text:
Maratono laukas: liepa 2018
 Aš įsirašysiu pokalbį ir įkelsiu tekstą ar jo gabalą į kokį nors internetą.
 Neverta, nedėk. A priori, kaip Kantas sakytų, nedėk. (Juokiasi)
 Patikrinsime šią hipotezę. Mielas Algi, sakykite, ar yra toks dalykas kaip tiesa?
 Ne tik yra, bet mes ją žinome.
 Ką mes žinome?
 Jūs žinote?
 Ne, visi.
 Visi man dabar nerūpi, tik jūs. Ar jūs žinote tiesą?
 Aš apie save nieko negaliu pasakyti. Aš nereikšmingas tiesos atžvilgiu. Pradėkim truputį iš pašalės. Norint suvokti tiesą ir ieškant tiesos, reikia išskirti keletą dalykų.
 Pirmas dalykas, yra žmonės–išsišokėliai, kurie atsistoja ant smėlio krūvos ir pareiškia savo tiesas: „Yra vat teip ir teip.“ O aplinkiniai suklaupia ir sako: „Ačiū už apraišką.“ Arba kas nors dykumoj išgirsta balsą ir pradeda kliedėt, o visi sako: „Va čia tiesa.“ Tokių yra daug, čia bėdos nėra: jie gali turėti savo tiesas ir dėl jų pjautis. Kaip matome, dabar šventi karai eina. Tai kaip rietynės kaime: „Mano tiesa absoliuti, tavo tiesa nereiškia nieko, tu klaidingas, mano tiesa yra gėris, tu esi blogis“. Nesutaria kaip du jaučiai, vienas prieš kitą. Iš tiesų, jie neieško tiesos...
 Tokių yra daug. Pavyzdžiui, kaip buvo sukurta Inkų imperija... Labai įdomiai. Pasirodė neva septynios akinančios figūros, kurios paliepė Inkos vardu: „Užimkit tą slėnį ir sukurkit imperiją“. Inka - tai saulė. Nu tai tvarkoj: įsakė, kariavo ir sukūrė. Tačiau ar tai tiesa? Inkai galėjo pasakyti: „Ne, mes kuriame kitą imperiją.“ Putinas kuria kitą imperiją, ar ne?
 Ką aš noriu pasakyt? Čia bus politiškai labai nekorektiškai, bet tas yra tvarkoj... Vakarai ir tik Vakarai sukūrė tiesos poieškį. Vakarų prigimtis yra tiesa, kad mes iš principo esame klaidingi, todėl negalime atsistoję ant pakopos surikti, kad va: „Kosmosas yra didelė karvė, kuri mus visus maitina!“ Karvės įvaizdis gražus, bet nieko nereiškia. Vakaruose sakytume: „Kas atrodo kaip karvė? Tik karvė!” Ar ne?
 Tęskite.
 Taigi būtent Vakaruose buvo nutarta, kad mes esame klaidingi iš esmės, todėl turime tartis su kitais, kurie galbūt žino daugiau ir gali pataisyti mūsų klaidas, o mes – jų. Tai reiškia, kad pirmas žingsnis buvo sukurti sąlygas suvokimui, kad jeigu yra tiesa, ji nenukrinta iš žvaigždynų. Visų pirma, reikia kelti klausimą: kas yra tiesa kaip matas? Turime surasti tą matą, nesvarbu kur.
 Pradėkime nuo įvairių klodų. Tarkime, ant popieriaus lapo aš nubraižysiu tris skirtingo dydžio trikampius. Didesnį, mažesnį... Kuris iš jų yra trikampio matas? Ogi nei vienas iš trijų. Jie yra skirtingi. Yra kitas matas, pagal kurį suprantame, kad visos trys pavaizduotos figūros yra skirtingi, bet vis tiek trikampiai. Taigi pasiekiame suvokimą, kas yra trikampis iš principo.
 Būtent suvokti principus ir yra mūsų uždavinys, siekiant tiesos bet kurioje srityje. Žingsnis po žingsnio, kaip Sokratas nutarė: „Geriau mirsiu, negu atsisakysiu ieškot tiesos“. Atėniečiai jam sako: „Sokratai, nustok klausinėt. Mums nepatogu.“ O jis: „Jeigu nustosiu klausinėt, dings Atėnai.“
 Principas yra toks dalykas, kad jo paneigimas įvelia į jį patį. Gal paaiškinsiu truputį, kas yra principas?
 Jūs dabar susipažinę su moderniomis tendencijomis, kryptimis. Genealogai, marksistai nori sukurti sąlygas visai kitokiam žmogui. Mhm. Bus Homo sovieticus ar kas kita. Sako, kad nepakanka to, kaip dabar apibūdinam žmogų, pakeisim jį į ką nors kita.
 Bet aš klausiu, tai kodėl ir aną ir šitą žmogų vadini žmogumi? Ar aš esu atsistojusi beždžionė, ar nukritęs angelas – vis tiek esu žmogus. Šis principas negali būti paneigtas. Tik Vakarai, nors ir ne iškart, suprato, kad vergija turi būti panaikinta, nes kad ir kokios būtume rasės, vis tiek visi esame žmonės. Mes suvokiame, kad iš esmės esame klaidingi. Galime turėt savo „nuomonę“, bet esam klaidingi. Taigi, visuomet siekiame neklaidingumo. Neklaidingumas būtų iš principo absoliuti tiesa. Ar ne?
 Šiandien suprantame, kad tarp mūsų dialogo arba polilogo visuomet randasi tas esminis klausimas: ar tai, ką sakome, yra tiesa? Jeigu netiesa, pasitaisome. Turime pareigą ir atsakomybę, kurią sukūrė Vakarai - prisipažinti. Pripažįstame, kad turime abejoti, klausinėti, išklausyti kitų nuomonę ir ją logiškai vertinti. Ir jie - taip pat. Čia toks polilogas. Mes esame klaidingi ir policentriški.
 Aš kiekvieną dieną šnekuosi su savo geriausiu draugu Sokratu. Sakau: „Sokratai, žinai, aš apmąsčiau visą tavo įtaką. Ką tu galvoji tuo klausimu?“ Sokratas sako: „Iki to taško - tvarkoj, bet paskui turiu tokį kitą klausimą. Paklausk savęs.“ Dialogas yra istorinė mūsų gelmė, per ją mes kintame. Mūsų protėviai pakeičia mus, mes pakeičiame juos. Per tokį dialogą atrandame tai, ko jie nebuvo pamatę. O mes atradę sakom: „Aha!”
 Dabar skaitau apie Peloponeso karą ir sakau: „Aha!” Spartiečiai nepastebėjo to, kas juos jaudino, kodėl jie norėjo karo. Mūsų laikais diskutuojant, pastebimi fenomenai, kurie atveria daugiau. Tad galima sakyti, kad šiandien mes žinome daugiau tiesos apie Peloponeso karą, nei žinojo spartiečiai ar net atėniečiai. O tu, tokius dalykus dabar atradęs, imi juos ir supranti, kad tai tinka ir šiandieniniams įvykiams.
 Tiesa turi gelmę, ir mes ją randame. Randame vis daugiau. Ji yra dialogiška, visada reikalauja paklausti daugiau: ar jau priėjom galą? Mes esam, Ignai, euklidinės būtybės, trijų dimensijų. Vaikštom, ropinėjam. Bet mūsų sąmonė suranda gelmes, kurios nėra euklidinės, todėl mes galime apmąstyti daugiau. Ne tik kaip psichologinės - fiziologinės būtybės.
 Įsivaizduok, ar mes galime įeiti į neeuklidinę erdvę?
 Įeiti? Mes?
 Ne, bet mes galime suprasti... Mes ją suprantame. Mes tarytum pastumiame euklidinę geometriją, nes ji mums nepakankama. Mes galime tęsti toliau. Atrandame tuos nepakankamumus – juos parodome ir sutinkame, kad negalime jų paneigti, tuo pačiu teigdami, kad yra daugiau. Ir tas „daugiau“ visuomet nurodo į tiesą.
 Kai aš kalbuosi su mokslininkais, jie sako: „Mes neturim tiesos. Turim tik tą ar kitą dalelę.“ Tai kaip jūs nusprendžiate, kad neturite tiesos? Iš kur žinote? Mes žinome tyliai suvokiamą tiesą, tik ją apibūdiname įvairiai. Tarkime, mokslininkai, tvarkydamiesi su kosmosu, remiasi neeuklidine erdve, kuri yra labai matematizuota. Diskutuodamas su jais, keliu klausimą, ar matematika gali apskaičiuoti erdves? Mokslininkai atsako: „Aišku, mes tą darom.“ Tačiau ar to užtenka? Nesakau, kad jūs blogai dirbate. Bet ar to užtenka? Gal yra truputį daugiau?
 Jie sako: „Erdvė sudėta iš taškų.“ Tačiau taškas neturi tęstinumo – sudėk milijardą taškų ir nieko daugiau negausi, tik tašką. O mes žinom, kad erdvė turi tęstinumą, tai kaip mums ją suvokti? Mano „metodas“ nėra paneigimas: nesiekiu paneigti to, ką suprato mokslininkai. Noriu parodyti, kad jie suprato daugiau.
 Jūs labai dosnus.
 Jie kalba tą patį, ką ir aš, tik jie to nepagavo. Mes galime kalbėti, kad mokame geometriją: aš moku vieną trikampį, tu - kitą, jis - trečią. Bet jie nepaklausia: kas yra trikampis iš principo? Nepaklausia: kas yra erdvė iš principo?
 Paklausinėjus jie supranta, ir aš suprantu. Taigi mes darome prielaidą, kad tiesa yra kažkur gelmėje, tik mums reikia ją po truputį atverti. Būtent policentriška Vakarų civilizacija gali atverti daugiau negu tie pasistiebę ant pakopos rėksniai. Tik Vakaruose yra sąlygos absoliučiai tiesai atrasti, nes mes ją jau žinom. Mes jau turim jos principus. Nes mes, nors laikome, kad esame skirtingi, pradėję kalbėtis susitariame, kad esam tokie patys. Kiekviena tezė stumiama iki galo, ir tada pašnekovas pamato, kad ir jis eina tuo pačiu suvokimo keliu.
 Britų filosofas Whitehead‘as sakė, kad visa Vakarų civilizacija tėra potekstė Platonui. Visi teigia, kad Platonas turėjo teoriją, galingas idėjas... Ne! Platonas pats iš savęs nieko nepasakė. Ką jis darė? Jis diskutavo: „Jeigu tu sakai taip ir taip, kur tave tai veda?“ Per diskusiją Platonas veda, atverdamas vis svarbesnius klodus, taip leisdamas savo pašnekovui galiausiai surasti tiesos principus.
 Tokia policentrinė poliloginė procedūra. Todėl mane Newton‘as koreguoja kiekvieną dieną, o Sokratas dar dažniau. (Juokiasi)
 Ir aš, jų padedamas, noriu pakreipti pokalbį kita linkme. Gal galėtume pasikalbėti apie nemirtingumą?
 Nemirtingumą?
 Taip. Ar yra toks dalykas?
 Yra nemirtingumų įvairovė: Indija vienaip nemiršta, mes – kitaip... Nemirtingumo klausimas Vakaruose yra kitoks. Mes žinome, kad esame laikini, mirtingi. Iškyla klausimas: kaip mums suprasti savo laikinumą santykyje su kitu klodu, pavyzdžiui, amžinybe? Iš kur mes gauname amžinybę? Atsisėdi ant kelmo ir sakai, kad esi amžinas. O kirminas tau koją kutena ir sako: „Nesi amžinas.“ Jis jau nori... (Juokiasi) ...tavo odos pakramtyt. (Juokiasi)
 Negali pareikšti, kad va, mes turime sielą, kuri yra amžina. Tą gali pareikšti kiekvienas šamanas, atsisėdęs ant kelmo. Dar sako, kad kažkas tave išgelbės, kad atgimsi kosminiu ratu pagal savo karmą.
 Kai tiesos ieško vakariečiai, jie nieko neteigia. Kalbėjau apie paprastą trikampį. Žmogus pažiūri į tris trikampius ir mato, kad jie skirtingi. Čia juslinis dalykas: vienas trikampis didesnis, kitas kreivesnis. Jeigu mes esam juslinės būtybės, tai tavo, Ignai, juslės yra kitokios negu mano. Tavo įspūdžiai kitokie, tu niekada nematysi to, ką aš mačiau, ir aš nematysiu to, ką tu matei iš savo kampo. Be to, juslės kinta. Tad ar galiu sakyti, kad prieš akimirką mačiau tuos pačius trikampius, kuriuos matau dabar? Jau pasikeitė. Jau akys sumirksėjo keletą kartų, jau tapatybės neberasi. Bet staiga mes sakom: „O, čia trikampis!”
 Per eksperimentinės fizikos paskaitą klausiu studentų, ką jie veikė vakar per chemijos pratybas. Pasakoja, kad buvo laboratorijoje, tyrinėjo chemiją – matavo, pylė, maišė, uždegė, skaičiavo. Paklausiu, ar jie gali tą bandymą pakartoti dabar. „Galim!” Kaip? Sako, kad va - matuos, pils, maišys... Ne, to nebėra! Jau truputį kitas dalykas. Kita medžiaga, viskas pasikeitė. Kaip jūs galit pakartot? „Mes kartojam matematiką – matematika nekinta.“
 O kur ta matematika? Jei mokslinius įvykius vertiname matematiškai, jos nerasim mūsų juslėse. Niekas nematė, kaip atrodo „du plius du“ iš kitos pusės. Aš galiu sakyti: du plius du, two plus two, zwei plus zwei. Galiu parašyt skaičiais. Nekinta. Tas pats. Paprastai empiriškai mes surandame, kad yra daugiau. Yra matematika, kuria mes vertiname mokslinius įvykius.
 Yra trikampis, kurio mes negalime matyt. Todėl žiūrėdami į tris skirtingus trikampius, mes matome tris. Bet trikampio matas yra tas pats visiems trims. Kur jis glūdi? Aš galiu ištrinti kurį nors trikampį, bet ar galiu ištrinti trikampio idėją?
 Pitagoro teorema smėlyje parašyta. Vėjas nupūtė, nušlavė. Knygos, tekstai apie Pitagoro teoremą sudegė, bet ji pati neišnyko – ji neturi laiko. Tą trikampio standartą tu gali vartoti kada tik nori. Jis neturi laiko. Ir jis nėra tavyje, nes tu irgi kinti. Tada kyla klausimas: aha, jeigu taip yra, tai kas tą trikampį mato? Ieškai smegenyse, smegenys kas akimirka keičiasi, tai to trikampio nepamatysi, nes ir jis keičiasi. Bet mes apeliuojame į jį kaip į duotąjį.
