRIEVANCE COMMISSION OF MARYLAND
 v.
 DENNIS CON McGONIGLE
 [Misc. (BV) No. 15, September Term, 1981.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided January 24, 1983.
 The cause was argued before MURPHY, C.J., and SMITH, ELDRIDGE, COLE, DAVIDSON, RODOWSKY and COUCH, JJ.
 Melvin Hirshman, Bar Counsel, with whom was Kendall R. Calhoun, Assistant Bar Counsel, on the petition, for petitioner.
 No appearance on behalf of respondent.
 PER CURIAM:
 The Attorney Grievance Commission, acting through Bar Counsel, filed a petition for Disciplinary Action, pursuant to Maryland Rule BV9, against Dennis Con McGonigle, alleging that he violated Disciplinary Rule 1-102(A) of the Code of Professional Responsibility, which provides, insofar as pertinent, as follows:
 *265 "DR 1-102 Misconduct.
 (A) A lawyer shall not:
 (1) Violate a Disciplinary Rule.
 (2) ...
 (3) Engage in illegal conduct involving moral turpitude.
 (4) Engage in conduct involving dishonesty, fraud, deceit, or misrepresentation.
 (5) Engage in conduct that is prejudicial to the administration of justice.
 (6) Engage in any other conduct that adversely reflects on his fitness to practice law."
 The matter was referred to Judge Bruce C. Williams of the Circuit Court for Anne Arundel County to make findings of fact and conclusions of law pursuant to Maryland Rule BV10. After an evidentiary hearing, Judge Williams made the following findings of fact and conclusions of law.
 "1. On or about the 28th day of July, 1976, the Respondent was formally charged in the District Court of the Fourth Judicial District for the County of El Paso, State of Colorado, with one count of the intent to promote and facilitate the commission of the crime of the sale of narcotic drugs, to wit, Conspiracy to Commit Sale of Narcotic Drugs, as defined by C.R.S. 1973 of the Colorado Code, as amended, Sections 12-22-302 and 12-22-322, and one count of feloniously selling heroin, a derivative of opium, a narcotic drug, to wit, the Sale of Narcotic Drugs (through one of his inmate-clients at the Colorado State Penitentiary), in violation of S.R.S. 1973 of the Colorado Code, as amended, Sections 12-22-302 and 12-22-322 (2) (B).
 "2. On May 31, 1977, the Respondent pled guilty in open court to Count 2 of said Indictment mentioned above, to wit, the sale of narcotic drugs.
 "3. The crime of the sale of narcotic drugs is a felony under the criminal laws of the State of Colorado punishable *266 by imprisonment in the State penitentiary for not less than two (2) or more than fifteen (15) years for a first offense and a fine of not more than Ten Thousand Dollars ($10,000).
 "4. The Respondent was given a probationary sentence of five (5) years, a fine of Six Thousand Dollars ($6,000) and was further ordered to pay restitution in the amount of Two Thousand One Hundred Dollars ($2,100).
 "5. The Respondent has exhausted all the rights he had to appellate review of his conviction and/or has been barred by the passage of time from seeking any or further appellate review of his conviction.
 "6. The Respondent was disbarred en banc from the practice of law in Colorado by the Supreme Bench of the State of Colorado on September 4, 1979.
 "Conclusions of Law
 "1. Pursuant to Rule BV10 e 1, the final judgment of conviction is conclusive proof of the guilt of the Respondent of the crime of the sale of narcotic drugs.
 "2. By virtue of his conviction of the crime of the sale of narcotic drugs, the Respondent has violated the following Disciplinary Rules: Disciplinary Rule 1-102 (A) (1), (3), (4), (5), and (6)."
 Respondent did not except to any of Judge Williams' findings. Bar Counsel has recommended that respondent be disbarred.
 After carefully considering the matter, we accept the findings of Judge Williams. There being no compelling extenuating circumstances in this case, we conclude that disbarment is the appropriate sanction. See Attorney Griev. Comm'n v. Edwards, 284 Md. 687, 399 A.2d 264 (1979); *267 Maryland St. Bar Ass'n v. Rosenberg, 273 Md. 351, 329 A.2d 106 (1974).
 It is so ordered; respondent shall pay all costs as taxed by the Clerk of this Court, including the costs of all transcripts, pursuant to Maryland Rule BV15 c for which sum judgment is entered in favor of the Attorney Grievance Commission against Dennis Con McGonigle.


