type: other

text:
Kingdom Hearts 3D arriva in US e Europa l'anno prossimo - Notizie.it
 Kingdom Hearts 3D arriva in US e Europa l’anno prossimo COMMENTA Logo
 Siti dove trovare film streaming su Cinema WhatsApp come Facebook: arrivano gli aggiornamenti di stato “a tempo” su Facebook Kodi: dove trovare la guida completa su Guida Start up: cinque siti utili su Finanziamenti Citazioni tumblr da copiare su Citazioni tumblr WhatsApp come Facebook: arrivano gli aggiornamenti di stato “a tempo” su Facebook Cosa fare se il PC crasha mentre si gioca su Crash Come inserire le emoticon in Outlook su Emoticon Smart TV: cosa significa quad core su Quad-core Siti dove trovare film streaming su Cinema Facebook: l’aggiornamento che introduce nuove funzionalità su Facebook Funzioni segrete dell’Iphone, il forellino su Apple WhatsApp come Facebook: arrivano gli aggiornamenti di stato “a tempo” su Facebook Polaroid Cube: cos’è e come funziona su Polaroid Hacker wifi: come collegarsi a una rete estera senza sapere la password su Estero Kingdom Hearts 3D arriva in US e Europa l’anno prossimo COMMENTA Marzia Remondino
 Sono passati quasi 4 anni da quando Kingdom Hearts II è uscito in Nord America, e sebbene non vi siano segni di un Kingdom Hearts 3, vi è la conferma di Kingdom Hearts 3D.
 Square Enix ha annunciato che porterà Kingdom Hearts 3D: Dream Drop Distance in Nord America e Europa nel 2012. Progettato per il lancio della 3DS, il gioco unisce di nuovo un cast di star della Disney come Mickey Mouse e il Gobbo di Notredame con personaggi originali della Square Enix. Descritto come “il capitolo iniziale della battaglia finale” Kingdom Heart 3D segue Sora e Riku attraverso un esame di Mark of Mastery richiesto per diventare Keyblade Masters.
 kingdom heartsKingdom Hearts IIKingdome hearts 3Dvideogamevideogiochi Leggi anche


type: wikipedia

text:
George Andrew Reisner (Indianapolis, 1867. november 5. – Gíza, 1942. június 6.) amerikai régész és egyiptológus. Nagyszülei a németországi Wormsból vándoroltak ki.
 Első feltárásait Dzsebel Barkal (Napata) környékén, a Szent Hegyen végezte, majd tevékenységét kiterjesztette egész Núbiára. Elsőként tanulmányozta Núbia korai kultúráit, így az A csoport és a C csoport temetőit, amelyek közül az előbbi az egyiptomi Nagada-kultúrával, a második a Középbirodalommal egyidős. A Kerma-kultúra kapcsán feltételezte, hogy a kermai uralkodók eredetileg egyiptomi helytartók voltak, akik függetlenedtek. Ezzel párhuzamosan elkészítette a kúsi alkirályok listáját. A későbbiekben Egyiptomban is ásatott a nagyobb piramismezőkön. Gízában megtalálta I. Hotepheresz sírját, majd az előkelők gízai és memphiszi masztabáival foglalkozott.
 Reisner ugyan a korai régészek generációjához tartozott, de ellentétben sok egykorú kollégával, ásatásait nagy szakszerűséggel, alapos dokumentációval végezte. Részletes vázlatokat és a lehetőségek szerint fényképeket készített mindenről. Alapossága Flinders Petrie módszereihez hasonlítható.
 Kronológia
 1896-ig: tanulmányok. Harvard Egyetem: jogi kar, sémi nyelvek. Göttingeni Egyetem: ékírás, Friedrich Wilhelm Egyetem (Berlin): egyiptológia
 1897–1899: A kairói Egyiptomi Múzeum egyiptológiai anyagának katalogizálása és osztályozása, a Harvardon sémi nyelvek oktatása
 1899–1905: A Kaliforniai Egyetem Hearst expedíciójában Kift feltárása
 1905: A Hearst orvosi papirusz szerkesztése
 1905–1907: a gízai piramismező ásatásai
 1905–1914: A Harvard Egyetem Egyiptológia Tanszékének adjunktusa
 1907–1909: A szudáni leletmentő akció igazgatója (a Nasszer-tó első lépésének kialakulása előtt)
 1910–1942: A Bostoni Művészeti Múzeum egyiptomi gyűjteményének kurátora
 1914–1942: A Harvard Egyetem egyiptológia professzora
 1916–1923: Meroé piramisai és a napatai templom feltárása
 Munkái
 (reprint )
 (reprint )
 (with Clarence Stanley Fisher and David Gordon Lyon)
 (completed by Muhammad Haszan Abd ar-Rahman)
 Források
 George Reisner biográfiája
 The Egyptian Conception of Immortality by George Andrew Reisner
 Amerikai egyiptológusok
 Amerikai régészek
 1867-ben született személyek
 1942-ben elhunyt személyek


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 15.9.2014
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 315/20
 Arrest van het Hof (Derde kamer) van 10 juli 2014 (verzoek om een prejudiciële beslissing ingediend door het Bundespatentgericht — Duitsland) — Apple, Inc./Deutsches Patent — und Markenamt
 (Zaak C-421/13) (1)
 ((Prejudiciële verwijzing - Merken - Richtlijn 2008/95/EG - Artikelen 2 en 3 - Tekens die een merk kunnen vormen - Onderscheidend vermogen - Voorstelling door tekening van inrichting van „flagship store” - Inschrijving als merk voor „diensten” betreffende in deze winkel te koop aangeboden waren))
 2014/C 315/30
 Procestaal: Duits
 Verwijzende rechter
 Bundespatentgericht
 Partijen in het hoofdgeding
 Verzoekende partij: Apple, Inc.
 Verwerende partij: Deutsches Patent- und Markenamt
 Dictum
 De artikelen 2 en 3 van richtlijn 2008/95/EG van het Europees Parlement en de Raad van 22 oktober 2008 betreffende de aanpassing van het merkenrecht der lidstaten moeten aldus worden uitgelegd dat de voorstelling van de inrichting van een verkoopruimte voor waren door een gewone tekening zonder opgave van maten of verhoudingen kan worden ingeschreven als merk voor diensten die bestaan in verrichtingen betreffende deze waren maar niet integrerend deel uitmaken van de verkoop van deze waren, mits zij geschikt is om de diensten van de merkaanvrager te onderscheiden van die van andere ondernemingen en mits geen van de in deze richtlijn genoemde weigeringsgronden zich daartegen verzet.
 (1) PB C 313 van 26.10.2013.