 Tai klausiu: koks mūsų patirties klodas gali atstoti nekitybę, pastovumą? Trikampis lieka toks pat, o aš psichologiškai ir fiziologiškai kintu. Bet mes turime kitą patirties klodą, kuris nesutampa su mūsų fiziologija, psichologija. Mes matome amžinus matus, tas regėjimas negali būti kūniškas.
 Bet tam matymui kūno reikia?
 Kūnas juslėmis mato. O tai, kas suranda, yra kitas klodas - mūsų „protas“, kuris nėra psichologiškas.
 Skaičiavimas yra veiksmai, kurie gali būti pakartoti, tam nereikia jokių smegenų. Aristotelis skaičiavo, Einšteinas skaičiavo ir aš skaičiuoju... Yra tas sąmonės klodas, kuris „nekreipia dėmesio“ į mano kūniškumą. Tas klodas neturi laiko, nėra laikinas. Jeigu aš galiu pakartoti Pitagoro teoremą, aš pakartoju nelaikiškai. Tasai mūsų klodas yra nemirtingas
 Ir jūs dėl to neabejojate?
 O ne! Matai, aš ieškau tiesos. Einu per vakarietišką filosofiją, argumentais. Jeigu matau trikampio matą, kuris nekinta, vadinasi, negaliu jo matyti savo akimis – akimis aš matau tik tuos kelis skirtingus trikampius. Tad kuo aš matau? Matau kitu sąmonės klodu, kuris nepriklauso laikui.
 Žiūrėk, Ignai. Kodėl aš galiu sakyti, kad už penkių milijardų metų Andromedos galaktika susidurs su mūsų galaktika? Toks mano skaičiavimas yra belaikis. Galiu kalbėti apie penkis milijardus metų praeityje ar ateityje. Žiūriu belaikiškai. Juk mano smegenys negali išlėkti iš manęs, nusikelti į Andromedą ir matyti, kaip ji slenka į mūsų galaktikos pusę. Sąmonė neturi laiko, laikas yra tik vienas mūsų patirties klodas. Net ir kosminė sąmonė, kurią aprašiau, neturi laiko. Tai yra nemirtingumas.
 Mes dialogiškai diskutuojame ir prieiname prie išvados, kas yra tiesa. Tu gali ginčytis, bet, ar nebus taip, kad ginčydamas įvelsi tą pačią tiesą, todėl paneigsi savo užmojį ją nuginčyti. Eidamas tuo mąstymo keliu, atmesdamas bet kokį šamanizmą, sielą ir kitas prielaidas, prieini išvadą, kad kalbame apie gryną sąmonę, kuri yra amžina, belaikė. Jos neišvengsi – nori to, ar ne.
 Kaip jūsų gyvenimą veikia žinojimas šitos tiesos: kad yra nemirtinga sąmonė – absoliuti, belaikė, nekintanti?
 Ne, matai, ją reikia inscenizuoti. Žiūrėk, koks dalykas. Mokslininkai vis ieško, kur smegenyse yra matematika: tiria, šviečia, fotografuoja. Kur čia ta matematika? Vis neranda ir neranda. Ką dabar daryt? Jie turi prielaidą: kadangi matematika fiziškai nevaikšto gatvėmis, tai, logiška manyti, kad ji yra imanentiška – esanti mūsų viduje. Kur gi daugiau? Viskas yra fiziška, tai matematika būsianti mumyse.
 Vienas fiziologijos profesorius man sako: „Kada nors surasim.“ Sakau jam: „Nereikia ieškot. Jeigu teigiate, kad mes visi turime matematiką savyje, tai jos nereikia ieškot, nereikia net mokintis.“ Kam mokytis tai, ką jau turi? (Juokiasi) Jei turi skonį, jo nereikia mokytis. Bet vaikai mokyklėlėse baisiausiai bijo ko? Matematikos egzamino! Jeigu turėtų ją savyje, nebūtų ko bijoti. (Juokiasi) Amerikoje kongresmenai diskutavo, ar reikia mokykloje privalomų maldų. Tai viena matematikos mokytoja sako: „Nebijokit, ponai. Kol mokykloje liks matematikos egzaminai, vaikai melsis!“ (Juokiasi)
 Tai matai, tokie jų išaiškinimai, kad matematika imanentiška, kad ji glūdi smegenyse, negalioja. Nieko ten nerandi. Taigi yra kitas klodas – mes matome tą klodą kaip tiesą, nors nepripažįstame. Mokslininkai gi parašo formulę ir pasako: „Čia – „duota tiesa“!“. O ten - tik empiriniai ženkliukai, per kuriuos jie mato amžinas formules, variacijų galimybes. Bet mato jau daugiau nei empiriškai. Tai ir yra kitas sąmonės klodas, per kurį galima prieiti prie tų amžinųjų principų. Tai yra mums duota, tik reikia išmokti.
 O kada jūs to išmokote?
 Tai čia viso gyvenimo klausimas. Esu minėjęs, kad Lietuva yra Europos pagrindas, ir ji turi būti kaip mokykla. Nes Europa gimė kaip mokykla. Atsimenate, pagrindinis terminas graikų suvokime buvo paideia. Mokykla. Platonas sukūrė pirmą mokyklą, Aristotelis – kitą. Per mokslą gimsta diskusijos ir surandamos dilemos, kurios nėra išaiškinamos dabartyje, o štai klasika jas jau išaiškino. Paneigiame, ką jau buvome atradę. Grumiasi, grumiasi ir nežino. O aš sakau: “Žiūrėkit, sprendimas jau buvo rastas.”
 Mūsų moderni filosofija yra labai siaura. Nori išaiškinti medžiagiškai. Visokiais būdais. Ieško matematikos smegenyse ir neranda, ieško laiko jausmuose ir neranda, ieško tapatybės ir neranda. (Juokiasi) Dabar vakariečiai filosofai kalba, kad tapatybės nėra, viskas kinta... Tačiau juk pats dėsnis, kad viskas kinta yra tapatus, ar ne? (Juokiasi)
 Nėra lengva, bet po truputį žingsnis po žingsnio judi pirmyn.
 Jūs vakar gražiai pasakojote savo biografiją: kaip atvykote į Ameriką, kaip kovėtės Korėjoje, kaip mokėtės šaudyti iš lanko Japonijoje. Ar jūsų gyvenime nebuvo tokio momento, kai staiga supratote, jog yra amžinas klodas?
 Visuomet supranti. Tyliai. Gyveni pasaulyje, apžiūrinėji, ir staiga nušvinta. Visuomet. Dėstydamas erdvių filosofiją – euklidinę, kinestetinę, neeuklidinę, begalybę begalybių, diskutuodavau su jaunimu. Klausdavau, ar kuris yra matęs trikampį. „Aišku!“ – atsakydavo jie. Nubrėžiu didesnį, mažesnį, kreivesnį trikampį ir klausiu: „Ar čia trikampis?“ „Trikampis.“ Bet gi jie skiriasi. Kuris iš jų trikampis? Ir diskutuodami prieiname išvadą, kad kiekvienas savo galvoje turime paties trikampio matą, ir visi kiti tėra to mato variantai. Nubrėžtus trikampius galiu ištrinti, bet tiesos, kas yra trikampis, ištrinti negaliu.
 Bet juk šito dalyko jūs nežinojote? Kas jums tai išaiškino, kur perskaitėte?
 Aš tai vadinu ryklio atsitrenkimu į šoną vandenyne. Kai žiūri į tuos trikampius ir staiga šauna, kad yra trikampio matas, skirtingas nuo jų visų. Akys nušvinta, ir sakai: „Kodėl pirmiau nemačiau? Taip aišku buvo visą laiką, bet kodėl nemačiau?“
 Kiti mato per juos, bet nepastebi to. Dalykai yra „permatomi“, sąmonė juos permato. Štai sakau, Ignas yra žmogus, bet skiriasi nuo manęs ir nuo kitų. Jis yra greitas, išmintingas, o aš – durnelis. Bet aš permatau, kad tu esi žmogus, „toks pat“ kaip ir aš. Arba, sakykime, aš įdegu saulėje, priaugu svorio ir kiti ima sakyti, kad „Algis patapo juodukas, nebe žmogus“. Jeigu tapau didesnis, ar aš tapau labiau žmogus? Ne, aš - žmogus. Permatau tapatybę per kitų pokyčius ir per savo pokyčius, variantus.
 Ir taip mes galime suprasti vienas kitą. O jeigu paimam tik tą vieną variantą ir nepermatome per jį, kas yra žmogus, tada grumiamės – nesuprantame iš principo. Nors mes turime tą principą. Sakome: „O, jie - ne žmonės, jie - šunys.“ Pavadindamas kitą šunimi, jau žinai, kad jis - žmogus, tik tu nori jį įžeist.
 Yra dar ir toks principas, kad vieną dieną manęs ir jūsų tiesiog nebebus...
 O, bus viskas, ką sakiau, ką atvėriau. Mano „suvokimas“ liks: kiek aš kosminę sąmonę mėginau atvert...
 Matai, tavo klausimas... Na, nebebus erdvėje, nebebus laike.
 Na, pavardės nebebus.
 Tai nesvarbu. Man nereikia specifinio „Newtono atvėrimo“. Ar Newtonas atvers kosminius klodus, ar kas kitas - čia tik asmenybės klausimas. Sąmoningumas nereikalauja asmenybės, jis platesnis, policentrinis. Aš pasiskolinu jį iš Sokrato, Sokratas - iš manęs. Aš kalbuosi su tais, kurie gal gyvena Andromedoje, klausiu, kaip jie mato mūsų galaktiką. Kaip jiems atrodo: kas bus, kai mes susidursim?
 Sąmoningumas yra labai galingas. Tik mes jį uždarome į smegenis, į psichologiją, biologiją, o tada ieškome... (Juokiasi)
 Kaip kad Augustinas kalbėjo apie laiką: „Kai nemąstau - labai aišku, kai mąstau - visai nesuprantu.“ Ieško: „Kur yra laikas? Ubi tempus?“ Ieško jo sieloje. Siela - tai, ką dabar aš jaučiu. Kaip siela gali pratęsti praeitį? Kaip aš atsimenu, kas buvo praeityje? Atmintis yra dabar.
 Negaliu iškišti matuoklio į praeitį ir pamatuoti pagal aną laiką. Negaliu pastumti jokio matuoklio per trylika milijardų metų. Tai yra sąmoningumo klausimas.
 Žiūrėk, Ignai. Biologija aiškina, kad mes turime atmintį per genetiką: ląstelė atsimena genetinį kodą nuo pat pradžių. Mes atsimename per tokius biologinius ženkliukus. Tarkime, aš su tuo sutinku, bet Sokratas tuoj pat sako: „Algi, ar tu su tuo sutinki? Juk jie taip teigia, bet jie turi daugiau...“ Ką daugiau? Biologinei ląstelei tik keturi milijardai metų, o mes sakom, kad kosmosas prasidėjo prieš trylika su puse milijardų metų. Kokia ląstelė tą pasiekė? Nė viena. O mes jau tą žinome. Ta ląstelė nepaneigta, bet nepakankama. Sąmoningai suvokiame, kad kosmosas buvo prieš trylika milijonų metų. Be jokios ląstelės.
 Tai gal ten anglies atomas svarbu?
 Je... (Juokiasi) Kaip dabar sako, atomai pulsuoja iš tuštumos: pasirodo ir dingsta. Tai yra laikina, o mes kalbame apie belaikius dalykus. Sakau, kad turime sąmonės klodą, kuris yra mūsų „ambrozija“ – dievų gėrimas, teikiantis nemirtingumą. Tą turim.
 Turim ambrozijos. Bet mes su ta ambrozija gyvename kaip biologinės būtybės ir, maža to, kaip sociologinės. Privalome čia mandagiai elgtis. Apskritai, šis pokalbis neįtikėtinas: nesu sutikęs kito žmogaus, kuris nemeluodamas nuolat jaustų tą amžinąjį klodą taip, kaip jūs.
 Labiausiai belaikį.
 Labiausiai belaikį klodą. Ar jūs jį jaučiate visose gyvenimiškose situacijose, tarkime, ir kai alų geriate?
 Esu minėjęs, kad kai dėsčau Kaune, mane viešbutyje kiekvieną rytą pasitikdavo tokia panelė, pataisydavo man kavos. Vieną rytą nusileidau, o jos dar nėra. Atsisėdau ir žiūriu pro langą į brėkštantį ūkanotą rytą. Ji atbėgo ir atsiprašinėja: „Oi profesoriau, atleiskite, kad vėluoju, jūs turbūt taip nuobodžiaujate“. Sakau: „Sėsk. Pažiūrėk. Matai, ta ūkana... Ji kondensuojasi į mažiuką lašelį. Jis auga, įgauna svorio, pradeda riedėti nuo lapelio. Vėjelis sujudina tą lapelį, lašelis nukrinta ant kito lapelio, ištrykšta daug spinduliukų... Čia visas pasaulis atsiveria. Visas pasaulis! Ir spinduliai, ir vėjelis, ir saulutė. Saulutė - mūsų galaktikoj.“
 Tai gal jūs tapatinatės su tuo lašeliu?
 Ne, tai man atsiveria kosmosas. Tas lašelis koncentruoja kosmosą. Mes koncentruojame kosmines energijas net ir kaip kūniški dalykai.
 O jums rūpi, kas nutiks su jūsų kūnu?
 Lai jis veikia, kaip veikia. Ne, matai, kūniškumas nėra daiktas. Fiziologai pastato kūną kertėj, nufotografuoja ir sako: „Dabar tyrinėsim.“ Tai jie gali tyrinėt tik negyvą kūną. Gyvas kūnas formuojasi ir transformuojasi. Mes esame sukoncentruotų judesių padarai, įgyjame kokį nors įgūdį, galime vaikščioti, galime savo kūną keisti, formuoti. Galime įgyti kitokį kūną. Matai, kūnas priklauso nuo veiklos: ūkininkas turi visai kitokį kūną negu šokėjas. Pripranti prie savo kūno, ir jis atrodo normalus. Kartais kokia nors ideologija pareiškia, kad kūnas turi būti toks ir ne kitoks: turi eit tiesiai, garbingai, nosį iškėlęs. Tai žmonės ir vaikšto, kenčia. (Juokiasi)
 Esu girdėjęs, kad Vienoje XX a. pradžioje buvo uždrausta gatvėje bėgti, nes tai neoru...