type: contracts

text:
 4.8.2016
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 211/6
 DECYZJA WSPÓLNEGO KOMITETU EOG
 NR 77/2015
 z dnia 30 kwietnia 2015 r.
 zmieniająca załącznik I (Sprawy weterynaryjne i fitosanitarne) do Porozumienia EOG [2016/1260]
 WSPÓLNY KOMITET EOG,
 uwzględniając Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym („Porozumienie EOG”), w szczególności jego art. 98,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 W Porozumieniu EOG należy uwzględnić rozporządzenie Komisji (UE) nr 1137/2014 z dnia 27 października 2014 r. zmieniające załącznik III do rozporządzenia (WE) nr 853/2004 Parlamentu Europejskiego i Rady w odniesieniu do obróbki niektórych podrobów zwierzęcych przeznaczonych do spożycia przez ludzi (1).
 (2)
 W Porozumieniu EOG należy uwzględnić decyzję wykonawczą Komisji (UE) 2015/266 z dnia 16 lutego 2015 r. uznającą Wyspę Man za wolną od warrozy i zmieniającą załącznik do decyzji wykonawczej 2013/503/UE (2).
 (3)
 Niniejsza decyzja dotyczy prawodawstwa w zakresie zagadnień weterynaryjnych. Prawodawstwa w zakresie zagadnień weterynaryjnych nie stosuje się do Liechtensteinu na czas rozszerzenia na Liechtenstein obowiązywania Umowy między Wspólnotą Europejską a Konfederacją Szwajcarską dotyczącej handlu produktami rolnymi, jak określono w dostosowaniach sektorowych do załącznika I do Porozumienia EOG. Niniejszej decyzji nie stosuje się zatem do Liechtensteinu.
 (4)
 Należy zatem odpowiednio zmienić załącznik I do Porozumienia EOG,
 PRZYJMUJE NINIEJSZĄ DECYZJĘ:
 Artykuł 1
 W rozdziale I załącznika I do Porozumienia EOG wprowadza się następujące zmiany:
 1)
 w części 6.1 pkt 17 (rozporządzenie (WE) nr 853/2004 Parlamentu Europejskiego i Rady) dodaje się tiret w brzmieniu:
 „—
 32014 R 1137: rozporządzeniem Komisji (UE) nr 1137/2014 z dnia 27 października 2014 r. (Dz.U. L 307 z 28.10.2014, s. 28).”;
 2)
 w części 7.2 pkt 59 (decyzja wykonawcza Komisji 2013/503/UE) dodaje się co następuje:
 „, zmieniona:
 —
 32015 D 0266: decyzją wykonawczą Komisji (UE) 2015/266 z dnia 16 lutego 2015 r. (Dz.U. L 45 z 19.2.2015, s. 16).”.
 Artykuł 2
 Teksty rozporządzenia (UE) nr 1137/2014 i decyzji wykonawczej (UE) 2015/266 w języku islandzkim i norweskim, które zostaną opublikowane w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Unii Europejskiej, są autentyczne.
 Artykuł 3
 Niniejsza decyzja wchodzi w życie z dniem 1 maja 2015 r., pod warunkiem dokonania wszystkich notyfikacji przewidzianych w art. 103 ust. 1 Porozumienia EOG (*).
 Artykuł 4
 Niniejsza decyzja zostaje opublikowana w sekcji EOG i w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Unii Europejskiej.
 Sporządzono w Brukseli dnia 30 kwietnia 2015 r.
 W imieniu Wspólnego Komitetu EOG
 Gianluca GRIPPA
 Przewodniczący
 (1) Dz.U. L 307 z 28.10.2014, s. 28.
 (2) Dz.U. L 45 z 19.2.2015, s. 16.
 (*) Nie wskazano wymogów konstytucyjnych.


text:
 28.2.2015
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 57/1
 VYKONÁVACIE NARIADENIE KOMISIE (EÚ) 2015/318
 z 26. februára 2015,
 ktorým sa mení nariadenie (ES) č. 1484/95, pokiaľ ide o stanovenie reprezentatívnych cien v sektoroch hydinového mäsa a vajec a pre vaječný albumín
 EURÓPSKA KOMISIA,
 so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie,
 so zreteľom na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1308/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa vytvára spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami a ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (1), a najmä na jeho článok 183 písm. b),
 so zreteľom na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 510/2014 zo 16. apríla 2014, ktorým sa stanovujú obchodné opatrenia uplatniteľné na určitý tovar vznikajúci spracovaním poľnohospodárskych výrobkov, a ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (ES) č. 1216/2009 a (ES) č. 614/2009 (2), a najmä na jeho článok 5 ods. 6 písm. a),
 keďže:
 (1)
 Nariadením Komisie (ES) č. 1484/95 (3) sa stanovili pravidlá uplatňovania systému dodatočných dovozných ciel a reprezentatívne ceny v sektoroch hydinového mäsa a vajec a pre vaječný albumín.
 (2)
 Z pravidelnej kontroly údajov, z ktorých sa vychádza pri stanovovaní reprezentatívnych cien produktov v sektore hydinového mäsa a vajec a pre vaječný albumín, vyplýva, že reprezentatívne ceny na dovoz niektorých produktov treba zmeniť s prihliadnutím na cenové rozdiely podľa krajiny pôvodu.