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 51995PC0291
 Propuesta de REGLAMENTO (CE) DEL CONSEJO SOBRE ACCIONES DE REHABILITACIÓN Y RECONSTRUCCIÓN EN FAVOR DE LOS PAÍSES EN VÍAS DE DESARROLLO /* COM/95/291 FINAL - SYN 95/0165 */
 Diario Oficial n° C 235 de 09/09/1995 p. 0011
 Propuesta de Reglamento del Consejo sobre acciones de rehabilitación y reconstrucción en favor de los países en vías de desarrollo(95/C 235/08)COM(95) 291 final - 95/0165(SYN)(Presentada por la Comisión el 28 de junio de 1995)EL CONSEJO DE LA UNIÓN EUROPEA, Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea y, en particular, su artículo 130 W, Vista la propuesta de la Comisión, En cooperación con el Parlamento Europeo (1), Considerando que, en su Comunicación al Consejo y al Parlamento Europeo de 12 de mayo de 1993 sobre un «programa especial de apoyo a la rehabilitación en los países en desarrollo» (2) destacó el carácter específico y la importancia de las necesidades de ayuda a la rehabilitación y a la reconstrucción en los países en vías de desarrollo que han sufrido graves destrucciones como consecuencia de períodos de guerra, de problemas civiles o de desastres naturales; Considerando que las conclusiones del Consejo (Desarrollo) de 2 de diciembre de 1993 sobre la ayuda a la rehabilitación (3) definían los principales objetivos, condiciones y criterios de tal ayuda y subrayaban la necesidad de que dicha ayuda sea concebida y aplicada a través de una coordinación estrecha entre la Comisión y los Estados miembros; Considerando que el Parlamento Europeo, en su Resolución de 16 de noviembre de 1993 (4), subrayó la gran envergadura de las necesidades de ayuda a la rehabilitación de los países en desarrollo y consideró conveniente la creación de un marco financiero específico en el presupuesto general de las Comunidades Europeas para hacer frente a estas necesidades; Considerando que la autoridad presupuestaria inscribió en el presupuesto de 1994 una nueva línea destinada a la financiación de acciones de rehabilitación y reconstrucción en favor de los países en vías de desarrollo (B7-5076); Considerando que conviene fijar sus modalidades de gestión, HA ADOPTADO EL PRESENTE REGLAMENTO: Artículo 1 La Comunidad llevará a cabo acciones de rehabilitación y reconstrucción en favor de los países o regiones en desarrollo que han sufrido graves destrucciones como consecuencia de períodos de guerra, de problemas civiles o de desastres naturales. Estas acciones, de una duración limitada, tendrán como objetivo contribuir al restablecimiento del funcionamiento de la economía y de las capacidades institucionales necesarias para restaurar la estabilidad social y política de los países en cuestión y satisfacer las necesidades de las poblaciones afectadas. Deberán tomar progresivamente el relevo de la acción humanitaria y preparar la reanudación de la ayuda al desarrollo a largo plazo. Artículo 2 Las acciones que se llevarán a cabo de conformidad con lo dispuesto en el presente Reglamento se refieren prioritariamente a los siguientes ámbitos: restablecimiento del sistema productivo, rehabilitación material y funcional de las infraestructuras básicas, reinserción social y restauración de las capacidades institucionales necesarias para la fase de rehabilitación, especialmente a nivel local. Artículo 3 Los agentes de la cooperación que podrán beneficiarse de una ayuda financiera de conformidad con lo dispuesto en el presente Reglamento serán especialmente las administraciones y organismos públicos nacionales, regionales y locales, las colectividades locales y otras entidades descentralizadas, las organizaciones internacionales y las organizaciones no gubernamentales. Artículo 4 1. Entre los medios que podrán utilizarse para llevar a cabo las acciones mencionadas en el artículo 1, se incluirán estudios, asistencia técnica, formación u otros servicios, suministros y obras, así como auditorías y misiones de control o de evaluación. 2. La financiación comunitaria podrá cubrir tanto los gastos de inversión, salvo la adquisición de bienes inmuebles, como los gastos de funcionamiento, en divisas o en moneda local, según sea necesario para llevar a cabo dichas acciones. 3. Se realizarán esfuerzos sistemáticos para buscar una contribución, especialmente financiera, de los agentes o de los interlocutores a los que está destinado el beneficio final de la acción (países, comunidades locales, empresas y demás) dentro de los límites de sus posibilidades y en función de la naturaleza de cada acción. 4. Se buscarán posibilidades de cofinanciación, especialmente con los Estados miembros. Se tomarán las disposiciones necesarias para reflejar el carácter comunitario de las ayudas suministradas con arreglo al presente Reglamento. 5. Con objeto de lograr una mayor coherencia y complementariedad entre las acciones financiadas por la Comunidad y las financiadas por los Estados miembros y garantizar una eficacia óptima de todas estas acciones, la Comisión tomará todas las medidas de coordinación necesarias y, en particular: a) la creación de un sistema de intercambio sistemático de información sobre las acciones financiadas o cuya financiación esté prevista por la Comunidad y los Estados miembros; b) la coordinación en el lugar de realización de las acciones, mediante reuniones regulares e intercambios de información entre los representantes de la Comisión y de los Estados miembros en el país o los países beneficiarios. Artículo 5 La ayuda financiera con arreglo a lo dispuesto en el presente Reglamento adoptará la forma de subvenciones. Artículo 6 1. La Comisión se encargará de la instrucción, decisión y gestión de las acciones mencionadas en el presente Reglamento de conformidad con los procedimientos presupuestarios y otros vigentes, y especialmente los previstos en el Reglamento financiero aplicable al presupuesto general de las Comunidades. 2. Las decisiones relativas a las acciones cuya financiación con arreglo al presente Reglamento supere los 2 millones de ecus por acción, así como cualquier modificación de dichas acciones que suponga un incremento superior al 20 % de la cantidad acordada inicialmente para la acción en cuestión, se aprobarán de conformidad con el procedimiento previsto en el artículo 7. 3. Todos los convenios o contratos de financiación concluidos con arreglo a lo dispuesto en el presente Reglamento preverán especialmente que la Comisión y el Tribunal de Cuentas podrán proceder a controles in situ de conformidad con las modalidades habituales definidas por la Comisión en el marco de las disposiciones vigentes, en particular las del Reglamento financiero aplicable al presupuesto general de las Comunidades. 4. En la medida en que las acciones se plasmen en convenios de financiación entre la Comunidad y el país beneficiario, éstas preverán que los pagos de tasas, derechos y cargas no sean financiados por la Comunidad. 5. La participación en las licitaciones y contratos estará abierta en igualdad de condiciones a todas las personas físicas y jurídicas de los Estados miembros y del Estado beneficiario. Podrá ampliarse a otros países en desarrollo y, en casos excepcionales debidamente justificados, a otros terceros países. 6. Los suministros serán originarios de los Estados miembros, del Estado beneficiario o de otros países en desarrollo. En casos excepcionales debidamente justificados, los suministros podrán ser originarios de otros países. Artículo 7 1. La Comisión estará asistida por un Comité de carácter consultivo compuesto por representantes de los Estados miembros y presidido por un representante de la Comisión. Según el país o la región beneficiaria, dicho Comité será: a) para los países de África, el Caribe y el Pacífico, el Comité FED, instituido por el artículo 21 del Acuerdo interno n° 91/401/CEE relativo a la financiación y a la gestión de las ayudas de la Comunidad en el marco del Cuarto Convenio de Lomé, aprobado el 16 de julio de 1990 por los representantes de los Estados miembros reunidos en el seno del Consejo; b) para los países del Mediterráneo, el Comité MED, instituido por el artículo 6 del Reglamento (CEE) n° 1762/92 del Consejo adoptado 29 de junio de 1992; c) para los países de América Latina y Asia, el Comité ALA, instituido por el artículo 15 del Reglamento (CEE) n° 443/92 del Consejo, de 25 de febrero de 1992. 2. El representante de la Comisión presentará al Comité un proyecto de las medidas que deban adoptarse. El Comité emitirá su dictamen sobre el proyecto dentro de un plazo que el presidente podrá fijar en función de la urgencia de la cuestión de que se trate, por votación cuando sea necesario. El dictamen se incluirá en el acta; además, cada Estado miembro tendrá derecho a solicitar que su posición conste en la misma. La Comisión tendrá lo más en cuenta posible el dictamen emitido por el Comité e informará al Comité de la manera en que ha tenido en cuenta dicho dictamen. Artículo 8 Se procederá, una vez al año, a un intercambio de opiniones sobre la base de las orientaciones generales presentadas por el representante de la Comisión para las acciones que vayan a llevarse a cabo en el año siguiente, en el marco de una reunión conjunta de los tres comités mencionados en el apartado 1 del artículo 7. Artículo 9 Después de cada ejercicio presupuestario, la Comisión presentará un informe anual al Parlamento Europeo y al Consejo que comprenderá un resumen de las acciones financiadas a lo largo del ejercicio, así como una evaluación de la aplicación del presente Reglamento a lo largo de dicho ejercicio. El resumen recogerá especialmente información sobre los agentes con los que se hayan celebrado contratos de realización o de otro tipo. El informe incluirá también un resumen de las posibles evaluaciones externas efectuadas en relación con acciones específicas. Artículo 10 El presente Reglamento entrará en vigor el tercer día siguiente al de su publicación en el Diario Oficial de las Comunidades Europeas. El presente Reglamento será obligatorio en todos sus elementos y directamente aplicable en cada Estado miembro.(1) Dictamen de . . . (DO n° . . . de . . .) y Decisión de . . . (DO n° . . . de . . .). (2) COM(93) 204 de 12. 5. 1993. (3) Consejo 10641/93 de 2. 12. 1993. (4) PE A3-0329/93 documento 176.642 de 16. 11. 1993.