 Taip, taip. Prisimenu, atvykau į Lietuvą jau po perversmo, pasakojau tau, Ignai, jau, sėdime su draugais Rotušės aikštėje, ir ateina panelė, atvingiuoja. Tuoj po sovietijos nuvertimo – pirma su krepšiais vaikščiojo, o dabar - pasitempusi, nosytė iškelta, kulniukai - va tokio ilgumo. Sakau: „Ojojoj, čia deivė.“ Ateina kita taip pat, trečia - taip pat... Sakau: „Nusibodo. Jos visos įsigijo dabar modelių kūnus, visos dabar turi taip vaikščiot. Galėtų truputį pavarijuot.“
 Kultūra pasako, kokį reikia nešiot kūną. Bet aš veikiu kitaip.
 Tačiau vis tiek pasiduodate tai kultūrai...?
 Ne, aš niekam nepasiduodu. Man nereikia pasiduot. Aš veiksmų įvairovę darau: plaukiu, maratoną bėgdavau, dviračiu važiuoju, daug vaikštau, šoku.
 Matai, jeigu dabar paklaustum: ką reikia sekti?
 O ką - reikia?
 Tai aš kalbu apie karavanus. Sėdi žmogus plačioje dykumoje ant aukštos kalvos ir mato, kaip joja karavanas. Jie turi savo kupranugarius, palapines ir nuostatas: kaip uždegt ugnį, ką kepti, ko nekepti. Turi savo žynį, jis sako: „Va, mes sekam tą žvaigždę, ji - mūsų tikslas.“ Jie seka, griūva, juos užpusto smėlis, bet vis tiek seka tą žvaigždę. Tada eina kitas karavanas. Kitaip. Jie kitaip joja, jų žynys sako: „Šita - tikroji žvaigždė, mes ją turim sekt.“ Ir to karavano žmonės jo klauso, kartais kentėdami. Trečias karavanas - visai kitoks. Tai kokia išeitis? Kurį karavaną, žvaigždę žmogui sekti?
 Priklausai karavanui, supranti, kaip jie supranta, keliauji su jais, palieki ten savo pėdsakus. Prisijungi prie kito karavano. Jei kito nėra, keliauji pats. Gal nori savo žvaigždę pasirinkt? Sek žvaigždę. Tokiu atveju, žinai, kad esi perteklius. Tavo judesys, žingsniai bus unikalūs – palieki dėmes kosmose, kurių niekas nepakartos. Net ir kūniškai. Tai kodėl gi ne? Nereikia užsidaryti karavane, nes tai prislegia, prispaudžia prie žemės, neleidžia kitaip pažiūrėt.
 Prisimeni, kaip Nyčė kartą sakė: „Jeigu mes surinktume draudimus iš viso pasaulio ir jų klausytume, tuomet moralūs būtume tik tada, kai miegame.“ Pasijudini - čia nebemoralu. Lipi - čia užspausi vabalą. Moralus žmogus tik miega, bet - be sapnų. Sapnai gali būti amoralūs. (Juokiasi) Tai numirt geriausia.
 Žinai, gerbiu ir myliu visus iš absoliučios gelmės, bet nenoriu būti prislėgtas. Aš nemoku pykti: jūs keliaukite, bet nereikalaukite, kad ir aš taip keliaučiau visą laiką. Nes yra daugiau.
 Bet šito karavano jūs nepasirinkote?
 O je. Mano karavanas: akademija, mokytojas - buvo pasirinktas.
 Tai čia jau vėliau. O žmonių karavano jūs nepasirinkote.
 Ne, nepasirinkau, bet aš suprantu, kad mes gyvename tarp kitų gyvūnų, ir mes juos suprantam. Arba nesuprantam. Buvo vienas garsus veikėjas Derrida, Lietuvoje labai gerbiamas. Dekonstrukcija, visa kita... Tuoj visi šoko, aš vadinu derridada, šokį. Dadaizmas, derridadaizmas... Žiūri jis į savo katiną ir svarsto: „Ką galvoja mano katinas - ar mąsto apie savo šeimininką? Ką jis apie mane galvoja, kai tupėdamas į mane žiūri? Ar aš suprantu katiną, ar jis mane supranta? “
 Aš diskutuodamas su juo Paryžiuje, atsakiau: „Katinas labai gerai tave supranta, ir tu jį supranti.“ Kaip? Katinas pažiūri į tave, nueina prie durų, žiūri į rankeną: „Ei, pone, atidaryk duris.“ Ir tu jį supranti iš veiksmų. Jei sėdi su draugais ir nekreipi dėmesio į savo šunį, norintį tuo metu išeiti pro duris, jis pradeda loti: „Ateik, atidaryk duris.“
 Mes turime judesių komunikaciją, galime suprasti kitą iš jo veiksmų.
 Yra ne tik gyvūnai. Vadinama negyvoji gamta – vėjas, bangos...
 Tai dinamiška gamta. Žinai, Velykų saloje pastatyti mojai - veidai plokšti, akys didžiulės... Mokslininkai sako, kad čia jie, matyt, pastatė stabus ir garbina dievus. Vilko tuos stabus, kasė prie jūros... Kaip jie juos pastatė? Trisdešimties tonų luitus be jokios technikos. Na, nesvarbu.
 Ką ten jie pastatė? Mokslininkai laiko, kad tai religijos dalykas. Pagalvokime, kas iš tiesų atsitiko. Kai sprogo Polinezijos vulkanai, kapitonai, jie buvo žvejai, sukrovė visą savo gentį į laivus ir išplaukė. Keliavo, sekė paukščių takais per galingas audras, dieną ir naktį aistringai žiūrėjo išdegę akis. Bangos siautė priešpriešiais, vėjai staugė, o jie degė akimis. Štai, kodėl tokios akys – jose aistra bangoms, audrai, kova su jomis ir mėginimas surasti kelią.
 Aš atsimenu dar vieną jūsų aistrą. Paminėjote laukiamą mūsų galaktikos susidūrimą su Andromedos ūku, bet taip pat esate pasakojęs, kad svajojate susikauti su Floridos taifūnu. Juk tai - negyvas daiktas?
 O, taigi mumyse yra tos pačios vandenynų ir saulės energijos. Gyvūnai naudojasi taip pat ir saulės energija. Tas sąmonės klodas irgi yra gyvybiškas. Kada buvo šuolis į gyvybę? Nereikia šuolio: viskas juda, yra gyvybiška, formuojasi, deformuojasi. Tai „moralės“ klausimas.
 Gal čia esama moralės?
 Ne, tai žinai, Ignai, mes dėstome medicinos etiką. Atvažiavo viena ponia, ekspertė ir pasakojo, kaip jie Rytų valstijose: Masačiūsetso ir Konektikuto - moraliai elgiasi. Pastatė tokias gražias vietas žmonėms, kurie nebeišgydomi. Ten prižiūri juos labai gražiai, jiems nieko nereikia daryti, viskas parūpinta. Viskas švelnu, jie ramiai sėdi, priežiūra tokia galinga. Ji pasakoja: „Mes taip moraliai juos laikome.“
 Aš jai ir sakau: „Atleiskite, ponia, jūs elgiatės nemoraliai“. Pasodina žmones, kurie laukia mirties, ir verčia juos gyventi taip, kad prieš numirštant jiems nieko neatsitiktų. Jiems turi viskas atsitikti! Veskite į kalnus slidinėti, pasiimkite valtį ir susitikite uraganą. (Juokiasi) Kad vyktų paskutinė kova. O ne sėdėt ir laukt: „Mums taip gera, gal jau nieko mums nebeatsitiks prieš mirtį?“
 Aš gimęs jau esu mirtingas. Tai negi jau kūdikis turėtų sėdėti nieko neveikdamas, kad kas nenutiktų?
 Ar svarbu, kas po mirties vyksta su kūnu?
 Tai čia ne mano reikalas. Matai, mano atmintis yra belaikė, laikiškas kūnas tada nesvarbu. Praeitis ir ateitis yra tas pats belaikiame laike.
 Bet ir svarbu, ir nesvarbu... Gal gali būti svarbu?
 Nesvarbu. Aš galvoju, mane sudegins. Nes prašė žmonės, sakė: „Algi, mes norim tave palaidot čia.“ Kiti - čia. Sudeginkit, pasiimkit po saują pelenų, pasėkit, kur norit. Ir bus gerai. (Juokiasi) Tada kosminis klajoklis patampi. Taigi mūsų Žemelė klajoja ir klajoja.
 Ir puiku. Ir tas mūsų sąmonės perteklius yra labai puikus dalykas. Absoliuti tiesa yra ta sąmonė, kuri suranda, kad yra daugiau. Ir mes žinome, kad yra daugiau, todėl mes žinome tiesą, visada parodydami į tą „daugiau“. Vakarai kaip filosofija ir kaip mokykla tą pradėjo, tęsia ir tame klode veikia. Be šamanų pareiškimų, be pasistiebelių, kurie sušunka, kad pasaulis yra slibinas...
 Nuostabu. Man išaiškėjo absoliuti tiesa – kad yra daugiau...
 Yra daugiau. Bet mes žinome, kad yra daugiau. Žinome, kad tas „daugiau“ yra matas, bet mes tą žinome tyliai. Tiesa duota tyliai, ir ji mus veda, nurodo.
 Na, dėkui už garbę pasišnekėt su išmintingais žmonėmis. (Juokiasi)
 Tai man buvo garbė pasiklausyt, kaip jūs čia su Sokratu šnekėjotės. (Juokiasi) Norisi jus apkabinti po tokio pokalbio.
 Pranešimą parašė Ignas S. Įkelta 07:54 1 komentarai (-ų)
 Esi stebėjęs iš arti daug stipriausių atletų, ne tik Virgilijų Alekną. Kaip žmogui tapti geriausiu pasaulyje sportininku?
 Reikia gimt talentu.
 Talentas - svarbiausia?
 Virgis - va, gimė talentu. Brolis jo - ne toks. O jis - du metrai, rankos ilgos, žmogus staigus. Jis diskui buvo gimęs.
 Ūgis, rankos...
 Ūgis, rankos, staigumas, stiprumas... Tokie dideli žmonės nestaigūs būna, o jis - labai staigus. Atrado save.
 Tą, jeigu nori žinot, galiu tiksliai tau pasakyt. Daug ateina žmonių. Ateina koks vaikas, labai stiprus, tik jį reikia teisingai nuvesti, tada jis daug pasieks. Bet daugumą tokių vaikų sulaužo. Tarybų Sąjungoj buvo tokių bėgikų: plaučių apimtis didelė, jaunas, bėga stipriai, po vandeniu išbūna dvi su puse minutės panėręs. Vaikas. Kol mažiukas buvo, viską darė. Pradėjo jam tokias apkrovas duot, kad jis net suaugusiųjų rezultatus rodė. Ir viskas, ir sulūžo.
 Kaip sulūžo?
 Neatlaikė visas mechanizmas jo.
 Sąnariai, viskas. Neatlaikė. O žmogų surast - sėkmės reikalas. Tik sėkmės reikalas. Jeigu man sekasi, aš tą sutinku, tą sutinku. Labai gerai, kai sutinki jį pradžioj, su juo užaugi, žinai geras ir blogas jo savybes.
 Jei dabar pradėtum, kaip ieškotum tokio talento?
 Čia atsitiktinumas. Atsitikimas. Aš neieškojau.
 Na, tai anuomet neieškojai.
 Nei Virgio neieškojau... Jam nugara pradėjo skaudėt. Jam buvo dvidešimt keturi metai. Aš buvau laisvas. Mes susitikom. Dvylika metų prabuvom kartu. Viską sprendėm. Nei pykčių nebuvo, nieko.
 Dabar turiu tokį mažą vaiką Robertą Wrzesinskį. Tėvas labai norėjo, kad jis būtų profesionalas.
 Kokios srities?
 Teniso. Aš tiesiai mačiau, kad jis profesionalas nebus. Jis silpnas buvo, nei tėvas, nei motina neturi stiprių genų. Jis - geras vaikas, ramus. Nugaros neturėjo, nestipri buvo. Mes dešimt metų su juo dirbom, po truputį augom. Labai reikalavau, kad jis gerai mokytųsi. Brolis nesimokė, o tas mokėsi.
 Dabar jisai... Tenisą kiek ten žaidė, gavo kelis reitingo taškus. Jo amžiaus žmonės žaidžia Grand Slam finale, o jis mokosi Harvardo universitete. Žaidžia už komandą. Gauna visą išlaikymą. Jis dvigubai daugiau gauna, negu įdėjo į tenisą. Nemokamas gyvenimas, nemokamas maitinimas, gauna per metus keturis tūkstančius dolerius kelionėms, namo parvažiuot. Tik už universitetą žaidžia tenisą. Ir dideli reikalavimai, kad gerai mokytųsi. Blogai mokysiesi - nežaisi teniso.
 Jie ten tarp universitetų varžosi.
 Tarp universitetų. Jis labai gerai žaidžia, dvejetuose. Su komandos kapitonu. Jau jie draugai yra. Tas kapitonas jau baigia universitetą, juristas bus. Dabar Robertas su juo žais turnyre Maroke, paskui to kapitono tėvai, irgi juristai, turtingi, nupirko jiems savaitę poilsio kažkokioj Ispanijos saloj.
 Mokytis sunku ten. Atidėjo ekonomiką rudeniui, nenorėjo laikyt, kad nebūtų silpnas pažymys. Ten svarbu labai gerai mokytis, kad gautum gerą darbą. Tai aš tėvams ir sakau: „Džiaukitės dėl savo vaiko, kad jis savaip stiprus, jis savo vietoj yra“. Nors pasaulio reitinge jis tik yra tūkstantasis.
 Ko jam trūko iki dešimtuko?
 Fizinių galimybių. Tu neįdėsi į žmogų to, ko negali įdėt. Viskas iš smegenų auga. Techninė sporto šaka, čia tik smegenys tau įsako.
 Ar smegenys - tai fizinės galimybės?
 Jos įsako raumeniui. Jos nustato judesį, tikslumą. Jeigu nesi karštas... Per dalį sekundės turi nuspręst, kur kamuoliuką mušt. Ne taip, kaip pakliuvo.
 Taip. Ir ne visi geri tenisininkai gi - dvimetriniai.
 Taip, jis gal mažiukas... Bet užsieny yra labai gera atranka, geros mokyklos. Lietuvoj mes nieko neturim.
 Sportininkas... Šiurkščiai pasakysiu: jei tu matai, kad yra talentas, tu gali dirbti su idiotu.
 Būna talentingų idiotų?
 Taip, būna. Jeigu jis suaugęs yra, galima dirbt. Tu jau jam nebūni auklė, tu jau reikalauji rezultato.