 (3)
 Nariadenie (ES) č. 1484/95 by sa preto malo zodpovedajúcim spôsobom zmeniť.
 (4)
 Keďže je potrebné zabezpečiť, aby sa toto opatrenie začalo uplatňovať čo najskôr po sprístupnení aktualizovaných údajov, malo by toto nariadenie nadobudnúť účinnosť dňom jeho uverejnenia,
 PRIJALA TOTO NARIADENIE:
 Článok 1
 Príloha I k nariadeniu (ES) č. 1484/95 sa nahrádza textom v prílohe k tomuto nariadeniu.
 Článok 2
 Toto nariadenie nadobúda účinnosť dňom jeho uverejnenia v Úradnom vestníku Európskej únie.
 Toto nariadenie je záväzné v celom rozsahu a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch.
 V Bruseli 26. februára 2015
 Za Komisiu
 v mene predsedu
 Jerzy PLEWA
 generálny riaditeľ pre poľnohospodárstvo a rozvoj vidieka
 (1) Ú. v. EÚ L 347, 20.12.2013, s. 671.
 (2) Ú. v. EÚ L 150, 20.5.2014, s. 1.
 (3) Nariadenie Komisie (ES) č. 1484/95 z 28. júna 1995 stanovujúce podrobné pravidlá na zavedenie systému dodatkových dovozných ciel a stanovenie reprezentatívnych cien v sektoroch hydinového mäsa a vajec a pre vaječný albumín a ktorým sa ruší nariadenie č. 163/67/EHS (Ú. v. ES L 145, 29.6.1995, s. 47).
 PRÍLOHA
 „PRÍLOHA I
 Číselný znak KN
 Opis tovaru
 Reprezentatívna cena
 (v EUR/100 kg)
 Zábezpeka podľa článku 3
 (v EUR/100 kg)
 Pôvod (1)
 0207 12 10
 Mrazené kuracie trupy označované ako ‚kurčatá 70 %‘
 126,9
 0
 AR
 0207 12 90
 Mrazené kuracie trupy označované ako ‚kurčatá 65 %‘
 152,1
 0
 AR
 164,5
 0
 BR
 0207 14 10
 Mrazené vykostené kusy z hydiny druhu Gallus domesticus
 315,5
 0
 AR
 224,5
 23
 BR
 347,4
 0
 CL
 283,7
 5
 TH
 0207 14 50
 Mrazené kuracie prsia
 218,8
 0
 BR
 0207 14 60
 Mrazené kuracie stehná
 134,7
 3
 BR
 0207 27 10
 Mrazené vykostené morčacie kusy
 333,0
 0
 BR
 516,1
 0
 CL
 1602 32 11
 Nevarené prípravky z hydiny druhu Gallus domesticus
 262,5
 7
 BR
 (1) Nomenklatúra krajín stanovená nariadením Komisie (ES) č. 1106/2012 z 27. novembra 2012, ktorým sa vykonáva nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 471/2009 o štatistike Spoločenstva o zahraničnom obchode s nečlenskými krajinami, pokiaľ ide o aktualizáciu nomenklatúry krajín a území (Ú. v. EÚ L 328, 28.11.2012, s. 7). Kód ‚ZZ‘ znamená ‚iného pôvodu‘.“


text:
 20.10.2007
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 C 247/23
 Urteil des Gerichts erster Instanz vom 12. September 2007 — Nikolaou/Kommission
 (Rechtssache T-259/03) (1)
 (Außervertragliche Haftung - Untersuchung des Europäischen Amtes für Betrugsbekämpfung [OLAF] betreffend ein Mitglied des Rechnungshofs - Verbreitung von Informationen - Schutz personenbezogener Daten - Zugang zur Untersuchungsakte und zum Bericht des OLAF - Hinreichend qualifizierte Verletzung von Rechtsvorschriften, die Einzelnen Rechte einräumen - Kausalzusammenhang - Schaden)
 (2007/C 247/33)
 Verfahrenssprache: Griechisch
 Parteien
 Klägerin: Kalliopi Nikolaou (Athen, Griechenland) (Prozessbevollmächtigte: Rechtsanwälte V. Christianos und V. Vlassi)
 Beklagte: Kommission der Europäischen Gemeinschaften (Prozessbevollmächtigte: M. Condou-Durande und C. Ladenburger)
 Gegenstand
 Klage gemäß Art. 288 Abs. 2 EG auf Ersatz des Schadens, den die Klägerin durch die Veröffentlichung von Informationen betreffend eine vom Europäischen Amt für Betrugsbekämpfung (OLAF) gegen sie durchgeführte Untersuchung sowie durch die Weigerung des OLAF, ihr Einsicht in die Untersuchungsakte zu geben und ihr eine Abschrift des Abschlussberichts zu übermitteln, erlitten hat.