text:
 26.3.2020
 IT
 Gazzetta ufficiale dell’Unione europea
 L 92/7
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) 2020/443 DELLA COMMISSIONE
 del 25 marzo 2020
 che autorizza la modifica delle specifiche del nuovo alimento«estratto di germi di frumento (Triticum aestivum) ricco di spermidina»a norma del regolamento (UE) 2015/2283 del Parlamento europeo e del Consiglio e che modifica il regolamento di esecuzione (UE) 2017/2470 della Commissione
 (Testo rilevante ai fini del SEE)
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea,
 visto il regolamento (UE) 2015/2283 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 25 novembre 2015, relativo ai nuovi alimenti e che modifica il regolamento (UE) n. 1169/2011 del Parlamento europeo e del Consiglio e abroga il regolamento (CE) n. 258/97 del Parlamento europeo e del Consiglio e il regolamento (CE) n. 1852/2001 della Commissione (1), in particolare l’articolo 12,
 considerando quanto segue:
 (1)
 Il regolamento (UE) 2015/2283 dispone che solo i nuovi alimenti autorizzati e inseriti nell’elenco dell’Unione possono essere immessi sul mercato dell’Unione.
 (2)
 A norma dell’articolo 8 del regolamento (UE) 2015/2283 è stato adottato il regolamento di esecuzione (UE) 2017/2470 della Commissione (2), che istituisce l’elenco dell’Unione dei nuovi alimenti autorizzati.
 (3)
 A norma dell’articolo 12 del regolamento (UE) 2015/2283, la Commissione è tenuta a decidere in merito all’autorizzazione e all’immissione sul mercato dell’Unione di un nuovo alimento e all’aggiornamento dell’elenco dell’Unione.
 (4)
 Il 6 dicembre 2017 la società TLL The Longevity Labs GmbH («il richiedente») ha informato la Commissione, in conformità all’articolo 5 del regolamento (CE) n. 258/97 del Parlamento europeo e del Consiglio (3), in merito all’intenzione di immettere sul mercato l’estratto di germi di frumento (Triticum aestivum) ricco di spermidina, quale nuovo ingrediente alimentare. L’estratto di germi di frumento ricco di spermidina è stato pertanto inserito nell’elenco dell’Unione dei nuovi alimenti.
 (5)
 Il 6 agosto 2019 il richiedente ha presentato alla Commissione una domanda di modifica delle specifiche dell’estratto di germi di frumento ricco di spermidina in conformità all’articolo 10, paragrafo 1, del regolamento (UE) 2015/2283. Il richiedente ha chiesto di aumentare il livello di cadaverina dall’attuale < 0,1 μg/g a ≤ 16,0 μg/g.
 (6)
 Il richiedente giustifica la richiesta indicando che la modifica è necessaria al fine di riflettere i livelli naturali di cadaverina fino a ≤ 16,0 μg/g, rilevabili mediante analisi nei germi di frumento della pianta Triticum aestivum. Il livello di cadaverina attualmente autorizzato nell’estratto di germi di frumento ricco di spermidina (< 0,1 μg/g) rappresenta il limite di rilevazione mediante il metodo analitico, che il richiedente aveva erroneamente indicato nella notifica iniziale quale limite della specifica relativa alla cadaverina e che è stato quindi inserito nell’elenco dell’Unione tra le specifiche relative a questo nuovo alimento.
 (7)
 La cadaverina è una diammina che, insieme all’istamina, alla tirammina, e alla putrescina appartiene alla classe delle ammine biogene generate naturalmente dal metabolismo batterico delle proteine.
 (8)
 I rischi per la salute delle ammine biogene sono stati valutati dall’Autorità europea per la sicurezza alimentare («l’Autorità») nel 2011 (4). Nel parere scientifico l’Autorità ha osservato che le informazioni analitiche e i dati sui consumi alimentari degli Stati membri hanno mostrato che la cadaverina è presente in diversi alimenti (bevande alcoliche, condimenti, pesce e prodotti a base di pesce, carni, prodotti lattiero-caseari, ortaggi e prodotti a base di ortaggi) a livelli medi che possono raggiungere 184 mg/kg di alimento, con una conseguente assunzione della sostanza che può essere pari a 116,1 mg di cadaverina al giorno.
 (9)
 Dato che i livelli massimi di cadaverina proposti per il nuovo alimento e la conseguente assunzione di tale sostanza sulla base delle condizioni d’uso autorizzate del nuovo alimento saranno inferiori di almeno tre ordini di grandezza rispetto ai livelli di cadaverina ingeriti con un’alimentazione normale, la Commissione ritiene che le modifiche dei livelli di cadaverina proposte nelle specifiche dell’estratto di germi di frumento ricco di spermidina non alterino le considerazioni in materia di sicurezza alla base dell’autorizzazione di tale nuovo alimento e che non sia necessaria una valutazione della sicurezza dell’attuale domanda da parte dell’Autorità a norma dell’articolo 10, paragrafo 3, del regolamento (UE) 2015/2283. È pertanto opportuno modificare le specifiche del nuovo alimento «estratto di germi di frumento ricco di spermidina» conformemente al livello di cadaverina richiesto dal richiedente.
 (10)
 È pertanto opportuno modificare di conseguenza l’allegato del regolamento di esecuzione (UE) 2017/2470.
 (11)
 Le misure di cui al presente regolamento sono conformi al parere del comitato permanente per le piante, gli animali, gli alimenti e i mangimi,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 La voce figurante nell’elenco dell’Unione dei nuovi alimenti autorizzati di cui all’articolo 6 del regolamento (UE) 2015/2283, inserita nel regolamento di esecuzione (UE) 2017/2470, relativa al nuovo alimento «estratto di germi di frumento (Triticum aestivum) ricco di spermidina» è modificata come specificato nell’allegato del presente regolamento.
 Articolo 2
 Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 25 marzo 2020
 Per la Commissione
 La presidente
 Ursula VON DER LEYEN
 (1) GU L 327 dell’11.12.2015, pag. 1.
 (2) Regolamento di esecuzione (UE) 2017/2470 della Commissione, del 20 dicembre 2017, che istituisce l’elenco dell’Unione dei nuovi alimenti a norma del regolamento (UE) 2015/2283 del Parlamento europeo e del Consiglio relativo ai nuovi alimenti (GU L 351 del 30.12.2017, pag. 72).
 (3) Regolamento (CE) n. 258/97 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 27 gennaio 1997, sui nuovi prodotti e i nuovi ingredienti alimentari. GU L 43 del 14.2.1997, pag. 1.
 (4) EFSA Journal 2011;9(10):2393.
 ALLEGATO
 Nell’allegato del regolamento di esecuzione (UE) 2017/2470 la voce «Estratto di germi di frumento (Triticum aestivum) ricco di spermidina» figurante nella tabella 2 (Specifiche) è sostituita dalla seguente:
 Nuovo alimento autorizzato
 Specifiche
 «Estratto di germi di frumento (Triticum aestivum) ricco di spermidina
 Descrizione/definizione
 L’estratto di germi di frumento ricco di spermidina è ottenuto da germi di frumento (Triticum aestivum) non fermentato e non germogliato mediante un processo di estrazione solido-liquido riguardante specificamente, ma non esclusivamente, le poliammine.