 Tai jis toks - kaip robotas? Tik kūnas, psichologija nebesvarbi.
 Tai taip. Pavyzdį duosiu. Buvo toks Kiseliovas, rutulio stūmikas, Maskvos olimpinis čempionas. Nuvažiavom į Splitą, jis laimėjo varžybas ir prisigėrė. Ryte į autobusą jį beveik neša jau. O visi nugalėtojai turėjo važiuot paskui į Japoniją. Ir kažkas jam sako: „Tu žemini tarybinio sportininko vardą, į Japoniją nevažiuosi. Ruoškis namo.“ Tai tas puolė muštis, kibo į krūtinę. Tada treneris Ter Ovanesianas, buvęs šuolininkas į tolį, sako: „Nusiramink, važiuosi. Mes turim dirbt su visais idiotais“. Taip ir pasakė. Bet blogai jis ten startavo, neturėjo kur dingt, išėjo pats paskui iš rinktinės.
 Tai posakis „мастерство не пропьёшь“ nėra visai teisingas?
 Taip rusai sakydavo. Vienas barjerininkas taip sakė. Jį svarstė: vežt į varžybas, ar nevežt. Klausė: „Ar gailiesi?“ O jis: „Mастерство не пропьёшь“. Nuvažiavo į Vokietiją tarnaut, ten geros sąlygos buvo, pinigų daug. Neatlaikė ir pasikorė. Jaunas būdamas.
 Sportininkas turi laikytis režimo. Kuo toliau, tuo labiau įsitikini, kad tas svarbu. Mes su Virgiu kai pradėjom dirbt, atsisakėm visų banketų. Lengva vakarienė, ir einam miegot. Ilgą laiką taip.
 Rasdavote, kaip nusiramint.
 Niekada mes nesipykom, labai geras jo charakteris. Jis prieštaraudavo, bet tik penkias minutes. Pasakydavau, ką darysim, o jis: „Aaa, nedarysim to“. Praėjo kelios minutės: „Einam - padarysiu“.
 Pratimą kokį nors?
 Pratimą, ruošiantis varžyboms, po varžybų, per apšilimą, per treniruotę. Aš dešimt kartų galvodavau: ar daryt tą, ar nedaryt. Kad turėčiau stiprius argumentus, kad įrodyčiau. Nes jis vis tiek prieštaraus. O reikia pakeist ką nors, nes matau, kad trūksta to ar kito. Ir viską sutardavom. Nė karto nebuvo, kad nepadarėm.
 Kai kalbi apie Virgilijų, girdisi, kad jo talentas - ne tik ūgis, rankos, staigumas, bet ir gerumas, įsiklausymas, ramybė. Ar šitai - ne taip svarbu?
 Ramybę turi suteikt aplinka. Kitas treneris jam neteikė ramybės. Jis pykdavo, šaukdavo. Paskui tik Virgis man pasakė, kad nepakęsdavo to.
 Aš anksčiau dirbau su Airine Palšyte. Pažinojau ją nuo dvylikos metų. Virgis vis sakydavo: „Eik, nuramink tas merginas“. Žinojau jos charakterį, geras ir blogas savybes: kad ji - žmogus labai geras, bet pritingi, nori pasidemonstruoti truputį, nelabai nori sunkiai dirbti. Bet aš su ja dirbau. Kamuolį mėtydavau. Ji bando prieštarauti, aš sakau: „Davaj, tu blogai padarei - dar dešimt kartų“. Jei prieštarauja, sakau: „Darom ne dešimt, o penkiolika kartų“. Matau, kad ji nesutinka, tai kitąkart ateinu, aptariam treniruotę: ką šiandien darysim. Mes kartu tariamės. Teisingai?
 Tiek - šuoliukų, tiek - kitų pratimų... Mes sutardavom.
 Ir dabar jau antri metai, kai mane atleido. Bus dveji metai, kai nebedirbu. Atleido iš Olimpinio centro. Na, man jau septyniasdešimt šešeri metai, ten daro reformavimą. Niekas nekreipė dėmesio, atleido, nes nebuvo darbo.
 Neturėjo ką pasiūlyti.
 Nėra ką dirbt. O galėjo duot tris šimtus eurų, priimt stadiono darbuotoju, būčiau atlikęs tuos pačius darbus su Palšyte, su Asadauskaite. Abi dabar žlunga. Kai dirbom, Palšytė peršoko du metrus vieną centimetrą. Labai gražiai atsisveikinom. Dabar per pusantrų metų tik kartą pasikalbėjom. Jau susirinko jinai kitą komandą, kiti dirba. Jau kitiems jinai prieštarauja, su kitais ginčijasi. Jis nepažįsta jos vidinės būsenos, jam sunku priprast. Man buvo labai lengva su ja dirbt, nes aš ją pažinojau. Tas žmogus, kad ir labai geras specialistas, bet jam reikia kokius metus-antrus priprast. Čia negali taip ateit ir imt daryt. Ne.
 Ir dabar nežinau, ar Airinė šoks, ar nešoks. Talentinga mergaitė. Girdėjau, kad jai rado problemą su nugara. Neprasilenkia nugara, nėra tokio lankstumo. Bet jeigu žmogus šoka du metrus vieną centimetrą, ir kompiuteris parodė, kad tuo metu būtų peršokęs kartelę dviejų metrų keturių centimetrų aukštyje, tai jis talentingas yra. Kiekvienas prisitaiko. Jos ilgos kojos, trumpas liemuo, tai liemenį gali pralenkt. Niekada nugara nenumeti tos lazdelės - tik užpakaliu arba kulnais. Jei tu neturi greičio, jo nevystai - vystai atsispyrimą pėda.
 Pačiam sportininkui labai sunku tokius dalykus sugalvoti.
 Jeigu jis galva galvoja - galima. Yra sportininkų, kurie labai domisi.
 Bet jie taip gerai nemato savęs iš šalies.
 Sunku matyt. Aš tiek darydavau klaidų, kai bėgiojau. Nežinodamas. Man skauda - aš bėgu. Dabar klubo sąnarį man pakeitė. Dirbtinas. Labai gerai jaučiuosi, geriau negu su savu.
 Šešeri metai.
 Vieną. Kitas sustiprėjo savaime. Daug dariau pratimų, sustiprinau.
 Asadauskaitę aš išmokiau gyvent su skausmu, su jos problema. Dabar ji savo galva gyvena. Sunku.
 Aš žinau, kad klydau. Ir su Virgiu dirbdamas dariau klaidų. Žinau dabar. Bet mes negalim neklysti.
 Žmogiška.
 Klyst žmogiška yra. Iš klaidų reikia mokytis. Kuo greičiau pripažinsi klaidą, tuo geriau bus. Dabar matau, kad dirbčiau žymiai geriau nei prieš penkerius metus. Turiu daugiau informacijos, turiu internetą. Nusipirkau kortelę, lendu į kitus puslapius. Domiuosi viskuo. Tenisu domiuosi. Žinau, kaip kuri akademija dirba. Jau ne užmerktom akim darau.
 O kai pats bėgiojai, ar turėjai žmogų, su kuriuo būtum galėjęs pasitart?
 Neturėjau. Treneriai... Čia Viktoras Barkalaja gerai treniravo, o nuvažiuoji į Sąjungos rinktinę, ten treneriai - visai ką kita, jie net nežiūri į tavo planą. Sustoję visi varo: kas atlaikė - tas atlaikė, kas neatlaikė - tas neatlaikė.
 Aš vėlai pradėjau bėgiot, tik dvidešimt keturių metų. Savo pasiekiau - Sąjungos rinktinėj buvau, maratonas - 2 val.17min. 42 sek. Per trejus metus. Čia buvo aukštas rezultatas.
 Dvi septyniolika keturiasdešimt dvi!
 Taip, po dvi devyniolika, dvi dvidešimt vieną daug kartų bėgau.
 Turbūt buvai per žingsnį nuo Miuncheno, nuo Olimpinių žaidynių?
 Ne, aš Miunchene jau dirbau.
 Aš septintą vietą užėmiau atrankoj į Mechiką, kai aukštikalnėse olimpiada vyko. Seniai, aš senas žmogus esu. Miunchene, Monrealy jau dirbau.
 Miunchene kiek tau buvo - trisdešimt metų?
 Trisdešimt vieneri, aš keturiasdešimt pirmų gimimo esu. Dirbau jau ten. Man pasakė: „Mums nereikia gydytojų - eik dirbt“. Nes aš Maskvoj gyvenau nuo 1966-ų metų iki 1991-ų rugpjūčio 5-os dienos.
 Dirbau Maskvos olimpiniam sporto medicinos tyrimų centre... Sergejus Mironovas buvo dispanserio vyriausias gydytojas, paskui, kai Sąjunga subiro, jis tapo Kremliaus vyriausiuoju gydytoju. Jo motina buvo profesorė. Bendraudavau su juo, nakvodavau jo namuose. Jaunesnis už mane. Kai Jelciną operavo, jis davė interviu.
 O posakis “Sveikame kūne - sveika siela” teisingas?
 Tas labai svarbu. Žmogus turi žiūrėt. Jei kūnas kažko nesveikas, tu neturi sau ramybės.
 Kaip veikia kūno ir sielos dermė? Vieni sportininkai gal daugiau pasiekia kūnišku talentu, kiti - intelektu ar dvasia?
 Aš pats - ne psichologas. Į Sąjungos rinktinę susirinkdavo žmonės, jau perėję mėsmalę. Jau jeigu jis yra pasiekęs gerą rezultatą, tai didelių nukrypimų neturi. Su moterimis daugiau būdavo tokių, kad psichavoja...
 Aš noriu apie kitką paklaust. Maratone, štai, labai svarbūs įgimti dalykai: deguonies įsisavinimas, plaučių tūris, fermentai. Genetika. Bet juk yra dar ir skirtingas gebėjimas kentėti. Nuo ko jis priklauso?
 Taip. Kančią reikia treniruoti. Pavyzdžiui, jeigu tau už dvidešimties dienų maratonas, tai per treniruotę bėgdamas tu jau nekenti, o kenti darydamas pratimus pilvo presui. Pakeli kojas ir laikai. Kankini presą. Arba nutari, kad kojas pasikišęs po radiatoriumi, padarysi tris šimtus atsilenkimų. Tu jau nebegali, bet kenti kaip žvėris. Kenti. Treniruoja savo kančią, nes bėgdamas jau nekenti, o esi pasiilgęs tos kančios.
 Arba bėgimo treniruotes kai darydavom dėl kančios: du kartus bėgi šešis šimtus metrų, du kartus - aštuonis šimtus metrų, panašiu greičiu, ir du kartus - pusantro kilometro. Bet tu gali bėgti ir šešis šimtus, kilometrą ir tris kilometrus. Ir taip treniruojiesi kažkokį laiko tarpą. O kai artėja varžybos, jau tu bėgi antraip: tris kilometrus, paskui leidi žemyn. Ir jau nubėgus tris kilometrus, tavo psichologija gera, paskutinę šešių šimtų atkarpą bėgdamas tu jau džiaugiesi. Jau lengva bėgti. Prieš varžybas nereikia jau kentėt.
 O per paruošiamąjį laikotarpį darydavom, kad nubėgi krosą, pasiimi akmenį, mėtai jį iš po savęs, į šoną, bėgi virš galvos iškėlęs akmenį. Papildoma treniruotė po bėgimo. Visi bėga šimtą metrų, ir tu bėgi.
 Akmenį iškėlęs?
 Akmenį iškėlęs. Arba kimštą kamuolį, ar penkiolikos kilogramų blyną nuo štangos. Iškėlęs rankas su akmeniu virš galvos kai pabėgioji, labai lengva po to pasidaro bėgt. Kojos nesivelka, keliasi tek, kiek reikia. Nes nubėgęs maratone dvidešimt ar trisdešimt kilometrų, jau nebepakeli gerai kojų, pradedi vilkt jas.
 O kas yra valia?
 Valia - kiek tu gali iškentėt.
 Tai įgimtas dalykas ar ugdomas?
 Ugdomas. Čia tavo nusiteikimas. Bėgdamas kentėt gali, jeigu tau sunku, visiškai sunku. Bet jeigu tau spaudžia kepenis, tai jau šitokia kančia nepatartina yra. Mediciniškai. Ji nieko neduos. Kiti bando iškvėpti, kad atleistų tas kepenis, bėgdami, bet to neperkentėsi, ten kraujas susikaupia, spaudžia.
 Taip, apvalkalą tempia.
 Taip. Kai tau šiaip sunku, tu gali kentėt, gali nukristi, sąmonės netekti, bet vidiniai organai turi būti sveiki.
 Aišku. Ar treniruoji dabar ką nors?
 Nee. Sunku jauno imtis. Ilgai dirbt reikia.
 Dirbu su šitais...
 Mėgėjais.
 Jo. Vienam kelį gydau, kitam - petį. Pratimais. Domiuosi sveikatinimo universitetu internete: kaip gyvent su liga. Su podagra, su širdies yda kaip gyvent: ką daryt, ko nedaryt. Tokia visuomeninė veikla, labdaringa. Tokio amžiaus jau niekur negali dirbt. Nuo šešiasdešimt penkerių jau nebegali - pensininkas esi. Nuo septyniasdešimt penkių tu gali tik patarti.
 Ką svarbiausio esi išsiaiškinęs šioje srityje?
 Negaliu atsakyt, negalvojau apie tai. Kol tu dirbi su sportininkais, atrodo, kad tai - labai svarbus darbas. O paskui, laikas praeina, atrodo, kad ten tik žaidimas buvo. Trumpas laiko tarpas.
 Kiek buvo tų pinigų, premijų visokių, tai dabar aš sudedu vienam banke į vieną sąskaitą, kitam banke - į kitą sąskaitą. Jeigu aš paliksiu, kad nebūtų niekam nepatogumų, kad nereiktų ieškot. Negalvoju, bet darau šitaip.
 Tai čia buitiniai rūpestingi sutvarkymai. Bet kitas dalykas yra tavo šitokia patirtis - į kokias sąskaitas išmintį sudėsi?
 Išminties čia gal ir nebūtų. Jos nebėra. Išmintis keičiasi.
 Dirbt dar visai galėčiau. Taip atrodo, kad jei būtų su kuo dirbt, tai galėčiau geriau, negu esu dirbęs.
 Aš turiu daugiau žinių, daugiau patirties.
 Tai jeigu atsirastų sportininkas, kreiptųsi, kad padėtum treniruotis - ar sutiktum?
 Aš dabar nebesiimu. Treniruot - labai ilgas procesas.