 Tenor
 1.
 Die Kommission wird verurteilt, der Klägerin eine Entschädigung in Höhe von 3 000 Euro zu zahlen.
 2.
 Im Übrigen wird die Klage abgewiesen.
 3.
 Die Klägerin trägt drei Viertel ihrer eigenen Kosten und drei Viertel der Kosten der Kommission; diese trägt ein Viertel ihrer eigenen Kosten und ein Viertel der Kosten der Klägerin.
 (1) ABl. C 264 vom 1.11.2003.


text:
 15.2.2014
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 45/38
 Acțiune introdusă la 25 noiembrie 2013 — The Tea Board/OAPI — Delta Lingerie (Darjeeling)
 (Cauza T-627/13)
 2014/C 45/67
 Limba în care a fost formulată acțiunea: engleza
 Părțile
 Reclamantă: The Tea Board (Calcutta, India) (reprezentant: A. Nordemann, avocat)
 Pârât: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
 Cealaltă parte din procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs: Delta Lingerie (Cachan, Franța)
 Concluziile
 Reclamanta solicită Tribunalului:
 —
 anularea Deciziei Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) din 11 septembrie 2013 în cauza R 1387/2012-2;
 —
 obligarea pârâtului la plata cheltuielilor de judecată.
 Motivele și principalele argumente
 Solicitantul mărcii comunitare: cealaltă parte din procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs
 Marca comunitară vizată: marca figurativă care cuprinde elementul verbal „Darjeeling” pentru clasele 25, 35 și 38 — cererea de înregistrare a unei mărci comunitare nr. 9 468 521
 Titularul mărcii sau al semnului invocat în procedura opoziției: reclamanta
 Marca sau semnul invocat: marca comunitară colectivă verbală „DARJEELING” înregistrată sub nr. 4 325 718 pentru produse din clasa 30; marca comunitară colectivă figurativă care cuprinde elementul verbal „DARJEELING” înregistrată sub nr. 8 674 327
 Decizia diviziei de opoziție: respinge opoziția.
 Decizia camerei de recurs: respinge calea de atac.
 Motivele invocate: încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul privind marca comunitară.


text:
 21.2.2008
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 L 47/57
 GEMENSAMMA EES-KOMMITTÉNS BESLUT
 nr 126/2007
 av den 28 september 2007
 om ändring av bilaga XX (Miljö) till EES-avtalet
 GEMENSAMMA EES-KOMMITTÉN HAR BESLUTAT FÖLJANDE
 med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, ändrat genom protokollet med justeringar av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, nedan kallat avtalet, särskilt artikel 98, och
 av följande skäl:
 (1)
 Bilaga XX till avtalet ändrades genom gemensamma EES-kommitténs beslut nr 92/2007 av den 6 juli 2007 (1).
 (2)
 Europaparlamentets och rådets beslut nr 2455/2001/EG av den 20 november 2001 om upprättande av en lista över prioriterade ämnen på vattenpolitikens område och om ändring av direktiv 2000/60/EG (2) bör införlivas med avtalet.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Följande ska läggas till i punkt 13ca (Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/60/EG) i bilaga XX till avtalet:
 ”, ändrat genom
 —
 32001 D 2455: Europaparlamentets och rådets beslut nr 2455/2001/EG av den 20 november 2001 (EGT L 331, 15.12.2001, s. 1)”.
 Artikel 2
 Texten till beslut nr 2455/2001/EG på isländska och norska, som ska offentliggöras i EES-supplementet till Europeiska unionens officiella tidning, ska vara giltig.
 Artikel 3
 Detta beslut träder i kraft den 29 september 2007 under förutsättning att alla anmälningar enligt artikel 103.1 i avtalet har gjorts till gemensamma EES-kommittén (3).
 Artikel 4
 Detta beslut ska offentliggöras i EES-delen av och EES-supplementet till Europeiska unionens officiella tidning.
 Utfärdat i Bryssel den 28 september 2007.
 På gemensamma EES-kommitténs vägnar
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 Ordförande
 (1) EUT L 328, 13.12.2007, s. 42.
 (2) EGT L 331, 15.12.2001, s. 1.
 (3) Inga konstitutionella krav angivna.


text:
C 234/28 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 25.7.98
 Glostrup (Denemarken), Plunkett Foundation, gevestigd te tot landing en neemt de ingewikkelde navigatieberekenin-
 Long Hanborough (Verenigd Koninkrijk), Irish Agri-Food gen geheel over van de bemanning.