 Spermidina: [N-(3-amminopropil)butano-1,4-diammina]: 0,8-2,4 mg/g
 Spermina: 0,4-1,2 mg/g
 Tricloruro di spermidina: < 0,1 μg/g
 Putrescina: < 0,3 mg/g
 Cadaverina: ≤ 16,0 μg/kg
 Micotossine
 Aflatossine (totale): < 0,4 μg/kg
 Criteri microbiologici
 Batteri aerobici totali: < 10 000 CFU/g
 Lieviti e muffe: < 100 CFU/g
 Escherichia coli: < 10 CFU/g
 Salmonella: assenza/25 g
 Listeria monocytogenes: assenza/25 g»


text:
Klummen blev hans skæbne: 2017
 Borgerkrigsmonumenter
 I USA udkæmpes i disse dage en strid om en rytterstatue af sydstatsgeneralen Robert E. Lee i byen Charlottesville i Virginia. Lee er almindeligt anerkendt som en af de dygtigste amerikanske officerer nogensinde. Han var imidlertid også general i sydstatshæren under Den amerikanske Borgerkrig (1861-1865), og det er i sig selv bemærkelsesværdigt, at der kan rejses et mindesmærke for den tabende part i en krig i det land, hvor krigen blev udkæmpet. Men statuestriden handler ikke kun om selve krigen og mindet om de soldater, der udkæmpede den. Statuen blev sat op i 1924 på samme tid som mange andre mindesmærker blev rejst for dem, der kæmpede for sydstaternes løsrivelse.
 Intet mindesmærke handler kun om fortiden. Når man bringer fortiden til stede i nutiden f.eks. i sydstatsgeneralens bronzestøbte skikkelse er det en tilkendegivelse af et synspunkt. Derfor er mindesmærker sjælendt uskyldige. Nogle mener, at det skal være tilladt at mindes en dygtig general. Men de har vanskeligt ved at have deres synspunkt i fred.
 Statuens modstandere mener, at statuen i virkeligheden er et monument over den raceadskillelses- og racediskriminationspolitik, der blev ført i det 20. århundredes første halvdel i de amerikanske sydstater. Denne fortolkning bekræftes af det forhold, at repræsentanter for white supremacy-bevægelsen ofte fører det gamle sydstatsflag som symbol.
 Man kan sammenligne med mindesmærket over en anden borgerkrig, nemlig den danske, H.W. Bissens statue af en løve til minde om de faldne i Slaget ved Isted i 1850, det blodigste slag under Den første slesvigske Krig. Istedløven blev opsat på Flensborg gamle kirkegård på årsdagen for slaget 25. juli 1862. Den tysksindede del af byen var ikke begejstret, for den blev opfattet som et monument over den danske sejr.
 Knap to år efter under Den anden slesvigske Krig blev Flensborg besat af preussiske og østrigske tropper, og byen blev vidne til scener, som man siden har set så mange steder: en vred folkemængde, der angriber det forhadte symbol på fjendens arrogance. Og så blev danskerne naturligvis vrede. ”I red Fastelavn ad Kirkegaards Port/og slog en Løve af Tønden – hvor stort”, som digteren Carl Ploug spottende skrev om begivenheden.
 I dette tilfælde forblev Bissens robuste løve dog nogenlunde uskadt af pøbelens angreb. Til gengæld blev den af de preussiske myndigheder transporteret til Berlin, hvor den blev opstillet først ved byens tøjhus og siden i en kasernegård i Lichterfelde. Yderligere lod en privatmand foretage en afstøbning af løven og opstillede den i 1874 i Wannsee til minde om den tyske sejr over Danmark i 1864. Og der står den endnu.
 Efter det tyske nederlag i 1945 blev den originale løve med amerikansk hjælp transporteret til København, hvor den blev opstillet ved byens tøjhus. Christian X holdt i den anledning en tale, i hvilken han holdt muligheden åben for, at den kunne vende tilbage til sin oprindelige plads. Skønt der var principiel velvilje fra dansk side trak det ud med at opfylde dette løfte, ikke mindst fordi det var vanskeligt at skaffe tilslutning i Flensborgs bystyre. Først efter lange forhandlinger kunne den nu restaurerede løve vende tilbage til sin oprindelige plads i Flensborg i 2011. For at det kunne lade sig gøre måtte de oprindelige triumferende indskrifter på statuens sokkel redigeres, så de nu giver udtryk for ønsket om fredelig sameksistens mellem danske og tyske. Den hjemvendte løve rummer imidlertid også sine gamle betydningslag og forbliver et vidnesbyrd om, at fortiden er levende iblandt os.
 (Kristeligt Dagblad 19. august 2017. Avisen rubrik var en anden.)
 Etiketter: 1864, 2. Verdenskrig, Bissen, borgerkrig, Flensborg, Robert E. Lee
 Symmetriske begravelser
 Kongehusets offentliggørelse af prins Henriks ønske om ikke at blive begravet sammen med sin hustru har vakt en del opsigt, ikke mindst fordi det er et brud med en stærk tradition for kongelige begravelser i Roskilde Domkirke.
 Lige præcis den første dronning Margrethe (1353-1412), hvis sarkofag indtager en central plads i kirken, ligger dog også uden sin ægtefælle, den norske kong Håkon VI, der blev begravet i sit hjemland. Dronningen blev oprindeligt begravet i Sorø, men da hendes efterfølger, Erik af Pommern, lod hende overføre til Roskilde, skabte han også baggrunden for at kirken lige siden har været kongernes foretrukne begravelseskapel.
 Den første af de oldenborgske konger, Christian I (1426-1481), ligger begravet her sammen med sin dronning Dorothea. og fra og med Christian III, der døde i 1559, er samtlige konger stedt til hvile i Roskilde sammen med deres dronning. Der er et par undtagelser fra denne regel, mest fremtrædende Christian VII ́s dronning Caroline Mathilde, der faldt i unåde, da hun stod i et forhold til kongens livlæge og rigets kortvarige diktator Frederik Struensee Dronningen blev forvist til sit hjemland Braunschweig-Lüneburg, hvor hun døde og ligger begravet.
 Frederik VII er den anden undtagelse, idet han aldrig havde en dronning. Han har stadig rekorden som det mest fraskilte medlem af det danske kongehus, idet han havde hele to forliste fyrstelige ægteskaber bag sig, før han blev konge. Hans tredje kone og enke var borgerlig af fødsel, ophævet til grevinde af kongen og begravet i Jægerspris. Men dronning blev hun altså aldrig.
 Blandt de konger, der nåede at indgå flere ægteskaber, kan også nævnes Frederik VII’s far, Christian VIII. Han ligger i overensstemmelse med traditionen begravet i Roskilde sammen med sin dronning, Caroline Amalie, der overlevede ham med mere end 30 år. Han lod sig skille fra sin første kone, Frederik VII’s mor, Charlotte Frederikke, på grund af utroskab fra hendes side. Hun ligger begravet i Rom.
 Fra og med Christian I har det været hovedreglen, at der udvises konger og dronninger den samme ære i udformningen af gravmælerne. Nogle kongepar har fælles gravmæle, mens andre har gravmæler, der er ensartet i størrelse og udsmykning. Det, der indtil for nylig var udset til at være det nuværende regentpars gravmæle i Skt. Birgittas Kapel i Roskilde Domkirke, er også skabt efter dette lighedsprincip.
 Der er flere måder at fortolke denne symmetri mellem kongers og dronningers begravelse. Det er på den ene side udtryk for, at dronningernes rolle var en funktion af deres ægteskab. De blev definerede af, hvem de var gift med, og stod derfor også i et afhængighedsforhold til deres mænd. På den anden side indebar denne position også en betydelig status. Igen er der undtagelser. Det er f.eks. meget betegnende, at netop Frederik V’s anden dronning, Juliane Maries kiste er væsentlig mere beskeden end hendes mands pragtsarkofag. Hun var den sidste dronning, der omsatte sin status i egentlig politisk indflydelse, da hun kuppede Struensee fra magten i 1772 og satte sig selv i spidsen for regeringen. Så en beskeden begravelse er ikke nødvendigvis udtryk for, at den afdøde var ubetydelig. Og så er det jo til syvende og sidst de efterlevende, der begraver de døde.