 Ilgas, bet galėtum imtis.
 Niekada nebesiimsiu. Man jau septyniasdešimt aštuoni metai.
 Olimpinis ciklas - ketveri metai.
 Ketveri metai - mažai. Nieko nepakeisi. Reikia įsipareigoti, siekti tikslo. Jeigu neįsipareigosi, nieko nebus.
 Dabar jaučiuosi gerai, bet kas bus toliau - aš nežinau.
 Nė vienas nežinom.
 Mąstysena pasikeitė.
 Nuo šešiasdešimt penkerių pasikeitė. Aš tąsyk nieko negalvojau. Galvojau, kad begalybė man yra. Tas tarpas, kurį pragyvenau, atrodo toks trumpas, trumpas. Sutrumpėjo. Atrodo, nieko nepadariau. Mokiausi, tobulėjau, stengiausi, ir atrodo - labai mažai ką padariau. Atrodo, ką tik baigiau, ką tik mokiausi, lyg vakar su Virgiu pradėjau dirbt. Net bloga darosi, kad taip greitai viskas praėjo. Visai sutrumpėjo.
 Keičiasi žmogaus mąstysena, labai keičiasi. Kai atleido iš darbo, labai nemalonu buvo. Labai pergyvenau. Dabar labiau abejingas pasidariau.
 Ramesnis.
 Aš nebuvau prates nedirbt. Padėt žmogui yra malonu. Kai su Virgiu dirbau, aš nei savo buto žiūrėjau, nieko. Tik su juo. Tris kartus per dieną susitikdavom. Stovyklos, treniruotės, tenisą žaisdavom su juo, krosus bėgiojom, dviračiu važinėjom. Viską atidaviau. Jeigu taip nebūčiau atsidavęs, nieko nebūtų buvę.
 Taip, Zigmai, viską mes visi matėm. Tai buvo unikalu. Šitiek džiaugsmo suteikėte. Linkiu tau pasidžiaugt, esi nusipelnęs.
 Labai maloniai su tavim pabendravom. Nebuvai prokuroras.
 Pranešimą parašė Ignas S. Įkelta 15:44 1 komentarai (-ų)


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 21999D0156
 Besluit van het Gemengd Comité van de EER nr. 156/1999 van 26 november 1999 tot wijziging van bijlage II (Technische voorschriften, normen, keuring en certificatie) bij de EER-overeenkomst
 Publicatieblad Nr. L 061 van 01/03/2001 blz. 0004 - 0004
 Besluit van het Gemengd Comité van de EERnr. 156/1999van 26 november 1999tot wijziging van bijlage II (Technische voorschriften, normen, keuring en certificatie) bij de EER-overeenkomstHET GEMENGD COMITÉ VAN DE EER,Gelet op de Overeenkomst betreffende de Europese Economische Ruimte, aangepast bij het Protocol tot aanpassing van de Overeenkomst betreffende de Europese Economische Ruimte, hierna "de overeenkomst" genoemd, inzonderheid op artikel 98,Overwegende hetgeen volgt:(1) Bijlage II bij de overeenkomst werd gewijzigd bij Besluit nr. 143/1999 van het Gemengd Comité van de EER(1).(2) Richtlijn 1999/7/EG van de Commissie van 26 januari 1999 tot aanpassing aan de vooruitgang van de techniek van Richtlijn 70/311/EEG van de Raad inzake de stuurinrichting van motorvoertuigen en aanhangwagens daarvan(2) dient in de overeenkomst te worden opgenomen,BESLUIT:Artikel 1In hoofdstuk I van bijlage II bij de overeenkomst wordt aan punt 6 (Richtlijn 70/311/EEG van de Raad) het volgende streepje toegevoegd:"- 399 L 0007: Richtlijn 1999/7/EG van de Commissie (PB L 40 van 13.2.1999, blz. 36).".Artikel 2De aan de respectieve taalversies van dit besluit gehechte teksten in de IJslandse en de Noorse taal van Richtlijn 1999/7/EG zijn authentiek.Artikel 3Dit besluit treedt in werking op 27 november 1999, op voorwaarde dat alle in artikel 103, lid 1, van de overeenkomst bedoelde kennisgevingen aan het Gemengd Comité van de EER hebben plaatsgevonden.Artikel 4Dit besluit wordt bekendgemaakt in het EER-gedeelte van en het EER-supplement bij het Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen.Gedaan te Brussel, 26 november 1999.Voor het Gemengd Comité van de EERDe voorzitterN. v. Liechtenstein(1) PB L 15 van 18.1.2001, blz. 36.(2) PB L 40 van 13.2.1999, blz. 36.


type: caselaw

text:
 9.2.2015
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 46/60
 Žaloba podaná dne 12. prosince 2014 – BPC Lux 2 a další v. Komise
 (Věc T-812/14)
 (2015/C 046/78)
 Jednací jazyk: angličtina
 Účastnice řízení
 Žalobkyně: BPC Lux 2 Sàrl (Senningerberg, Lucembursko), BPC UKI LP (George Town, Kajmanské ostrovy), Bennett Offshore Restructuring Fund, Inc. (George Town, Kajmanské ostrovy), Bennett Restructuring Fund LP (Wilmington, Spojené státy), Queen Street Fund Ltd (George Town, Kajmanské ostrovy), BTG Pactual Global Emerging Markets and Macro Master Fund LP (George Town, Kajmanské ostrovy), BTG Pactual Absolute Return II Master Fund LP (George Town, Kajmanské ostrovy), CSS LLC (Chicago, Spojené státy), Beltway Strategic Opportunities Fund LP (George Town, Kajmanské ostrovy), EJF Debt Opportunities Master Fund LP (George Town, Kajmanské ostrovy), EJF DO Fund (Cayman) LP (George Town, Kajmanské ostrovy), TP Lux HoldCo (Lucemburk, Lucembursko), VR Global Partners LP (George Town, Kajmanské ostrovy), Absalon II Ltd (Dublin, Irsko), CenturyLink, Inc. Defined Benefit Master Trust (Denver, Spojené státy), City of New York Group Trust (New York, Spojené státy), Dignity Health (San Francisco, Spojené státy), GoldenTree Asset Management Lux Sàrl (Lucemburk, Lucembursko), GoldenTree High Yield Value Fund Offshore 110 Two Ltd (Dublin, Irsko), San Bernardino County Employees Retirement Association (San Bernardino, Spojené státy) (zástupci: J. Webber a M. Steenson, Solicitors, a P. Fajardo, advokát)
 Žalovaná: Evropská komise
 Návrhová žádání
 Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
 —
 zrušil rozhodnutí Komise přijaté dne 3. srpna 2014, že nevznese námitky proti opatření oznámenému Portugalskem za účelem restrukturalizace Banco Espirito Santo S.A. (BES), v řízení SA.39250, a
 —
 uložil Komise náhradu nákladů řízení vynaložených žalobkyněmi.
 Žalobní důvody a hlavní argumenty
 Na podporu žaloby předkládají žalobkyně dva žalobní důvody.
 1.
 První žalobní důvod vychází z toho, že se Komise dopustila právních, skutkových a procesních pochybení, když zjevně nesprávně posoudila okolnosti případu, zvláště pokud jde o dostupnost soukromého kapitálu pro restrukturalizaci BES.
 —
 Komise porušila řadu požadavků sdělení o bankovnictví, když vůbec neposoudila nebo neodůvodnila, zda a) byla podpora omezena na nezbytné minimum, b) byl soukromý kapitál využit v maximálním rozsahu, c) byla uplatněna výjimka z požadavku, že držitelé podřízeného dluhu přispívají v plném rozsahu, na základě dopadu na finanční stabilitu a nepřiměřenosti, a d) byla dodržena zásada, že žádný věřitel se nesmí dostat do méně výhodného postavení.
 —
 Komise nepřezkoumala okolnosti případu, a tudíž vycházela z nesprávného skutkového předpokladu, že jedinou alternativou k oznámeným opatřením je likvidace BES. Komise nezohlednila důkazy o tom, že byl k dispozici nový soukromý kapitál, který mohl snížit státní podporu požadovanou v oznámeném opatření.
 —
 Komise byla povinna zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU. Jelikož tak Komise neučinila, porušila procesní práva, která toto ustanovení přiznává žalobkyním.
 2.
 Druhý žalobní důvod vychází z toho, že Komise porušila procesní práva žalobkyň, když nezahájila formální vyšetřovací řízení.
 —
 Oznámení, posuzováno objektivně, vyvolalo vážné potíže při posouzení, a to po skutkové i právní stránce.
 —
 Předběžné posouzení Komise, které trvalo pouze jednu neděli, nemůže být vzhledem k významu a složitosti předmětu vyšetřování považováno za úplné a dostatečné.
 —
 Komise měla důvodně za to, že dostupné informace mohou být nespolehlivé nebo je přinejmenším nutné je ověřit dříve, než bude možné je považovat za spolehlivé.
 —
 Komise nezohlednila body 50 až 53 sdělení o bankovnictví, které stanoví dvoufázový proces záchrany a restrukturalizace v takových naléhavých situacích, jako je situace BES.
 —
 Komise byla povinna zahájit formální vyšetřování. Skutečnost, že tak Komise neučinila, tak zbavila žalobkyně jakožto zúčastněné strany jakékoli možnosti účastnit se řízení, a to v rozporu s jejich legitimními procesními právy podle čl. 108 odst. 2 SFEU.


type: wikipedia

text:
Dibrachys is een geslacht van vliesvleugeligen uit de familie Pteromalidae. De wetenschappelijke naam van dit geslacht is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1856 door Förster.
 Soorten
 Het geslacht Dibrachys omvat de volgende soorten:
 Dibrachys affinis Masi, 1907
 Dibrachys braconidis (Ferrière & Faure, 1925)
 Dibrachys confusus (Girault, 1916)
 Dibrachys crassiscapus Sharkov, 1983
 Dibrachys fuscicornis (Walker, 1836)
 Dibrachys hians Boucek, 1965
 Dibrachys kojimae (Ishii, 1938)
 Dibrachys koraiensis Yang, 1996
 Dibrachys lignicola Graham, 1969
 Dibrachys maculipennis Szelényi, 1957
 Dibrachys microgastri (Bouché, 1834)
 Dibrachys palandoekenus Doganlar, 1987
 Dibrachys pelos Grissell, 1974
 Dibrachys relativus Doganlar, 1987
 Dibrachys verovesparum Peters & Baur, 2011
 Dibrachys yunnanensis Yang, 1996
 Pteromalidae


type: other

text:
INSTRUÇÃO NORMATIVA INSS/DC No 99 - DE 5 DE DEZEMBRO DE 2003 – DOU DE 10/12/2003 – Revogada
 INSTRUÇÃO NORMATIVA INSS/DC No 99 - DE 5 DE DEZEMBRO DE 2003 - DOU DE 10/12/2003 - Revogado
 Revogada pela INSTRUÇÃO NORMATIVA/No 118/INSS/DC, DE 14 DE ABRIL DE 2005 – DOU DE 18/04/2005
 Alterada pela Instrução Normativa INSS/DC no 111 INSS/DC, DE 30/09/2004 – DOU DE 20/10/2004)
 Lei no 10.741, de 1o/10/2003;
 Medida Provisória no 138, de 19/11/2003;
 Decreto no 4.827, de 3/09/2003;
 Portaria MPS no 1.635, de 25/11/2003.
 Considerando a necessidade de estabelecer rotinas tendentes a agilizar e a uniformizar a análise dos processos de reconhecimento, manutenção e revisão de direitos dos beneficiários da Previdência Social, para melhor aplicação das normas jurídicas pertinentes, com observância dos princípios estabelecidos no artigo 37 da Constituição Federal-CF,
 Art. 1o A Instrução Normativa no 095 INSS/DC, de 7 de outubro de 2003, passa a vigorar com as seguintes alterações:
 Art. 60. .................................................................................................................
 § 3o O trabalhador rural para fazer jus à aposentadoria com redução de idade (60 anos se homem, 55 se mulher), deverá comprovar a idade mínima e a carência exigida, sendo que para verificação do direito deverão ser analisadas, exclusivamente, as contribuições efetuadas em razão do exercício da atividade rural e para fins de cálculo da Renda Mensal Inicial–RMI, constituirão os seus salários-de-contribuição todas as contribuições à Previdência Social, exigidas 180 (cento e oitenta) contribuições ou caso esteja enquadrado na situação a seguir descrita, o número de contribuições especificado na tabela do artigo 142 da Lei no 8.213/91:
 c) completou a carência necessária a partir de 11/91, de acordo com a tabela constante do artigo 142 da Lei no 8.213/91, considerando o disposto no parágrafo 3o do artigo 26 do RPS.
 ........................................... .....................................................................................
 Art. 127. ......................................................................................................................
 § 1o. Para subsidiar o fornecimento da declaração por parte dos sindicatos de que trata o inciso IV do artigo 124, poderão ser aceitos, entre outros, os seguintes documentos, desde que neles conste a profissão ou qualquer outro dado que evidencie o exercício da atividade rurícola e seja contemporâneo ao fato nele declarado, sem exigir que se refira ao período a ser comprovado, observado o disposto no artigo 130 desta Instrução Normativa:
 § 3o Quando o sindicato emitir declaração com base em provas exclusivamente testemunhais, deverá ser observado o disposto nos artigos 129 e 130 desta Instrução Normativa.
 Da Aposentadoria Especial Dos Conceitos Gerais
 Art. 150. São consideradas condições especiais que prejudicam a saúde ou a integridade física, conforme definido no Anexo IV do RPS, aprovado pelo Decreto no 3.048, de 6 de maio de 1999, a exposição a agentes nocivos químicos, físicos ou biológicos ou a exposição à associação desses agentes, em concentração ou intensidade e tempo de exposição que ultrapasse os limites de tolerância ou que, dependendo do agente, torne a simples exposição em condição especial prejudicial à saúde.
 I) apenas qualitativo, sendo a nocividade presumida e independente de mensuração, constatada pela simples presença do agente no ambiente de trabalho, conforme constante nos Anexos 6, 13, 13-A e 14 da Norma Regulamentadora no 15 (NR-15) do Ministério do Trabalho e Emprego-MTE e no Anexo IV do RPS, para os agentes iodo e níquel;
 II) quantitativo, sendo a nocividade considerada pela ultrapassagem dos limites de tolerância ou doses, dispostos nos Anexos 1, 2, 3, 5, 8, 11 e 12 da NR-15 do MTE, por meio da mensuração da intensidade ou da concentração, consideradas no tempo efetivo da exposição no ambiente de trabalho.