 Development Ltd, gevestigd te Dublin (Ierland), vertegen-
 woordigd door M. Declercq-Devisch en K. Haegeman,
 advocaten te Brussel, domicilie gekozen hebbende te Bij de bestreden beschikking heeft de Commissie indivi-
 Luxemburg ten kantore van M. Loesch, advocaat aldaar, duele steun van de Franse autoriteiten aan de Franse ven-
 rue Goethe 11, tegen Commissie van de Europese nootschap Sextant goedgekeurd. Sextant is een dochteron-
 Gemeenschappen (gemachtigde: M.-J. Jonczy), betreffende derneming van Thomson CSF en Aerospatiale, en leidt de
 een verzoek om voorlopige maatregelen in verband met ontwikkeling van een nieuw vluchtbeheersingssysteem spe-
 een beschikking van de Commissie van 17 maart 1998 ciaal voor Airbus-vliegtuigen.
 houdende afwijzing van een aanbieding van verzoeker in
 het kader van een openbare aanbesteding van een door het Volgens verzoekster heeft de Commissie artikel 92, lid 3,
 Tacis-programma gefinancierd project (project FDRUS van het EG-Verdrag geschonden door de precommercieÈle
 9701, getiteld 1Russia: Promoting Co-operative Ventures aard van het project en het stimulerend effect van de steun
 by Independent Farmerso), heeft de president van het onjuist te beoordelen. Anders dan de Commissie meent
 Gerecht op 26 mei 1998 een beschikking gegeven waarvan verzoekster, dat de steun niet kan worden goedgekeurd
 het dictum luidt als volgt: volgens de kaderregeling.
 1. Het verzoek in kort geding wordt afgewezen. Vanwege de complexiteit van de markt had de Commissie
 de procedure van artikel 93, lid 2, van het EG-Verdrag
 moeten volgen. Door dit niet te doen, heeft zij wezenlijke
 2. De beslissing omtrent de kosten wordt aangehouden.
 vormvoorschriften geschonden en heeft zij verzoekster de
 mogelijkheid ontnomen, haar standpunt ten aanzien van
 de voorgenomen steun kenbaar te maken. Indien een pro-
 cedure ex artikel 93, lid 2, was ingeleid, dan had verzoek-
 ster opmerkingen ingediend. De Commissie zou de steun
 niet verenigbaar met het Verdrag hebben verklaard, indien
 Beroep, op 6 april 1998 ingesteld door Honeywell Inc. zij via een dergelijke procedure over alle relevante feiten
 tegen Commissie van de Europese Gemeenschappen en implicaties was geïnformeerd.
 (Zaak T-59/98)
 Ten slotte heeft de Commissie artikel 190 van het EG-Ver-
 (98/C 234/56)
 drag geschonden door de beschikking niet naar behoren te
 motiveren.
 (Procestaal: Engels)
 Bij het Gerecht van eerste aanleg van de Europese
 Gemeenschappen is op 6 april 1998 beroep tegen Commis-
 sie van de Europese Gemeenschappen ingesteld door
 Honeywell Inc., vertegenwoordigd door B. van de Walle Beroep, op 21 april 1998 ingesteld door Van den Bergh
 de Ghelcke, domicilie gekozen hebbende te Luxemburg bij Foods Limited tegen Commissie van de Europese Gemeen-
 Loesch & Wolter, advocaten aldaar, rue Goethe 11. schappen
 (Zaak T-65/98)
 Verzoekster concludeert dat het het Gerecht behage: (98/C 234/57)
 Ð nietig te verklaren beschikking N584/97 van de Com- (Procestaal: Engels)
 missie inzake steun aan Sextant Avionique voor de
 ontwikkeling van een nieuw vluchtbeheersingssysteem
 speciaal voor Airbus-vliegtuigen, die haar is meege- Bij het Gerecht van eerste aanleg van de Europese
 deeld bij brief D/50515 van 5 februari 1998, en Gemeenschappen is op 21 april 1998 beroep ingesteld
 tegen Commissie van de Europese Gemeenschappen door
 Van den Bergh Foods Limited, vertegenwoordigd door M.
 Ð de Commissie in de kosten te verwijzen. Nicholson en M. Rowe, domicilie gekozen hebbende te
 Luxemburg ten kantore van Elvinger, Hoss & Prussen,
 advocaten aldaar, place Winston Churchill 2.