 (Kristeligt Dagblad 5. august 2017. Avisens rubrik var lidt længere)
 Etiketter: dronning, Margrethe I, Margrethe II, prins Henrik, Roskilde Domkirke
 En moderne kirke
 Den 15. august i år kan den katolske Skt. Knud Lavards Kirke i Lyngby fejre sin 60 års fødselsdag. Den udmærker sig ved at være en af de første og samtidigt meget få gennemført modernistiske kirker i Danmark. Der er opført mange kirker i det 20. århundrede, men påfaldende få i denne stilart, der har været dominerende i erhvervsbyggerier og etageejendomme i store dele af det 20. århundrede.
 De kirker, der er bygget i århundredets første halvdel, trækker på arkitekturhistorien på en måde, der gør dem meget genkendelige som kirker, opført i traditionelle materialer, typisk tegl. Et hovedværk i denne epokes kirkebyggeri er P.V. Jensen-Klints Grundtvigskirke i København, indviet 1940.
 Modernismen var et opgør med denne tradition. Modernisterne ønskede, at arkitektur skulle være i pagt med samtiden og ikke fortiden. Modernisterne tog det på sig at skabe et helt nyt æstetisk udtryk ved at fremhæve en ny tids materialer, først og fremmest jernarmeret beton, der siden det for alvor blev bragt i anvendelse som bærende element i etagebyggeri i århundredets begyndelse, havde skabt helt nye konstruktive muligheder. Det var meget provokerende, fordi mange betragtede – og betragter – beton som et grimt materiale, der er bedst tjent med at blive skjult bag facader af andre og kønnere materialer. Modernisterne ville derimod af med det, som de betragtede som unødvendig pynt og forlorne forsiringer, til fordel for en ærlig arkitektur, hvor der var overensstemmelse mellem en bygnings indre og ydre.
 Arkitekten Carl R. Frederiksen (1915-1974), gav det modernistiske program fuld skrue, da han tegnede det endelige forlæg for Skt. Knud Lavard i Lyngby. Den giver mest indtryk af at være en rektangulær betonkasse i en stil, som undertiden også kaldes brutalisme. I foromtalen inden åbningen beskrev Kristeligt Dagblad med tydeligt forbehold kirken som ”yderst moderne”. Den fremtrædende arkitekturhistoriker Harald Langberg mente med mere udelt begejstring, at kirken ”er et smukt eksempel på den katolske kirkes fordomsfri indstilling til ny arkitektur.”
 Tegning i Lyngby-Tårbæk Kommunes byggesagsarkiv
 Man siger vist ikke for meget, hvis man betegner Skt. Knud Lavards Kirke som et fremtrædende eksempel på den betydelige afstand, der i det 20. århundredes anden halvdel udvikledes mellem arkitekters opfattelse af god arkitektur på den ene side og den almindelige danskers smag på den anden.
 Hovedlinjen i dansk kirkearkitektur fulgte da også et andet spor. En af forklaringerne er antagelig, at bygherre som oftest var repræsentant for netop den almindelige dansker smag: menighedsrådsmedlemmer. I samarbejde med tidens dygtigste arkitekter skabte de løsninger, der på en anden måde end den rene modernisme brød afgørende med tidligere tiders kirkebyggerier. Kirkerne lignede nu meget mere almindeligt institutionsbyggeri, blot i en væsentlig højere kvalitet. Ofte er det kun et klokketårn, der gør dem genkendelige som kirker set udefra. Anvendelsen af beton blev ikke opgivet, men stærkt nedtonet til fordel for tegl. Islev Kirke, tegnet af ægteparret Exner, er f.eks. et hovedværk i moderne teglstensarkitektur. Kirkerne blev forsynet med foyer, garderobe, mødelokaler, kontorer til kordegnen og meget mere, så de blev beboelige for et moderne menigheds-, sogne- og kirkeliv.
 (Kristeligt Dagblad 31. juli 2017. Rubrik og enkelte ord er ændret.)
 Etiketter: arkitektur, Knud Lavard, Lyngby
 Politiske meldinger om, at præster i den danske folkekirke skal tvinges til at vie homoseksuelle, er af teologer fra begge fløje blevet skarpt kritiseret som et brud med den særlige danske frihedsforståelse.
 Samvittighedsfrihed er den frihed, som samfundet tilstår den enkelte til at handle efter sin samvittighed. Samvittigheden defineres traditionelt som den enkeltes ’samviden’ med en etisk/moralsk instans – f.eks. Gud – og som sådan er samvittigheden et kollektivt fænomen, men den er også en privat og for andre usynlig instans, der kan vejlede den enkelte i trods mod omgivelserne. Udtrykket samvittighedsfrihed optræder på dansk første gang hos Holberg i betydningen religionsfrihed, og som oftest anvendes udtrykket i forbindelse med religiøse forskrifters konflikt med samfundsordenen som sådan.
 Hvis man handler efter sin samvittighed mod loven, er der per definition tale om civil ulydighed. Historisk er samvittighedsfriheden typisk blevet tilvejebragt ved lov efter at et problem er blevet bragt til offentlighedens kendskab ved civil ulydighed. Mest kendt er antagelig spørgsmålet om militærnægtere, der netop ofte afviser at opfylde deres lovbefalede – i Danmark sågar grundlovsbefalede - værnepligt med henvisning til samvittigheden. Hvad der oprindeligt var civil ulydighed og strafbart er nu i mange lande gjort lovligt, i Tyskland endda defineret som en borgerlig rettighed.
 Et af de kendte hjemlige eksempler på den civile ulydighed som grundlag for samvittighedsfrihed er baptisternes mission i Danmark fra slutningen af 1830erne. Den enevældige lovgivning betragtede dåb og konfirmation som en nødvendig forudsætning for at kunne blive betragtet som fuldgyldig undersåt og retssubjekt, og der var dåbstvang med en kort tidsfrist efter barnets fødsel. De første danske baptister var derfor i sagens natur barnedøbt, mens deres børn igen i overensstemmelse med baptisternes dåbssyn skulle vente til de selv blev voksne. I dette tilfælde greb baptisterne altså til civil ulydighed. På den anden side var der uenighed blandt myndighederne om, hvordan man skulle gribe sagen an, og især grundtvigianerne var imod håndhævelsen af tvangsdåben, som i yderste konsekvens skulle finde sted som en fogedsag.
 Enden på historien blev som bekendt, at Grundloven i 1849 indførte religionsfrihed, og at baptisterne derfor fik frihed til at følge deres samvittighed. Den borgerlige retsvirkning af dåb og konfirmation blev dog først ophævet gradvist i de følgende årtier, og kirkelig vielse var stadig den eneste mulighed for medlemmer af Folkekirken, der ønskede at indgå ægteskab. Den borgerlige vielse blev indført i 1851 som en nødforanstaltning for så vidt en af parterne stod uden for Folkekirken.
 Det indebar foruden en manglende valgfrihed for brudeparrene også, at præsterne var tvunget til at vie dem, der kom til dem. I et indlæg i Kristeligt Dagblad 17. juni 1898 skrev ”H.J.”, at præsterne var tvunget til at indrette sig efter, ”hvad de tilfældige Ægtefolk bestemte sig for, og havde ikke selv nogen Valgfrihed efter deres egen Samvittighed, d.v.s. eftersom de fandt deres egen Samvittighed bundet af Gud Ord eller ikke.” Da borgerlig vielse blev indført som en mulighed for alle i 1923, var det altså ikke kun et hensyn til borgernes valgfrihed, men også til præsternes samvittighedsfrihed.
 Da nogle præster i 1990erne begynte at foretage, hvad der blev kaldt gudstjenestlige markeringer af registrerede partnerskaber, var der tale om en slags civil - eller tjenstlig - ulydighed, fordi de blev foretaget uden tilladelse, indtil kredsen af biskopper i 1997 åbnede for muligheden med den begrundelsen, at man i folkekirken bør indrømme hinanden samvittighedsfrihed i dette spørgsmål.
 (Kristeligt Dagblad den 30. juni 2017. Redaktionens ændrede i enkelte formuleringer og rubrik.)