 III – Programa de Condições e Meio Ambiente de Trabalho na Indústria da Construção-PCMAT;
 Art. 153. As informações constantes do Cadastro Nacional de Informações Sociais-CNIS serão observadas para fins do reconhecimento do direito à aposentadoria especial, nos termos do artigo 19 e parágrafo 2o do artigo 68, ambos do RPS.
 § 2o As demonstrações ambientais de que trata o artigo 152 deverão embasar o preenchimento da GFIP e do formulário para requerimento da aposentadoria especial, nos termos dos parágrafos 2o e 7o do artigo 68, do RPS.
 § 4o A empresa deverá apresentar, sempre que solicitadas pelo INSS, as demonstrações ambientais de que trata o artigo 152, para fins de verificação das informações.
 I - para períodos laborados de 5 de setembro de 1960 até 28 de abril de 1995, será exigido do segurado o formulário para requerimento da aposentadoria especial e a Carteira Profissional-CP ou a Carteira de Trabalho e Previdência Social-CTPS, bem como LTCAT, obrigatoriamente para o agente físico ruído;
 § 4o Na impossibilidade de apresentação de algum dos documentos obrigatórios mencionados neste artigo, o segurado poderá protocolizar junto ao INSS um processo de Justificação Administrativa-JA, conforme estabelecido por capítulo próprio desta Instrução Normativa, observado:
 I – a JA somente será permitida, no caso de empresa ou estabelecimento legalmente extintos, podendo ser dispensada a apresentação do formulário para requerimento da aposentadoria especial;
 III – a partir de 28 de abril de 1995 e, em qualquer época, nos casos de exposição a agentes nocivos passíveis de avaliação quantitativa, a JA deverá ser instruída, obrigatoriamente, com laudo de avaliação ambiental, coletivo ou individual, nos termos dos parágrafos 2o e 3o.
 Art. 156. Consideram-se formulários para requerimento da aposentadoria especial os antigos formulários SB-40, DISES BE 5235 e DSS-8030, bem como o atual formulário DIRBEN 8030, constante do Anexo I, segundo seus períodos de vigência, considerando-se, para tanto, a data de emissão do documento.
 § 1o Os formulários de que trata o caput deixarão de ter eficácia para os períodos laborados a partir de 1o de janeiro de 2004, conforme disposto no parágrafo 14 do artigo 148.
 § 2o Mesmo após 1o/01/2004 serão aceitos os formulários referidos no caput, referentes a períodos laborados até 31/12/2003 quando emitidos até esta data, observando as normas de regência vigentes nas respectivas datas de emissão.
 Art. 157. A partir de 29 de abril de 1995, a aposentadoria especial somente será concedida aos segurados empregados, trabalhadores avulsos e, a partir de 13 de dezembro de 2002, data da publicação da Medida Provisória-MP no 83, de 12 de dezembro de 2002, também aos cooperados filiados à cooperativa de trabalho ou de produção.
 Art. 159. O direito à concessão de aposentadoria especial aos quinze e aos vinte anos, constatada a nocividade e a permanência nos termos do artigo 151, aplica-se às seguintes situações:
 I – quinze anos: trabalhos em mineração subterrânea, em frentes de produção, com exposição à associação de agentes físicos, químicos ou biológicos;
 Art. 160. O direito à aposentadoria especial não fica prejudicado na hipótese de exercício de atividade em mais de um vínculo, com tempo de trabalho concomitante (comum e especial), desde que constatada a nocividade do agente e a permanência em, pelo menos, um dos vínculos nos termos do artigo 151.
 Art. 162. Qualquer que seja a data do requerimento dos benefícios previstos no Regime Geral da Previdência Social-RGPS, as atividades exercidas deverão ser analisadas, considerando no mínimo os elementos obrigatórios do artigo 155, conforme quadro abaixo:
 De 05/09/1960 a 28/04/1995
 Formulário; CP/CTPS; LTCAT, obrigatoriamente para o agente físico ruído
 Código 1.0.0 do Quadro Anexo ao Decreto no 53.831, de 1964. Anexo I do RBPS, aprovado pelo Decreto no 83.080, de 1979.
 Formulário; LTCAT ou demais Demonstrações Ambientais, obrigatoriamente para o agente físico ruído.
 Formulário; LTCAT ou demais Demonstrações Ambientais, para todos os agentes nocivos.
 De 01/01/1999 a 05/05/1999
 Formulário; LTCAT ou demais Demonstrações Ambientais, para todos os agentes nocivos, que deverão ser confrontados com as informações relativas ao CNIS para homologação da contagem do tempo de serviço especial, nos termos do art. 19 e § 2o do art. 68 do RPS, com redação dada pelo Decreto no 4.079, de 2002.
 Anexo IV do RPS, aprovado pelo Decreto no 3.048, de 1999.
 Formulário, que deverá ser confrontado com as informações relativas ao CNIS para homologação da contagem do tempo de serviço especial, nos termos do art. 19 e § 2o do art. 68 do RPS, com redação dada pelo Decreto no 4.079, de 2002.
 III – professor: a partir da Emenda Constitucional no 18, de 30 de junho de 1981, não é permitida a conversão do tempo de exercício de magistério para qualquer espécie de benefício, exceto se o segurado implementou todas as condições até 29 de junho de 1981, considerando que a Emenda Constitucional retirou esta categoria profissional do quadro anexo ao Decreto no 53.831, de 1964, para incluí-la em legislação especial e específica, que passou a ser regida por legislação própria;
 IV – servente, auxiliar ou ajudante, de qualquer das atividades constantes dos quadros anexos ao Decreto no 53.831, de 1964, e ao Decreto no 83.080, de 24 de janeiro de 1979, até 28 de abril de 1995: o enquadramento será possível desde que o trabalho, nessas funções, seja exercido nas mesmas condições e no mesmo ambiente em que trabalha o profissional a que presta serviços;
 V – atividades, de modo permanente, com exposição aos agentes nocivos eletricidade, radiações não ionizantes e umidade: o enquadramento somente será possível até 5 de março de 1997;
 § 2o As metodologias e procedimentos de avaliação não contemplados pelas NHO da FUNDACENTRO deverão estar definidos por órgão nacional ou internacional competente e a empresa deverá indicar quais as metodologias e os procedimentos adotados nas demonstrações ambientais de que trata o artigo 152.
 III – a partir de 19 de novembro de 2003, será efetuado o enquadramento quando o NEN se situar acima de oitenta e cinco dB (A) ou for ultrapassada a dose unitária, aplicando-se a NHO-01 da FUNDACENTRO, que define as metodologias e os procedimentos de avaliação;
 IV – será considerada a adoção de Equipamento de Proteção Coletiva (EPC) que elimine ou neutralize a nocividade, desde que asseguradas as condições de funcionamento do EPC ao longo do tempo, conforme especificação técnica do fabricante e respectivo plano de manutenção, estando essas devidamente registradas pela empresa;
 V – será considerada a adoção de Equipamento de Proteção Individual (EPI) que atenue a nocividade aos limites de tolerância, desde que respeitado o disposto na NR-06 do MTE e assegurada e devidamente registrada pela empresa a observância:
 I – para o agente físico calor, forem ultrapassados os limites de tolerância definidos no Anexo 3 da NR-15 do MTE ou NHO-06 da FUNDACENTRO;
 II – para o agente físico frio, se for constatada a nocividade nos termos do Anexo 9 da NR-15, observado o disposto no artigo 253 da CLT.
 Art. 174. A exposição ocupacional a vibrações localizadas ou de corpo inteiro dará ensejo à aposentadoria especial quando forem ultrapassados os limites de tolerância definidos pela Organização Internacional para Normalização–ISO, em suas Normas ISO no 2.631 e ISO/DIS no 5.349, respeitando-se as metodologias e os procedimentos de avaliação que elas autorizam.
 Parágrafo Único. Tratando-se de estabelecimentos de saúde, a aposentadoria especial ficará restrita aos segurados que trabalhem de modo permanente com pacientes portadores de doenças infecto-contagiosas, segregados em áreas ou ambulatórios específicos, e aos que manuseiam exclusivamente materiais contaminados provenientes dessas áreas.
 Art. 181. Os documentos de que tratam os artigos 177 e 178, emitidos em data anterior ao exercício da atividade do segurado, poderão ser aceitos para garantir direito relativo ao enquadramento de tempo especial, após avaliação por parte do INSS.
 Art. 182. Os documentos de que tratam os artigos 177 e 178, emitidos em data posterior ao exercício da atividade do segurado, poderão ser aceitos para garantir direito relativo ao enquadramento de tempo especial, após avaliação por parte do INSS.
 Art. 183. Caberá às Agências da Previdência Social-APS a análise dos requerimentos de benefícios e dos pedidos de recurso e revisão, com inclusão de períodos de atividades exercidas em condições especiais, para fins de conversão de tempo de contribuição ou concessão de aposentadoria especial, com observação dos procedimentos a seguir:
 I – verificar o cumprimento das exigências das normas previdenciárias vigentes, no formulário para requerimento da aposentadoria especial e no LTCAT, quando exigido;
 II – preencher o formulário “Despacho e Análise Administrativa da Atividade Especial” (DIRBEN-8247), com obrigatoriedade da indicação das informações do CNIS sobre a exposição do segurado a agentes nocivos, por período especial requerido;
 III – encaminhar o formulário para requerimento da aposentadoria especial e o LTCAT, quando exigido, ao Serviço ou à Seção de Gerenciamento de Benefícios por Incapacidade-GBENIN, para análise técnica, somente para requerimento, revisão ou recurso relativo a enquadramento por exposição à agente nocivo;
 IV – promover o enquadramento, quando relativo à categoria profissional ou atividade, ainda que para o período analisado conste também exposição à agente nocivo.
 Art. 184. O Auditor Fiscal da Previdência Social-AFPS auditará a regularidade dos controles internos das empresas relativos ao gerenciamento dos riscos ocupacionais, de modo a assegurar a correta correspondência das informações declaradas no CNIS com a evidenciação técnica das condições ambientais de trabalho, conforme disposto nos artigos 177 e 178.
 Art. 185. O Médico Perito da Previdência Social-MPPS emitirá parecer técnico na avaliação dos benefícios por incapacidade e realizará análise médico-pericial dos benefícios de aposentadoria especial, proferindo despacho conclusivo no devido processo administrativo ou judicial que instrua concessão, revisão ou recurso dos referidos benefícios, inclusive para fins de custeio.
 I – Representação Administrativa-RA ao Ministério Público do Trabalho-MPT competente e ao Serviço de Segurança e Saúde do Trabalho-SSST da Delegacia Regional do Trabalho-DRT do MTE, sempre que, em tese, ocorrer desrespeito às normas de segurança e saúde do trabalho que reduzem os riscos inerentes ao trabalho ou às normas previdenciárias relativas aos documentos LTCAT, CAT, PPP e GFIP, quando relacionadas ao gerenciamento dos riscos ocupacionais;
 IV – Informação Médico Pericial-IMP, à Procuradoria Federal Especializada junto ao INSS na Gerência-Executiva a que está vinculado o MPPS, para fins de ajuizamento de ação regressiva contra os empregadores ou subempregadores, quando identificar indícios de dolo ou culpa destes, em relação aos acidentes ou às doenças ocupacionais, incluindo o gerenciamento ineficaz dos riscos ambientais, ergonômicos e mecânicos ou outras irregularidades afins.
 I – em 14 de dezembro de 1998, data publicação da Lei no 9.732, de 11 de dezembro de 1998, para as aposentadorias concedidas a partir de 29 de abril de 1995 até 13 de dezembro de 1998;
 II – a partir da data do efetivo retorno ou da permanência, para as aposentadorias concedidas a partir de 14 de dezembro de 1998.
 I – promover a revisão somente no que tange ao objeto da ACP e a correção das parcelas nos termos do disciplinado no caput;
 II – após concluída a revisão referida no inciso anterior, deverá ser processada nova revisão relativa ao objeto diverso, devendo a correção obedecer aos critérios disciplinados para esse procedimento.
 .............................................. ..................................................................................
 Art. 410. Observado o disposto no artigo 400 desta Instrução Normativa, o titular do benefício poderá solicitar transferência entre órgãos mantenedores, devendo, para tanto, formalizar pedido junto à APS da nova localidade em que reside.
 .............................................. .................................................................................
 I – até 27 de junho de 1997 não havia prazo decadencial para pedido de revisão de ato concessório de benefício;
 II – de 28 de junho de 1997 a 22 de outubro de 1998, período de vigência da MP no 1.523-9, de 1997, e reedições posteriores, convertida na Lei no 9.528, de 1997, o segurado teve o prazo de dez anos para requerer revisão do ato concessório ou indeferitório definitivo, no âmbito administrativo;
 III – a partir de 23 de outubro de 1998, data da publicação da MP no 1663-15, convertida na Lei no 9.711, publicada em 21 de novembro de 1998, o prazo decadencial passou a ser de cinco anos;
 IV – a partir de 10 de novembro de 2003, o prazo voltou a ser de dez anos, nos termos da MP no 138/2003, conforme no caput deste artigo.
 Art. 514. Em conformidade com o preceituado no artigo 103-A, da Lei no 8.213/91, acrescido com a edição da MP 138/2003, é vedado ao INSS cessar ou suspender o benefício, ou reduzir o seu valor, se concedido ou revisto há mais de dez anos, salvo comprovada má-fé.
 § 1o Se comprovada má-fé, o benefício será cancelado, a qualquer tempo, nos termos do art. 179 do RPS, subsistindo a obrigação do segurado de devolver as quantias pagas de uma só vez, conforme determinado no parágrafo único do artigo 115, da Lei no 8.213/91, e o parágrafo 2o do artigo 154 do RPS.
 § 2o Para os benefícios concedidos ou revistos até 19/11/1998, não se aplica o novo prazo decadencial previsto no artigo 103-A, da Lei no 8.213/91, acrescentado pela MP 138/2003, mas o disposto nos artigos 53 e 54, da Lei no 9.784/99, tendo decaído o direito do INSS de revê-los, salvo comprovada má-fé.
 Art. 619.......................................................................................................................
 III - a partir de 1o de janeiro de 2004, a idade mínima para o idoso passa a ser de 65 (sessenta e cinco) anos, conforme o artigo 34 da Lei no 10.741/2003.
 ................................................ ...................................................................................
 Art. 621........................................................................................................................
 § 2o. A partir de 1o de janeiro de 2004, o benefício assistencial ao idoso (espécie 88), já concedido a qualquer membro da família, não será computado para fins de cálculo da renda per capta do novo benefício requerido da mesma espécie, conforme o artigo 34 da Lei no 10.741/2003 (Estatuto do Idoso).