 Middelen en voornaamste argumenten
 Verzoekster concludeert dat het het Gerecht behage:
 Verzoekster, een vennootschap naar het recht van de Ver-
 enigde Staten van Amerika, is een van de belangrijkste
 leveranciers van luchtvaartelectronica voor commercieÈle, Ð de beschikking van de Commissie van 11 maart 1998
 militaire en ruimtevaartdoeleinden. Zij heeft het eerste inzake een procedure op grond van de artikelen 85 en
 vluchtbeheersingssysteem ontworpen. Dit systeem vormt 86 van het EG-Verdrag (IV/34.073, IV/35.436 en
 het hart van een vliegtuig: het bestuurt de vlucht van start IV/34.395) in haar geheel nietig te verklaren;
 ---pagebreak--- 25.7.98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 234/29
 Ð subsidiair, die gedeelten van de beschikking nietig te Ð Onjuiste toepassing van artikel 85, lid 3.
 verklaren, die het Gerecht onjuist of onzeker vindt;
 Ð Onjuiste toepassing van artikel 86, aangezien het kos-
 teloos in bruikleen geven van vrieskisten, gelet op de
 Ð de Commissie te verwijzen in de kosten. omstandigheden in deze bedrijfstak, de normale
 manier is waarop de leveranciers van impuls-ijs met
 Middelen en voornaamste argumenten elkaar concurreren en als objectief gerechtvaardigd
 moet worden beschouwd.
 Het beroep betreft het verbod van de praktijk van 1exclu- Ð Onjuiste toepassing van het recht, daar de eigendoms-
 siviteit van de vrieskisto, die door verzoekster Van den rechten in strijd met de algemene rechtsbeginselen en
 Bergh Foods Ltd (voorheen HB en hier als zodanig aange- artikel 222 van het EG-Verdrag niet worden geeÈerbie-
 duid), een onderneming van het Unilever NV/PLC-con- digd. Dienaangaande stelt HB, dat de bestreden
 cern, wordt toegepast op de markt voor individueel ver- beschikking haar geheel of gedeeltelijk berooft van de
 pakte porties consumptie-ijs, bestemd voor onmiddellijke waarde en het genot van haar investeringen, die enkel
 consumptie (1impuls-ijso) in Ierland. De 1exclusiviteit van worden gedaan ten behoeve van de bewaring en ver-
 de vrieskisto houdt in, dat een leverancier van consumptie- koop van consumptie-ijs van HB in het verkooppunt,
 ijs door hem betaalde en onderhouden vrieskisten ter zodat verzoekster door het verbod van de exclusivi-
 beschikking stelt van de detaillist, die uitsluitend voor de teitsclausule rechten worden ontnomen die inherent
 verkoop van impuls-ijs van die leverancier mogen worden zijn aan haar eigendom van vrieskisten.
 gebruikt.
 Ten slotte stelt verzoekster dat de bestreden beschikking in
 Telkens wanneer verzoekster aan een detaillist een of meer strijd is met artikel 190 van het EG-Verdrag en een aantal
 door HB onderhouden vrieskisten van HB voor de bewa- fundamentele beginselen van het Gemeenschapsrecht, zoals
 ring van impuls-ijs ter beschikking stelt en die detaillist het vertrouwens-, het subsidiariteits-, het rechtszekerheids-
 niet tevens over een eigen of door een andere fabrikant en het evenredigheidsbeginsel, alsmede het beginsel van
 van consumptie-ijs geleverde vrieskist beschikt, is volgens gelijke behandeling.
 de beschikking de exclusiviteitsclausule van de overeen-
 komst op basis waarvan de vrieskist ter beschikking wordt
 gesteld, in strijd met artikel 85, lid 1, en zijn de stimulans
 voor de detaillist om de terbeschikkingstelling van een
 vrieskist door HB (op voorwaarde van exclusiviteit) te
 aanvaarden en het kosteloze onderhoud van de vrieskist in Beroep, op 29 april 1998 ingesteld door L. Verheyden
 strijd met artikel 86. Bovendien wordt in de beschikking tegen Commissie van de Europese Gemeenschappen
 het verzoek om een ontheffing voor de exclusiviteitsclau- (Zaak T-71/98)
 sule uit hoofde van artikel 85, lid 3, afgewezen.
 (98/C 234/58)
 Verzoeksters middelen en voornaamste argumenten kun- (Procestaal: Frans)
 nen worden samengevat als volgt:
 Bij het Gerecht van eerste aanleg van de Europese
 Gemeenschappen is op 29 april 1998 beroep ingesteld
 Ð Kennelijk onjuiste beoordeling van de feiten, resulte- tegen Commissie van de Europese Gemeenschappen door
 rende in een verkeerde toepassing van het recht. Ten L. Verheyden, wonende te Angera (ItalieÈ), vertegenwoor-
 onrechte schrijft de Commissie aan de naar goeddun- digd door E. Boigelot, advocaat te Brussel, domicilie geko-
 ken opzegbare overeenkomsten een uitsluitingseffect zen hebbende te Luxemburg ten kantore van L. Schiltz,
 toe, omdat zij van oordeel is dat deze overeenkomsten advocaat aldaar, rue du Fort Rheinsheim 2.