 Etiketter: civil ulydighed, homoseksuelle vielser, registreret partnerskab, samvittighedsfrihed
 Grevindens penge
 Den 23. juni meddelte grevinde Alexandra af Frederiksborg gennem sin advokat, at hun ikke længere ønsker at oppebære en særlig ydelse fra staten, når hendes yngste søn, prins Felix, fylder 18 år i 2020. Lars Løkke Rasmussen har taget meddelelsen til efterretning og tilføjer, at ”det er en beslutning, som jeg har stor respekt for.”. Statsministeren stiller desuden en tjenestemandslignende pension i udsigt for grevinden, når hun ophører med at være ”erhvervsaktiv”.
 Sin nuværende ydelse modtager grevinden i henhold til ”Lov om årpenge for prinsesse Alexandra”, som Folketinget vedtog i november 2004 efter hendes skilsmisse fra Prins Joachim. Loven tog det forbehold, at ”såfremt prinsesse Alexandra indgår nyt ægteskab, erstattes årpengebeløbet af en særlig ydelse med samme grundbeløb”. Prinsessen indgik faktisk nyt ægteskab, og derfor blev hendes årpenge konverteret til ”en særlig ydelse” samtidig med, at hun blev ophøjet i adelsstanden med en til lejligheden opfunden titel.
 Loven blev vedtaget med hjemmel i Grundlovens § 11, ifølge hvilken der ved lov kan bestemmes årpenge for medlemmer af det kongelige hus. Den følger lige efter en anden paragraf, der bestemmer, at statsoverhovedets budget og de statslige ejendomme, der overlades til monarkens brug, vedtages ved lov. Det gøres ved tronskiftet og loven kaldes også Civillisten. Den udgør en del af statens budget og optræder som sådan på Finansloven, men Civillisten er altså en lov for sig.
 Til at finansiere ikke alene sin embedsførelse, men også sit private forbrug har monarken siden 1849 været helt afhængig af Rigsdagen, i dag Folketinget. Denne klare magtrelation mellem parlament og statsoverhoved, der altså også kan gælde for andre medlemmer af kongehuset, er camoufleret ganske godt i præsentationen af den aktuelle sag om grevindens penge. Kompetencen ligger entydigt hos Folketinget, men beslutningen, som Statsministeren ”har stor respekt for”, præsenteres som grevindens egen.
 Ændringen ligger i logisk forlængelse af en melding, der udgik fra Hofmarskallatets pressesekretariat i maj måned sidste år. Heri hedder det, at kongehuset ikke forventer, at Dronningens børnebørn vil modtage årpenge, når de bliver myndige, med undtagelse af tronfølgeren prins Christian. Når dronningens ældste barnebarn, prins Nikolaj, i august i år fylder 18, skal vi altså ikke forvente, at Folketinget vedtager en lov til hans underhold.
 Der er ikke tale om en grundlæggende reform svarende til omlægningen af det norske kongehus’ økonomi i 2002, men dog et markant kursskifte. Var den samme politik blevet anlagt for en generation siden, ville prins Joachim i dag ikke modtage årpenge, hvad han har gjort siden 1995. Årsagen til denne ændring skal antagelig findes i den kritik, der har været rettet mod kongehusets økonomi i de seneste år. Det er blevet stadig vanskeligere at forsvare udgifter til kongehuset, der ikke direkte kan forbindes med varetagelsen af hvervet som statsoverhoved. Kritikere af kongehuset har da også kvitteret med anerkendelse af den aktuelle beslutning.
 (Kristeligt Dagblad 26. juni 2017)
 Etiketter: grevinde Alexandra, Grundloven, Prins Joachim, årpenge
 I begyndelsen af juni måned i år tog nyhedsredaktionen på TV2 et emne op, som næppe kan karakteriseres som en nyhed, men som ikke desto mindre er en god historie, nemlig fredning og beskyttelse af mindesmærker fra det 20. århundredes historie.
 Den aktuelle anledning er, at en flyhangar fra 1. Verdenskrig i Tønder nu er så brøstfældig, at den anbefales nedrevet. Den var del af Luftschiffplatz Tondern i det dengang tyske Sønderjylland. Det var en base for en del af det tyske kejserriges flåde af zeppelinere, der blandt andet blev brugt til luftbombardementer af England. Størstedelen af basen blev ødelagt ved verdenshistoriens første, vellykkede angreb fra et hangarskib i sommeren 1918.
 Problemet er, at fredningsmyndighederne ofte går ud fra bygningernes arkitektoniske kvaliteter i deres vurdering. Den pågældende hangar er ikke smukkere end en gennemsnitlig carport, men den er til gengæld et håndgribeligt vidnesbyrd om en helt central begivenhed i europæisk historie. Som en integreret del Europa har vi i Danmark i dag en forpligtelse til at bevare i erindring, hvad der er af betydning for andre end os selv.
 Den franske historiker Pierre Nora mener, at det moderne samfund er kendetegnet ved glemsel. Det udgør ikke længere et miljø af erindring, milieu de mémoire, men må ty til mere isolerede erindringssteder, lieu de mémoire, eller mindesmærker for at blive mindet om fortiden. Disse mindesmærker har betydning for, hvad vi husker, og derfor også for, hvilket samfund vi ønsker at være og blive. Denne bevidste eller ubevidste udvælgelse af, hvad der glemmes og huskes, kalder vi erindringspolitik.
 Nedrivningen af en hangar fra 1. Verdenskrig er et eksempel på erindringspolitik. Et andet er forsømmelsen af et langt mere beskedent mindesmærke, som findes på Bådsmandsstræde Kaserne, for tiden en del af fristaden Christiania i København. Det er resterne af det skur, der blev brugt til at henrette landssvigere efter 2. Verdenskrig. Selve skuret er for længst væk, men det lille støbte fundament på ca. 1x2 meter er bevaret. Det kan findes i en idyllisk afkrog af Københavns historiske befæstning, Christianshavns Volds 2. redan. Nærmeste adresse er Norddyssen 63.
 Anledningen er alt andet end idyllisk. Efter befrielsen 1945 vedtog Rigsdagen et tillæg til straffeloven, der i realiteten gjorde det muligt at straffe med tilbagevirkende kraft, og det endda med døden. 29 blev henrettet på denne plads, den sidste i 1950. Ingen i dag påstår, at disse mænd ikke fortjente at blive straffet hårdt, men hele retsopgøret efter krigen har dog også en sådan karakter, at det netop forstyrrer idyllen. Det er en brutal og uskøn historie, som man tydeligvis gerne ville glemme. Alle spor af den plads i Viborg, hvor de dømte vest for Storebælt blev henrettet, er væk. I Norge forholder det sig tilsvarende.
 Passerer man tilfældigt forbi stedet i dag, er det nemt at overse. Fundamentet forvitrer. Risten i midten beregnet på at aflede de væsker, der nu flyder, når man skyder folk, ruster og er helt tilgroet. Som del af hovedstadens historiske voldanlæg er stedet teoretisk set fredet, men i praksis helt ubeskyttet mod vejrlig og trafik, og der er ingen markering af dets betydning. En repræsentant for Slot- og Kulturstyrelsen siger til TV2, at man savner midlerne til at beskytte stedet som et selvstændigt anlæg.
 Svaret er, at så må disse midler tilvejebringes. Det er måske ubehageligt at bringe retsopgøret efter 2. Verdenskrig i erindring, men nødvendigt er det, og dyrt kan det næppe være at beskytte sådan en smule fundament mod yderligere ødelæggelse.
 (Kristeligt Dagblad 20. juni 2017)
 Etiketter: 1. Verdenskrig, 2. Verdenskrig, Christiania, Nora, retsopgøret
 Der er ved at danne sig et politisk flertal for afskaffelsen af straffelovens § 140, den såkaldte blasfemiparagraf, ifølge hvilken den straffes, ”der offentlig driver spot med eller forhåner noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse”. Begrundelsen for at afskaffe den er i al væsentlighed hensynet til ytringsfriheden.