 ANEXO XV - PERFIL PROFISSIOGRÁFICO PREVIDENCIÁRIO - PPP
 ANEXO XVIII - COMUNICADO


text:
Die Ärzte (no vācu valodas — 'ārsti') ir pankroka mūzikas grupa no Berlīnes, Vācijas. Viņi sevi sauc arī par labāko grupu pasaulē (die beste Band der Welt). Neskatoties uz humoristisko pašapzīmējums, grupa arī ir viena no vadošajām Vācijas mūzikā.
 Grupas vēsture
 Grupas Die Ärzte darbība aizsākās 1982. gadā, kad to nodibināja Fārins Urlaubs, Bela B. un Zānijs (Hanss Runge). Fārins un Dirks jau iepriekš bija spēlējuši kopā grupā Soilent Grün. Pirmais grupas koncerts notika 1982. gada beigās, kādā namā Rietumberlīnē. Gadu pēc otrā Die Ärzte albuma izdošanas, 1986. gadā, grupu pameta Hanss Runge. Fārins un Bela viņam pārmeta nenopietnu attieksmi pret mūziku, jo Zānijam svarīgākas bija studijas, viņš, pēc pārējo grupas dalībnieku uzskatiem, muzicēja tikai naudas un viņa pielūdzēju dēļ. Viņš atteicās arī no savām tiesībām uz Die Ärzte mūziku Fārina un Belas labā, saņemdams par to 10 000 marku atlīdzību.
 Trešajā albumā ar nosaukumu Die Ärzte Zānija vietu ieņēma mūziķis ar iesauku The Incredible Hagen (Hāgens Lībings), tomēr uz albuma vāka bija redzami tikai Fārins Urlaubs un Bela B. Jaunais grupas dalībnieks iestājās arī par Die Ärzte mūzikas izplatīšanu VDR. Austrumvācijā tika noorganizēta viena koncertu turneja ar 10 koncertiem, kā arī tika izdots albums, kā rezultātā Die Ärzte ieguva popularitāti VDR.
 Jau pirms albuma "Das ist nicht die ganze Wahrheit..." izdošanas, 1988. gada aprīlī, grupas dalībnieki bija izlēmuši par tās darbības beigām. 1988. gada 9. jūlijā Vesterlandē, Ziltas salā, notika atvadu koncerts. 1989. gadā, pēc atvadīšanās no publikas, grupa publicēja vēl vienu albumu, kas bija veidota kā labāko dziesmu izlase, lai arī saturēja 4 jaunas dziesmas.
 1993. gadā Fārins kādā vēstulē Belam B. ierosināja atjaunot grupu, "lai atkal nopelnītu naudu". Tas arī tika īstenots, un par trešo dalībnieku kļuva Rodrigo Gonzalezs, kurš jau ilgu pazina Belu B. Pirmajā albumā pēc grupas darbības atsākšanas tika iekļauta arī dziesma "Schrei nach Liebe", kas nosodīja labējo radikālismu (akūtu problēmu Vācijā pēc atkalapvienošanās) un kļuva ļoti populāra.
 2002. gada 21. jūnijā Die Ärzte sniedza 20 gadu jubilejas koncertu Berlīnē, uz kuru bija ieradušies 35 000 skatītāju. Koncerta nosaukums bija "15 gadi neto" (15 Jahre netto), kas bija ironiska atsauce uz pārtraukuma laiku 1988—1993. Tā paša gada 31. augustā grupai tika noorganizēts MTV-Unplugged koncerts, kas notika Alberta-Šveicera ģimnāzijā (Albert-Schweitzer-Gymnasium), Hamburgā. Ar grupu kopā uzstājās arī ģimnāzijas orķestris un koris, kā arī vairāki citi mūziķi.
 Grupas dalībnieki
 Fārins Urlaubs (Jans Ulrihs Makss Feters) — balss, ģitāra
 Bela B. (Dirks Felzenheimers) — sitamie instrumenti
 Rod (Rodrigo Gonsaless) — basģitāra
 Diskogrāfija
 1984 : Uns geht's prima...
 1984 : Debil
 1985 : Im Schatten der Ärzte
 1986 : Die Ärzte
 1987 : Ist das alles ? (13 Höhepunkte mit den Ärzten)
 1987 : Ab 18
 1988 : Das ist nicht die ganze Wahrheit
 1988 : Live — Nach uns die Sintflut
 1989 : Die Ärzte früher !/Der Ausverkauf geht weiter !
 1993 : Die Bestie in Menschengestalt
 1994 : Das Beste von kurz nach früher bis jetze
 1995 : Planet Punk
 1996 : Le Frisur
 1998 : 13
 1999 : Wir wollen nur Deine Seele
 2000 : Satanische Pferde
 2000 : Runter mit den Spendierhosen, Unsichtbarer!
 2001 : 5, 6, 7, 8 — Bullenstaat!
 2002 : Unplugged — Rock'n'Roll Realschule
 2003 : Geräusch
 2005 : Devil
 2006 : Bäst of
 2007 : Jazz ist anders
 2012 : Auch
 Ārējās saites
 Grupas oficiālā mājaslapa
 DÄOF (grupas oficiālais fanu klubs)
 1980. gadu mūzikas grupas
 1990. gadu mūzikas grupas
 2000. gadu mūzikas grupas
 Vācijas rokgrupas
 Vācijas pankroka grupas


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 32002D0130
 2002/130/CE: Décision du Conseil du 17 décembre 2001 relative à la conclusion de l'accord sous forme d'échange de lettres relatif à l'application provisoire du protocole fixant les possibilités de pêche et la contrepartie financière prévues par l'accord entre la Communauté économique européenne et la République du Cap Vert concernant la pêche au large du Cap Vert, pour la période allant du 1er juillet 2001 au 30 juin 2004
 Journal officiel n° L 047 du 19/02/2002 p. 0022 - 0023
 Décision du Conseildu 17 décembre 2001relative à la conclusion de l'accord sous forme d'échange de lettres relatif à l'application provisoire du protocole fixant les possibilités de pêche et la contrepartie financière prévues par l'accord entre la Communauté économique européenne et la République du Cap Vert concernant la pêche au large du Cap Vert, pour la période allant du 1er juillet 2001 au 30 juin 2004(2002/130/CE)LE CONSEIL DE L'UNION EUROPÉENNE,vu le traité instituant la Communauté européenne, et notamment son article 300, paragraphe 2,vu la proposition de la Commission,considérant ce qui suit:(1) La Communauté et la République du Cap Vert ont procédé à des négociations pour déterminer les modifications ou compléments à introduire dans l'accord entre la Communauté économique européenne et la République du Cap Vert concernant la pêche au large du Cap Vert(1).(2) À la suite de ces négociations, un nouveau protocole fixant les possibilités de pêche et la contrepartie financière prévues par l'accord a été paraphé le 7 juin 2001.(3) Par ce protocole, les pêcheurs de la Communauté détiennent des possibilités de pêche dans les eaux relevant de la souveraineté ou de la juridiction du Cap Vert pour la période du 1er juillet 2001 au 30 juin 2004.(4) Pour assurer la continuation des activités de pêche des navires de la Communauté, il est indispensable que le protocole en question soit approuvé dans les plus brefs délais. Pour cette raison, les deux parties ont paraphé un accord sous forme d'échange de lettres prévoyant l'application, à titre provisoire, du protocole paraphé, à partir du 1er juillet 2001.(5) Il convient d'approuver cet accord, sous réserve d'une décision définitive au titre de l'article 37 du traité.(6) Il importe de définir la clé de répartition des possibilités de pêche parmi les États membres,DÉCIDE:Article premierL'accord sous forme d'échange de lettres relatif à l'application provisoire du protocole fixant les possibilités de pêche et la contrepartie financière prévues dans l'accord entre la Communauté économique européenne et la République du Cap Vert concernant la pêche au large du Cap Vert, pour la période allant du 1er juillet 2001 au 30 juin 2004, est approuvé au nom de la Communauté.Les textes de l'accord sous forme d'échange de lettres et du protocole sont joints à la présente décision.Article 2Les possibilités de pêche fixées par le protocole sont réparties parmi les États membres selon la clé suivante:>TABLE>Si les demandes de licence de ces États membres n'épuisent pas les possibilités de pêche fixées par le protocole, la Commission peut prendre en considération des demandes de licence de tout autre État membre.Article 3Le président du Conseil est autorisé à désigner les personnes habilitées à signer l'accord sous forme d'échange de lettres à l'effet d'engager la Communauté.Fait à Bruxelles, le 17 décembre 2001.Par le ConseilLe présidentA. Neyts-Uyttebroeck(1) JO L 212 du 9.8.1990, p. 3.


text:
Kalanduse programm | Keskkonnainvesteeringute Keskus
 Viimati uuendatud 18.09.2018 Keskkonnaprogramm
 Kalanduse programmi eesmärk on saavutada tasakaal kalavarude kaitse ja kasutamise vahel ning tagada bioloogiline mitmekesisus, kalavarude pikaaegne säilimine ning püügivõimalus nii kutselistele kui ka harrastuskalastajatele praegu ja tulevikus.
 Kalanduse vooru eelarve on 400 000 eurot.
 Toetust saab taotleda määruse nr 13 paragrahv 2 lõikes 2 - 4 loetletud tegevuste rahastamiseks.
 Kalandusuuringute valdkonnas:
 kalavarude jätkusuutliku kasutamise alaste otsuste tegemiseks vajalikke kalandusalaseid prognoose ning uuringuid, et viia ellu Euroopa Liidu ühist kalanduspoliitikat ja täita rahvusvahelistest lepingutest ja konventsioonidest, riigisisestest õigusaktidest ja arengu- ja ning tegevuskavadest tulenevaid nõudeid (§ 2 lg 2 p 1);
 kalavaru mõjutavate tegurite ja taastootmise efektiivsuse uuringuid ning kalandussektori analüüse (§ 2 lg 2 p 2); .
 Vee-elustiku ökoloogilise seisundi parandamise valdkonnas:
 kalavarude suurendamiseks ja kaitseks kudealade või elupaikade loomist, taastamist või nendele juurdepääsu tagamist (§ 2 lg 3 p 1);
 riiklikku kaitset vajavate ja ohustatud kalaliikide kaitse ja kalavarude taastootmise programmis nimetatud prioriteetsete kalaliikide ning harrastuskalapüügi arengukavas nimetatud kalaliikide asustamist või taasasustamist (§ 2 lg 3 p 2).
 Kalandusalaste arendusprojektide valdkonnas:
 kalanduse valdkonna arengudokumentide ning tegevuskavade koostamist tasakaalustatud arengu ja kalavaru säästliku kasutamise eesmärgil (§ 2 lg 4 p 1);
 seminaride, koolituste, kalapüügivõistluste ja muude ürituste (õpitoad, teabepäevad) korraldamist, et arendada õiguskuuleka ja säästva kalanduse alast teadlikkust (§ 2 lg 4 p 2);
 kalavarude kasutamisega seotud andmete ning teabe kogumist ja avaldamist (§ 2 lg 4 p 3);
 kalandusliitude osalemist rahvusvahelises kalandusalases koostöös ja rahvusvaheliste kalandusürituste läbiviimist Eestis (§ 2 lg 4 p 4);
 harrastuskalapüügi arengukavas nimetatud keskkonnasäästlikku harrastuskalapüüki toetava taristu (näiteks juurdepääsuteede, paadisildade, vettelaskmis- ja parkimiskohtade, püügiplatvormide, teavitustahvlite) arendamist avalikes huvides. Toetuse maksimaalne suurus projekti kohta on 50 000 eurot ilma käibemaksuta (§ 2 lg 4 p 4).
 Oluline: teistele kalanduse programmi tegevustele 2018. a teises taotlusvoorus toetust taotleda ei saa.
 Kalanduse programmi eesmärk
 Eesmärk on saavutada tasakaal kalavarude kaitse ja kasutamise vahel ning tagada bioloogiline mitmekesisus, kalavarude pikaaegne säilimine ning püügivõimalus nii kutselistele kui ka harrastuskalastajatele praegu ja tulevikus.
 vee-elustiku seisundi uuringuid ning seisundi parendamist;
 kalandusuuringuid;
 kalavarude kasutamisega seotud andmete ning teabe kogumist ja avaldamist;
 kalavarude suurendamiseks ja kaitseks kudealadele juurdepääsude tagamist;
 ohustatud kalaliikide asustamist või taasasustamist;
 keskkonnasäästlikku harrastuskalapüüki toetava taristu arendamist;
 kalandusüritusi ja kalandusliitude vahelist rahvusvahelist koostööd.
 projektikoordinaator (keskkonnaprogramm): kalandus, biometaan, (struktuurivahendid): soojamajandus ja ressursitõhusus
 Telefon: 6 274 327
 E-post: kristjan.kalda@kik.ee


text:
En glødelampe, glødepære eller i daglig tale pære eller elpære, er en elektrisk modstand, der er designet til at kunne klare høje temperaturer (ca. 2500 °C), og derved afgive lys.
 Glødelampen omdanner elektrisk energi til elektromagnetisk energi i form af varmestråling. Den er derfor en transducer. Ca. 3 % af varmestrålingen er synligt lys, mens resten er infrarød stråling. Den lave udnyttelse af energien til fremstilling af synligt lys er årsagen til, at glødelampen i dag ofte erstattes af sparepærer som fx LED-lamper og kompaktlysstofrør, der har højere virkningsgrad.
 Glødetråden er lavet af et stof, som er elektrisk ledende, og som kan tåle høje temperaturer; f.eks. grundstoffet wolfram (eng. tungsten). Glødetråden er indesluttet i en glaskolbe, der er pumpet delvis lufttom og fyldt med en inert gasart som f.eks. argon.
 Tidlige elektriske lysgivere
 Elektrisk belysning var kendt før glødelampen, men det var den skærende lysbuelampe, der tillige var besværlig at have med at gøre, da dens kulelektroder gradvis blev ædt op af lysbuen.
 Historisk
 Glødelampen blev udviklet af flere opfindere i sidste halvdel af 1800-tallet, hvor det store problem var glødetrådens levetid. Man startede med at anvende forskellige former for kultråde, og forsøgte at udpumpe glaskolben til vacuum, men havde på det tidspunkt ret ineffektive vakuumpumper. Et tidligere patent blev opkøbt af Joseph Swan og forbedret, så glødelampen fik en betydelig længere levetid ved at anvende metaltråde. Imidlertid afsatte kombinationen af tilbageværende gas og lysende metaltråd langsomt en mængde metaldamp på indersiden af kolben, hvilket afkortede lampens levetid.