 tot een 1de facto bindingo leiden en zij concludeert
 dat de detailverkooppunten dientengevolge niet de Verzoeker concludeert dat het het Gerecht behage:
 mogelijkheid hebben om de door HB geleverde vries-
 kisten te vervangen of andere vrieskisten naast die van
 Ð nietig te verklaren het door de heer Holtbecker onder-
 HB te installeren. Integendeel, het aantal detailver-
 tekende besluit van 10 juni 1997, waarbij verzoeker
 kooppunten (zelfs in de kleinste categorie) met twee of
 elke vergoeding voor het gebruik van zijn persoonlijk
 meer vrieskisten is aanzienlijk en is gestaag toegeno-
 voertuig in de uitoefening of naar aanleiding van zijn
 men.
 functies is geweigerd;
 Ð Onjuiste toepassing van artikel 85, lid 1. Volgens ver- Ð nietig te verklaren het stilzwijgend besluit tot afwijzing
 zoekster is de standaardovereenkomst inzake vrieskis- van verzoekers op 29 september 1997 ingediende en
 ten niet mededingingsbeperkend en valt zij buiten de op diezelfde datum ingeschreven klacht tegen die wei-
 werkingssfeer van deze bepaling. Verder zou artikel 85, gering;
 lid 1, enkel van toepassing zijn op de vrieskistovereen-
 komsten van HB, indien zij, in een mate die in strijd is Ð verweerster te veroordelen tot betaling van een vergoe-
 met artikel 85, lid 1, beletten dat nieuwelingen op de ding gelijk aan 74 254 000 ITL, vermeerderd met rente
 markt komen of anderen hun marktaandeel uitbreiden, ad 8 % 's jaars, te rekenen vanaf 24 maart tot de dag
 hetgeen haars inziens niet het geval is. van algehele betaling;


text:
 23.7.2005
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 C 182/16
 A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
 (harmadik tanács)
 2005. június 2.
 a C-89/04. sz. (a Raad van State előzetes döntéshozatal iránti kérelme) Mediakabel kontra Commissariaat voor de Media (1) ügyben
 (89/552/EGK irányelv - Az 1. cikk a) pontja - Televíziós műsorszolgáltatás - Hatály - 98/34/EK irányelv - Az 1. cikk 2. pontja - Információs társadalommal összefüggő szolgáltatás - Hatály)
 (2005/C 182/30)
 Az eljárás nyelve: holland
 A C-89/04. sz. ügyben, az EK 234. cikk alapján előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Raad van State (Hollandia) a Bírósághoz 2004. február 20-án érkezett, 2004. február 18-i határozatával az előtte a Mediakabel BV és a Commissariaat voor de Media között folyamatban lévő eljárásban terjesztett elő, a Bíróság (harmadik tanács), tagjai: A. Rosas elnök, A. Borg Barthet, J.- P. Puissochet (előadó), S. von Bahr és J. Malenovský bírák, főtanácsnok: A. Tizzano, hivatalvezető: M. Ferreira vezető tisztviselő, 2005. június 2-án meghozta ítéletét, amelynek rendelkező része a következő:
 1)
 A televíziós műsorszolgáltatásnak a 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3-i 89/552/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének a) pontja szerinti fogalmát e rendelkezés önállóan határozza meg. Nem az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásnak az 1998. június 20-i tanácsi és európai parlamenti 98/48/EK irányelvvel módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló 1998. június 22-i tanácsi és európai parlamenti 98/34/EK irányelv 1. cikkének 2. pontja szerinti fogalma ellentéteként van meghatározva, és így nem feltétlenül tartozik alá minden olyan szolgáltatás, amelyiket ez utóbbi fogalom nem fed.
 2)
 A 97/36 irányelvvel módosított 89/552 irányelv 1. cikkének a) pontja szerinti televíziós műsorszolgáltatás fogalma alá tartozik egy szolgáltatás, amennyiben televíziós műsoroknak közönség számára történő közvetítéséből áll, vagyis határozatlan számú lehetséges tévénéző számára, akiknek ugyanazokat a képeket egyidejűleg továbbítják. A képek közvetítésének módja nem meghatározó eleme az értékelésnek.
 3)
 A 97/36 irányelvvel módosított 89/552 irányelv 1. cikkének a) pontja szerinti televíziós műsorszolgáltatásnak minősül az olyan szolgáltatás, mint a Filmtime, amely televíziós műsoroknak a közönség számára szánt szolgáltatása, és amelyet nem a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtanak. A televíziós műsorszolgáltatás fogalmának értékelésénél a szolgáltató szemszögét kell elsősorban alapul venni. Ezzel szemben az érintett szolgáltatással versenyző szolgáltatások helyzete ennél az értékelésnél nem bír jelentőséggel.
 4)
 Azok a feltételek, amelyekkel az olyan szolgáltatást nyújtó, mint a Filmtime, a 97/36 irányelvvel módosított 89/552 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt azon kötelezettségét teljesíti, amely szerint köteles adásidejének többségi hányadát európai alkotások számára fenntartani, nem befolyásolják e szolgáltatásnak televíziós műsorszolgáltatásként történő minősítését.