 Paragraffen har kun været i brug tre gange, siden den nuværende straffelov trådte i kraft i 1933, og ingen er blevet straffet siden 1946. Indtil karikaturkrisen for 10 år siden ville de færreste vel have troet, at gudsbespottelse skulle gå hen og blive et af tidens mest aktuelle emner. Mens de fleste kristne har vænnet sig til, at der kan drives gæk med, hvad der opfattes som helligt, har det imidlertid vist sig, at færre muslimer har oparbejdet en tilsvarende immunitet mod de streger, som viddet kan slå.
 Statsadvokaten i Viborg har tidligere i år rejst tiltale mod en mand, der har lagt en videooptagelse på nettet af afbrændingen af et eksemplar af koranen. Det er altså kun fjerde gang, at der er rejst tiltale efter § 140. Sagen har principiel karakter, så Højesteret vil formodentlig i sidste ende skulle afgøre, i hvilken udstrækning paragraffen overhovedet kan bringes i anvendelse i dag.
 Gudsbespottelse har fra gammel tid været regnet for en alvorlig forbrydelse, og det ændrede sig ikke ved Reformationen. Paragraf 1 i Kongeloven af 1665 tilsiger kongen den opgave at skærme indbyggerne mod ”kættere, sværmere og gudsbespottere”, som i anden lovgivning udtrykkeligt blev forment adgang til riget.
 Den såkaldte trykkefrihedsforordning af 1799 forbød naturligvis også at ”laste og forhaane” den luthersk-evangeliske tro, men med den væsentlige tilføjelse, at også andre religionssamfund, der var tålte i kongens riger, skulle ”nyde Beskærmelse i deres Gudsdyrkelse” ved at straffe dem, der drev ”Spot med deres Trosbekjendelse”. Det er et af de første tilfælde, hvor andre trossamfund end kongens eget blev tildelt en almindelig og generel rettighed i lovgivningen – 50 år før religionsfriheden formelt blev indført.
 Dette princip fra 1799-forordningen vandrede via presseloven af 1851 og straffeloven af 1866 videre til den nugældende straffelov. Udviklingen har imidlertid gjort det friheds- eller lighedsprincip, som også er indeholdt i blasfemiparagraffen, usynligt. Paragraffen står tilbage som en indskrænkning af ytringsfriheden. Det strider ikke mod Grundloven, hvis § 77 tildeler ytringsfrihed ”dog under ansvar for domstolene”. Det vil sige, at lovgiverne har vide beføjelser til at sætte grænser for ytringsfriheden. Den udøvende magt kan derimod ikke gribe ind i ytringsfriheden – og dog.
 Religionsfriheden har sin egen paragraf (§ 67), der giver borgerne ret til at forene sig og dyrke deres gud i overensstemmelse med deres overbevisning, dog med det forbehold, at det ikke ”strider mod sædeligheden og den offentlige orden”. Grundlovens § 67 siger i modsætning til § 77 intet om, hvem der skal anlægge denne vurdering. I 2016 blev udlændingeloven f.eks. ændret, så den specifikt giver regeringen mulighed for at formene navngivne (udenlandske) såkaldte hadprædikanter indrejse. Siden de første seks navne (fem muslimer og en kristen) blev offentliggjort i begyndelsen af maj måned i år, har der været rejst kritik af, at der er tale om en knægtelse af ytringsfriheden. Selvom forholdet mellem religionsfriheden og ytringsfriheden stadig er principielt uklart, er tendensen i relationen tydelig: Religionskritikken gives friere tøjler, mens forkyndelsesfriheden indskrænkes.
 (Kristeligt Dagblad 26. maj 2017. Redaktionen havde valgt en anden rubrik.)
 Etiketter: blasfemi, gudsbespottelse, Martin Luther, religionsfrihed, trykkefrihed
 Betragtninger om af- og påklædthed i badesæsonen
 ”En ung Dame bør vogte sig for ved et Badested at tumle sig i de salte Bølger i Selskab med en Tilbeder.” Dette råd gav Emma Gad i sin håndbog om takt og tone fra 1918. De fleste vil antagelig formode, at hendes anbefaling skyldtes hensynet til ærbarheden og sømmeligheden. Men Gad var ikke snerpet. Hensynet gjaldt den unge dames værdi på ægteskabsmarkedet: ”Det er nemlig grumme Faa, der tager sig ud til deres Fordel, mens de er i Bad. Man bør hellere gaa i Vandet med Veninder. Disses Følelser bliver ikke køligere, fordi de ser En mindre smuk. Tværtimod.”
 Synet på nøgenhed for 100 år siden var præget af både restriktioner og liberalitet. Den 21. marts 1910 fældede Højesteret dom i en sag om uterlighed mod en medarbejder på et børnehjem på Bornholm. Manden fik 40 dages fængsel for blandt andet at have ”ladet en 10-aarig Pige se, at nogle Drenge løb nøgne om paa Marken i en Tordenbyge.” Efter domfældelsen kunne sagens parter – hvis de ville – spadsere de få hundrede meter over til Charlottenborg, hvor de kunne se de første glimt af J.F. Willumsens berømte billede af badende, nøgne drenge. (Selve billedet blev først udstillet offentligt to år efter, men Charlottenborg viste dette forår N.V. Dorphs portræt af Willumsen, mens han arbejdede på det i sit atelier.)
 Man skal ikke tage det som udtryk for hykleri, altså at der ikke var lighed for loven, men at sammenhængen mellem nøgenhed og uterlighed langt fra var ligefrem. Det kom an på konteksten. I kunsten var nøgenhed accepteret. Da Kristeligt Dagblad anmeldte Charlottenborgs udstilling med Willumsens billede i foråret 1912, bemærkede anmelderen slet ikke, at de badende drenge var nøgne. For drengene selv, der havde stået model for Willumsen, var det vel et praktisk spørgsmål om ikke at få våde bukser. I børnehjemmet derimod handlede det om at leve op til de normer om f.eks. kønsadskillelse, som gjaldt for opdragelsen af børn.
 Johan Galster, Roar og Helge, 1939.
 Stændertorvet, Roskilde
 I løbet af 1960erne blev nøgenheden og kroppen politiseret. Den nøgne krop blev symbol på frigørelsen fra borgerlige bindinger og nedarvede normer, og kvinder klædte sig nøgne for at demonstrere, at de nu havde overtaget kontrollen over deres egen krop og seksualitet. Den demonstrative nøgenhed blev et ideal i sig selv.
 Hippiernes scrapbøger er fyldt med nøgenbilleder. Ser man efter, er det imidlertid næsten udelukkende en bestemt slags krop, der er repræsenteret: den atletiske, slanke, velproportionerede, unge mand og kvinde. Under den politisk idealiserede nøgenhed herskede der et æstetisk ideal, der ikke var meget forskelligt fra det, som Willumsen dyrkede.
 Synet på nøgenhed har ændret sig siden 1970erne. Man ser f.eks. næsten ingen kvinder bade topløse ved stranden længere. Nogle ser det som en tilbagevenden til en tilstand, hvor det betragtes som normalt at være påklædt. Andre tager det som udtryk for nypuritanisme og tab af frihed. Spørgsmålet er, om det er nøgenheden selv eller retten til selv at bestemme, hvor af- eller påklædt man vil være, der er friheden? For nøgenhed er også ekskluderende. Den er vinderstrategien for de velskabte. Men det er jo ikke alle – for at parafrasere Emma Gad – der tager sig ud til deres fordel uden tøj på. Vi er nogle, der er lettede over, at bademoden igen tillader en grad af tildækkethed.
 (Kristeligt Dagblad 2. maj 2017. Rubrikken er fra avisens netudgave)
 Etiketter: 1968, Emma Gad, Højesteret, J.F. Willumsen
 SEAS-NVE meddeler kunderne, at de overgår til elektronisk kommunikation. Det kan ikke overraske. Men hvordan vil de "kommunikere"? Det vil de gøre via et ”selvbetjeningsunivers” kaldet mit-seas-nve.