 Denne metalbelægning ses også af og til på lidt ældre (afbrændte) lavvolt-pærer.
 Han benyttede derfor i en senere, mere effektiv glødelampe det faktum, at cellulose og en mere effektiv udpumpning gav en langt længere levetid.
 Før 1850
 Glødepæren blev første gang set i begyndelsen af det 19. århundrede. På det tidspunkt blev boliger oplyst ved hjælp af tællelys, petroleumslamper, stearinlys, åbne ildsteder osv. Til de større rum, fx teatersale, brugte man lysbuelamper og gaslamper. Problemet med den slags belysning var, at der var en stor brandfare, og at de lugtede og sodede. Det skulle vise sig, at i dette århundrede ville det blive et kapløb om at komme frem med den første anvendelige glødepære. Det var et århundrede med mange videnskabsfolk, som forskede i dette felt, så her er der dog kun fokus på nogle få, men vigtige af dem.
 I 1802 blev den første glødepære lavet af den britiske forsker Humphry Davy. Han havde sat strøm gennem en tynd strimmel af platin. Han brugte platin, fordi man vidste, at dette stof havde et højt smeltepunkt. Problemet med Humphry Davys glødepære var, at den gav for lidt lys, og den brændte hurtigt over. Humphry Davy vurderede derfor, at hans glødepære ikke var praktisk. I 1809 skabte han den første buelampe, som var to kulstænger, der var forbundet med et 2000 cellet batteri. Buelampen var færdig i 1810. Buelampen blev først solgt den 5. oktober 1810.
 I 1840 forsøgte den britiske videnskabsmand Warren de la Rue at lave en glødepære med vakuum. Warren de la Rue havde taget en glødetråd af platin og placeret den i vakuum. I vakuum vil der være færre gasmolekyler, der kan reagere med platin. På den måde kan man få platintråden til at holde i længere tid. Problemet med hans glødepære var, at selvom glødepæren kunne brænde i længere tid, var det ikke nok til, at det var effektivt.
 I 1845 prøvede den amerikanske forsker John W. Starr, at lave en glødetråd, der indeholdt carbon (kulstof) og platin. John W. Starr døde kort tid efter sin opdagelse; den kom derfor aldrig i produktion.
 1850 – 1880
 I september 1878 besluttede Thomas Alva Edison sig for at lave en elektrisk lyskilde, der kunne bruges overalt. Han vidste efter kort tid, at han havde fat i noget stort. Det var en stor nyhed, der blev bragt i nyhederne, at Edison ville skabe billigt lys ved hjælp af elektricitet. Han startede med at lave en dynamo, der skulle kunne levere strøm til hele Manhattan, samt med at lægge kabler i jorden. På den måde kom glødepæren til at spille en central rolle i den moderne verden.
 Som det fremgår af Menlo Parks (det var Edison opfinderhold) laboratorie-dagbog, kom glødepæren i de første mange måneder aldrig til at fungere ordentligt. Glødepæren passede heller ikke ind i det elektriske system, som Edison havde forestillet sig. Men på trods af alle disse udfordringer var han meget optimistisk. Den 13. september samme år fik han telegram fra flere pengemænd i Wall Street, og efter nogle forhandlinger fik Edison i oktober 1878 en kapital på 300.000 dollars. Men der gik ikke lang tid, før de første problemer opstod. Der var nogle af investorerne, der ikke havde tiltro til ham. De troede ikke på at det ville gå hurtigt nok. For mens Edison ville havde arbejdsro og flere penge, så ønskede investorerne at se hurtige resultater.
 Da Edison havde fået styr på det økonomiske, valgte han at udbygge sit laboratorium, og fik ansat en række nye medarbejdere (heriblandt Francis Upton og Hermann von Helmholtz). Det er også nu han for alvor kan begynde at arbejde. Men der var nogle store problemer med glødepæren. Den brændte tråden over i løbet af kort tid (glødetråden oxiderer hurtigt ved en høj temperatur), selvom den blev forsynet med den ene eller den anden reguleringsmekanisme. Edison prøvede at nedsætte oxidationen ved at anbringe glødetråden i en glasbeholder. I den glasbeholder skulle alt luften pumpes ud. For at dette skulle kunne lade sig gøre, måtte Edison ansætte professionelle glaspustere til at fremstille glasbeholderen. Han blev også nødt til at investere i den bedste vakuumpumpe, samt folk, der kunne betjene maskinen. Det var nødvendigt, da der skulle være et lavt tryk i glasbeholderen (de prøvede at fremstille pæren med et meget lavt tryk, blot en milliontedel af en atmosfære). En anden gruppe af medarbejdere fik til opgave at undersøge forskellige materialers evner som glødetråd i vakuum. Edison arbejdede selv på reguleringsmekanismen, som han mente var nødvendig.
 Efter et lille års tid var det lykkedes for den gruppe, der skulle undersøge glødetråden i vakuum, at fremstille en brugbar elektrisk pære. Denne nyhed kom frem i oktober 1879. Edison havde nu opgivet at fremstille den komplicerede reguleringsmekanisme. Han valgte nu at koncentrere sig om at fremstille en holdbar spiralformet glødetråd. Men der var to problemer med den nye glødepære; den havde en levetid på ca. en time, og det andet problem var, at glødetrådens modstand kun kunne måles til 1 ohm. I forhold til de udregninger Edison og Upton havde lavet, skulle modstanden være på mindst 100 ohm, før det elektriske belysningssystem kunne installeres i de mange hjem.
 Man ved ikke hvorfor opfinderholdet Menlo Park begyndte at eksperimentere med tråde af kulstof, idet kulstof har et meget højt smeltepunkt (ca. 3300 grader), når platin har et smeltepunkt på ca. 1700 grader. Opfinderholdet Menlo Park havde en gang prøvet med kulstof, det var dog uden vakuum. Den 18. oktober lavede de den første spiralformede glødetråd. Ved at bruge en spiralformet glødetråd i vakuum, var det nu muligt, at få den til at holde i 13 timer. De følgende dage blev resultatet bedre og bedre, 21. december 1879 kunne New York Herald bringe nyheden (med overskriften ”EDISONS LYS”) om den store opfindelse af brugbare elektriske glødelamper.
 Edison udtog adskillige patenter på glødelamper, hvor han primært fokuserede på anvendelse af kultråde. En dag på en fisketur så Edison ved et tilfælde på sin fiskestang, der var lavet af bambus, og var splittet til fibre af slid. Han forstod pludselig, at dette materiale måtte have en effektiv elektrisk modstand, samtidig med at det var et meget holdbart materiale. Han udtog derfor patent på en glødelampe med bambusfibre, og det blev en stor kommerciel succes. Han var den første amerikaner, der indlagde elektricitet i en lille bydel (på Manhattan i New York) med gadelygter og tilhørende elværk.
 Efter 1880
 I 1872 havde den russiske Alexander Lodygin opfundet en glødepære. Han tog patent på den i 1874. Alexander Lodygin havde to kulstænger, men han havde ikke vakuum i glaskolben. Alexander Lodygin havde fyldt kolben med nitrogen. Den viste sig at det lykkedes at lave lys. Alexander Lodygin flyttede senere til USA, hvor han ændrede navn til Alexander de Lodyguine. Senere søgte han patent på en glødelampe med wolfram. Det lykkedes 19. januar 1897. (Wolfram forlænger levetiden på glødetråden).
 I 1893 lavede Heinrich Göbel, der gik under navnet Henry Goebel, en glødepære, hvor han havde brugt forkullet bambus med en tynd Carbon-filament. På den måde fik han en glødepære med høj modstand. Det resulterede i at der opstod en retssag, da Heinrich Göbels glødepære mindede for meget om den glødepære Edison havde lavet. Heinrich Göbel tabte sagen.
 I dag fremstilles der glødepærer i mange varianter, de fås i forskellige størrelser og former, samt til forskellig spændinger og effekter. (De går fra 1 til flere hundred volt samt få milliwatt til flere kilowatt). Men glødepæren har stadig de samme problemer; lav virkningsgrad og begrænset holdbarhed.
 Glødepærens betydning
 Glødepæren er en af de vigtigste opfindelser for det moderne samfund, vi lever i i dag. Hvis glødepæren ikke var blevet opfundet, ville der ikke være ført strømkabler ud til bolig- og industriområder så tidligt (men måske på et senere tidspunkt). Ud fra det samfund vi lever i og kender, er elektriciteten en vigtig del af vores levemåde.
 Hvis glødepæren ikke var blevet opfundet, eller var et projekt, man ikke havde set nogen mening i, så ville damp-maskinen muligvis have været det, der holdt vores samfund i gang. Det kan være svært at forstille sig en industriel revolution uden elektriciteten, eller hvor langt vi var kommet teknologisk.
 Glødepæren, eller nærmere elektriciteten, har spillet en stor rolle for byerne og landdistrikterne. Med glødepæren gav det mulighed for at arbejde i længere tid af døgnet. Da det var svært at arbejde, når det var mørkt inde i byerne, betød det, at der så småt begyndte at komme lygtepæle rundt i gaderne. Så med denne konstante lyskilde gav det nye muligheder for at udnytte døgnets timer bedre, og udføre arbejde, som kræver godt lys.
 Virkningen
 Konstruktion
 En glødepære består af forskellige dele,som det ses på figuren. Alle disse dele har hver deres funktion.
 Glaskolben (1), hvis funktion er at holde på den vacuum/gas, der beskytter glødetråden, samt beskytte glødetråden mod mekanisk overlast. Denne kolbe har ofte form som frugten pære.
 Gasfyldningen (2), hvis funktion er at begrænse den kemiske reaktion, der sker, når glødetråden bliver varm. På den måde er gasfyldningen med til at forlænge levetiden på glødetråden.
 Glødetråden (3) er en modstand, der bliver meget varm, hvilket får den til at udsende lys og varme. Glødetråden er normalt lavet af Wolfram viklet i en dobbelt-spiral, der har et højt smeltepunkt og kun oxiderer lidt.
 Tilledninger (4 + 5) er de ledninger, der forsyner glødetråden med strøm, så den kan lyse.
 Bæretråde (6) der skal holde glødetråden på plads.
 Sikring er et svagt punkt i glødepærens system. Sikringen har den funktion at sikre mod, at isoleringen i glødepæren bliver for varm. Brænder den over på den måde, så stopper det elektriske system, før det går galt.
 Kittet (10) er en masse, der holder glaskolbe og sokkel sammen.
 Sokkel/kontakt (9 + 11) holder enheden i en tilsvarende holder / fatning, og forsyner herigennem glødetråden med strøm.
 Glødepærens virkemåde
 En glødepære virker ved, at glødetråden, som er en elektrisk modstand, bliver meget varm. Når glødetråden bliver varm, skyldes det den elektriske modstand, der er i glødetråden. Når den er blevet varm, vil wolframatomerne lave nogle kraftige svingninger. Disse svingninger forekommer i form af varmestråling og lys. Denne lys- og varmestråling kommer fra frie elektroner.
 For at glødetråden ikke brænder over, er den placeret i en kolbe med ædelgas. Ædelgassen er med til at forhindre fordampningen fra den varme wolframtråd. På den måde kan man få glødetråden til at vare i længere tid.
 Sokkeltyper
 Glødetrådens to elektriske ender føres ud gennem glaskolben til dens sokkel, der passer i en tilhørende fatning. Disse kan udformes på mange måder:
 bajonetfatning bruges for at sikre lampen mod selv at skrue sig løs ved rystelser, tallet angiver soklens diameter i mm:
 BA9 små pærer i bl.a. biler (4-5 watt)
 BA15 større pærer i bl.a. biler (10-21 watt)
 BA15d større pærer i bl.a. biler (2 x 10-21 watt) 'd' for dobbelt bundkontakt (kombineret bag- og stoplys)
 BA22d stor almindelig 230 volt pære med bajonetsokkel m 2 bundkontakter. De blev brugt til bl.a. trappeopgange, da de ikke kan bruges i almindelige E-gevind-fatninger.
 gevindfatning Her anvendes Edison-gevind også kaldet Edison-sokkel, tallet angiver soklens diameter i mm:
 E10-gevind (mignonfatning) anvendes i lommelygter og cykellygter
 E14-gevind almindelig 'lille' fatning til brug i hjemmet (230 volt)
 E26-gevind sjældent anvendt i Danmark
 E27-gevind almindelig 'stor' fatning til brug i hjemmet (230 volt)
 E40-gevind (Goliatfatning) til ekstra store effekter (vejbelysning, projektører)
 Pinollampe aflang lampe med forbindelse i begge ender.
 Telefonlampe
 Halogenpæres og lysstofrørs stiftsokler. Tallet angiver stifternes afstand i mm:
 G4
 GU4
 G8
 G9
 GU10
 G12
 G13 - almindelig på lysstofrørs ender
 G23
 GU24
 Derudover findes der en del andre sjældent anvendte sokkeltyper, samt pærer uden sokkel (blot med to ledninger stikkende ud af glaskolben.
 Glødepærevarianter
 Glødelampen fremstilles i mange varianter – i spændinger fra ca. 1 volt til flere hundrede volt, og med en optagen effekt fra få milliwatt til flere kilowatt. Fælles for alle glødelamper er den ringe effektivitet, da langt størsteparten af energien omsættes til varme. Et andet minus ved glødelampen er, at tråden på et vist tidspunkt brænder over. Det skyldes det forhold, at det tyndeste sted på tråden har den største elektriske modstand, og dermed afsættes der mere effekt lige der, så tråden bliver varmere, så der fordamper mere materiale, så den bliver tyndere osv...
 En del af denne fordampningseffekt forhindres i halogenlamperne, hvor glaskolben er fyldt med en passiv luftart. Det er så muligt at dimensionere glødetråden til en højere temperatur med større lysudbytte som følge.
 Glødepærevarianten – halogenpæren
 En halogenpære eller en halogenlampe indeholder en lille del halogengasser (brom eller jod), og kan klare lidt højere glødetrådstemperatur, og den kan derfor afgive op til 13% lys af den tilførte elektriske effekt. Dog typisk kun 4-6%.
 Typisk glødepære lysstrøm
 Standard ufarvede glødepærer med E14- eller E27-gevind har følgende sammenhæng mellem effekt og lysstrøm – tabellen kan også anvendes til at finde en passende sparepære eller lysdiodelampe erstatning:
 Se også
 lysbuelampe
 lysdiodelampe
 lysstofrør
 neonrør
 sparepære
 Kilder
 Eksterne henvisninger
 Lamper