 (1) HL C 94., 2004. 4.17.


text:
Il Nord tra autonomismo e secessione | Corriere dell'Irpinia
 Home Interventi Il Nord tra autonomismo e secessione
 Il Nord tra autonomismo e secessione
 Zaia e Fontana, forti di appositi referendum regionali, chiedono la massima autonomia per le loro regioni e minacciano sfracelli se non la ottengono. Salvini non può ignorarli.
 I penta stellati tentano di resistere e annunciano un’indagine conoscitiva per approfondire i temi del federalismo fiscale, della spesa “storica”, dei livelli essenziali delle prestazioni (LEP) e dei fabbisogni standard uguali per tutti, come recita il 3° comma dell’art. 117 della Costituzione. I due governatori, ai quali si è aggiunto quello PD dell’Emilia Romagna, rivendicano carta bianca su Sanità, Istruzione, Ambiente, beni culturali e più di altre cento competenze amministrative e legislative, senza interventi dello Stato e disattendendo le norme costituzionali (commi 4 e 10 dell0 stesso art. 117). Non dimentichiamo che la Lega è nata come “Lega nord per l’indipendenza della Padania”, federando sei movimenti autonomistici del nord e, anche se con Salvini ha cambiato logo sposando il sovranismo nazionale, non ha rinnegato le origini e gli obbiettivi rivendicati da Zaia e Fontana che interpretano l’anima del movimento. Secondo Salvatore Settis il federalismo invocato dai due governatori si configurerebbe come un “federalismo dissociativo” come quello iugoslavo che portò alla secessione. O ci si muove nell’ambito dei principi della Costituzione con l’art.9: ”La Repubblica promuove la cultura e la ricerca scientifica e tecnica. Tutela il paesaggio e il patrimonio storico e artistico della Nazione”; con l’art. 2° che sancisce “doveri inderogabili di solidarietà politica, economica e sociale” e l’’ art.3°: “Pari dignità sociale dei cittadini nel pieno sviluppo della persona umana”, o si viola la Costituzione e, nei fatti, si mette a rischio l’unità del Paese. E’ inutile minimizzare e usare argomenti populistici e stereotipi: la Lombardia e il Veneto, a cui presto si aggiungeranno Piemonte, Friuli e Liguria, aspirano al federalismo fiscale che permetterebbe di trattenere il 90% delle imposte sui redditi prodotti nelle regioni. Vogliono maggiori risorse e non abbandonare il criterio della “spesa storica” sui finanziamenti corrisposti nel passato, maggiorati dalle spese delle nuove competenze. Al Sud dove vive il 34% della popolazione oggi va solo il 28% delle risorse (oltre 60 miliardi all’anno in meno rispetto al Nord). Non vogliono sovraintendenze nazionali dello Stato sia nel patrimonio artistico e culturale che dell’ambiente. Vogliono scegliersi i professori nelle scuole con concorsi e “regole” regionali, fare, cioè, tutto da soli. Secondo la Corte dei Conti non è possibile parlare di autonomia regionale differenziata se non si definisce prima il meccanismo di perequazione previsto dalla legge (n.42 del 2009) sul federalismo fiscale e si fissano i modelli essenziali di prestazioni e fabbisogni standard per tutti. Le Regioni possono chiedere il trasferimento di ulteriori competenze dallo Stato, ma non possono escluderlo in base ai principi costituzionali ed anche alla luce della sentenza n.274 del 2003 della Corte Costituzionale. Il movimento 5 stelle, o quel che resta, non può approvare un così scempio della Costituzione senza il rischio concreto di perdere ulteriori consensi al Sud, suo bacino di riferimento. I tanti onorevoli eletti al sud, in tutti i partiti, non possono consentirlo. Qualsiasi soluzione pasticciata sarebbe un ulteriore cedimento a Salvini e verrebbe percepito con la volontà di non rompere per non andare al voto. Il PD non è esente da ambiguità e non esprime una linea chiara. Il centro sinistra, con la Margherita di Rutelli, ha molta responsabilità per la sciagurata riforma costituzionale del 2001 che riscriveva il Titolo 5 e di cui oggi paghiamo le conseguenze. Noi del sud ci abbiamo messo del nostro in fatto di inefficienza, corruzione, malaffare, clientelismo ed assistenzialismo. Bisognerebbe poter ripensare al ruolo delle Regioni e al loro ridimensionamento essendosi dimostrate tutte –comprese quelle del Nord – fonte di sperpero di denaro pubblico e di corruzione. Chi è disposto a farlo?
 Previous articleOrrore in Irpinia, litiga con la moglie e le versa la benzina addosso
 Next articleRegionali, Martusciello (FI): “Lonardo propone candidati ad Avellino? No grazie”