 Selskabet opretter en hjemmeside med eget login og forventer, at forbrugerne selv følger med i hvad selskabet nu tager for at forsyne os med strøm. Og læg mærke til betegnelsen "selvbetjeningsunivers". Hvis det er et univers, er en dankortterminal et "betalingsunivers".
 Ved I hvad "mit-seas-nve" er, SEAS-NVE? Det er "jeres-seas-nve". Det er tegn på, at I lever i et parallel-univers, hvor elforsyning fylder bevidstheden alle døgnets ledige stunder, og alle jeres kunder kaster sig med tabletten på uldtæppet foran pejsen sammen med børnene og længselsfuldt logger ind for at se, om der skulle være nyt fra Svinninge.
 Det er sikkert vældig rationelt for jer. Men det er ikke service. Det er besværligt med besværligt på. Jeg har lige så meget behov for flere logins som jeg har brug for at min cykel punkterer. Det er en elregning, for syv søren, ikke svar på livets store spørgsmål. Send den til e-boks, så kan det være, at kunderne faktisk opdager – og betaler – den.
 (Læserbrev, Dagbladet 27 april 2017)
 Skæmdump fra SEAS-NVE's hjemmeside
 Etiketter: NVE, SEAS
 Da Ærø blev en del af kongeriget
 Om tre år skal vi fejre 100-året for Genforeningen eller Slesvigs deling. Der er al mulig grund til at højtideligholde dette jubilæum. Det var bestemt ikke første gang en grænse blev flyttet, og den forudgående folkeafstemning var ikke enestående. Grænsedragningen i 1920 forblev i 20 år anfægtet af Tyskland. Paradoksalt nok var den tyske erklæring den 9. april 1940 i forbindelse med Værnemagtens overskridelse af samme grænse også en forsikring om samme grænses ukrænkelighed.
 Tvivl om grænsen udtrykkes i dag næsten udelukkende fra dansk side. Det gælder f.eks. formanden for Folketingets udenrigspolitiske udvalg, Søren Espersen (DF), der for nylig udtalte: ”Vi vil da gerne have Danmark til Ejderen, hvorfor skulle vi ikke ville det. Det er da et håb og en drøm.” (KD 24. feb. 2017)
 Udtalelsen vakte berettiget opsigt i Tyskland, for her har man forholdt sig til, at forholdene i Grænselandet har været reguleret af de aftaler, der blev indgået i 1955 mellem København og den daværende forbundstyske hovedstad Bonn om den gensidige anerkendelse af mindretalsrettigheder på hver side af Kruså-grænsen. Den væsentligste grund til stolthed over Genforeningen er, at historien om det dansk-tyske grænseland er et forbillede for mange tilsvarende regioner i Europa, fordi det er lykkedes at skabe en platform for fredelig sameksistens, hvor der tidligere har været væbnet konflikt.
 En af disse konflikter var krigen i 1864, der indebar at hertugdømmerne Slesvig, Holsten og Lauenborg gik tabt for den danske krone. Det er i hvert fald den korte version af historien. Den nye grænsedragning, der var et resultat af det danske nederlag i 1864 blev fastlagt ved en fredskonference i Wien i oktober 1864.
 Ikke hele Slesvig blev afstået. Som kompensation for de såkaldte kongerigske enklaver vest for Tønder i Slesvig blev otte sogne syd for Kolding og hele Ærø tillagt kongeriget Danmark. I verdslige spørgsmål tilhørte Ærø Slesvig. Det vil sige, at ærøboerne delte valuta, lovgivning, skatter og afgifter, domstole og meget mere med det slesvigske fastland. I kirkelige spørgsmål tilhørte Ærø Fyens Stift, om end Ærø og Als en kort overgang efter 1815 til sammen udgjorde et eget stift.
 Ærø var en af rigets tættest befolkede øer og var centrum for handel og skibsfart i hele det 19. århundrede. Fuldbyrdelsen af freden i Wien tog nogle år. I 1864 var forvaltningen af Slesvig og Holsten delt mellem sejrherrerne Preussen og Østrig. Østrigs deltagelse i krigen var betinget af, at Østrig ikke havde nogen interesse i en ensidig preussisk ekspansion på den jyske halvø. Østrig havde ikke noget udestående med Danmark i sig selv.
 Modsætningsforholdet mellem Østrig og Preussen udviklede sig til en kort krig i 1866, som Preussen vandt. Derefter rømmede Østrig hertugdømmerne, som blev annekteret af Preussen – med undtagelse altså af de dele, der i henhold til Wienerfreden tilfaldt kongeriget Danmark.
 I disse dage for 150 år siden, den 1. april 1867, var indlemmelsen fuldbyrdet idet kongerigets lovgivning fra den dato gjaldt i de otte indlemmede sogne og på Ærø – med overgangsordninger.
 (Kristeligt Dagblad den 12. april 2017)
 Etiketter: 1864, 9. april, Genforeningen, Slesvig
 Sandhed og politik
 Indtil for nylig spillede den åbenlyse løgn en fast rolle i vestlig, demokratisk politik.Hvis en politiker blev taget i at lyve, var det ødelæggende for karrieren. Løgnen har imidlertid skiftet status. Nogle politikere har held med at fremstå troværdige over for deres vælgere, på trods af at de er usandfærdige.
 Vælgerne belønner tilsyneladende det udsagn, der forekommer oprigtigt, altså at der er overensstemmelse mellem hvad politikeren føler, og hvad han siger, snarere end det sande udsagn, der er kendetegnet ved overensstemmelse mellem det sagte og det, der i en bredere kreds anerkendes som virkeligt.
 At mennesker lyver, er ikke noget nyt. Det er sågar menneskets privilegium at gøre det. Mange dyr kommunikerer og kan endda forstille sig. Men kun mennesket lyver. Vores sproglighed gør os i stand til at abstrahere fra det konkrete og det oplevede med en sådan afstand, at vi med vilje kan vildlede andre. Krydset med menneskets velkendte vilje til magt har denne evne ofte gjort politik til en giftig affære.
 Moderne dansk politik bygger på en usandhed. I marts 1848 foranledigede en gruppe borgere med Orla Lehmann i spidsen et systemskifte i København. De ønskede en forening af kongeriget og Slesvig under en fri forfatning. Problemet var, at en tilsvarende bevægelse i hertugdømmerne ønskede et forenet Slesvig-Holsten ligeledes under en fri forfatning.
 Ved et hasteindkaldt møde i Casinoteatret den 20. marts lykkedes det Lehmann at overbevise sine tilhørere om, at der var udbrudt oprør i hertugdømmerne, og at et modtræk var tvingende nødvendigt. Næste dag gik tusindvis af borgere i et demonstrationstog til Christiansborg under trusler om " fortvivlelsens selvhjælp". Aktionen lykkedes. Kongen skiftede kurs og indsatte en regering, der ville gennemføre et Danmark til Ejderen.
 Hvad der indtil da ikke havde været tilfældet, blev derefter sandt: Hertugdømmerne gjorde oprør over, at københavnerne ville skille Slesvig fra Holsten. Den krig, der brød ud to uger senere, varede i tre år og kostede tusindvis livet. En sidegevinst ved denne proces var, at Danmark fik en grundlov. Det gjorde hertugdømmerne faktisk også, men den blev annulleret, da de tabte krigen.
 Lehmann og hans samtidige D. G. Monrad var blandt de første, der til fulde forstod det moderne, politiske håndværk. Monrad huskes som den, der havde ansvaret for nederlaget i 1864, og han skrev udkastet til Grundloven. Han deltog aktivt i politik gennem mange år og var dertil en begavet iagttager af den politiske kultur. Politikere, mente han, idet han omhyggeligt inkluderede sig selv, er " nogle stivsindede, stivnakkede, hårdhudede, hårdmundede og umedgørlige mennesker".
 Monrad formulerede den grundregel, som stort set alle ministre siden har måttet sande, nemlig at "det, der i og for sig er rigtigt, bliver i politisk henseende urigtigt, når det ej lader sig gennemføre." Det er et vilkår - ikke mindst i et demokrati -at ingen politiker har den fuldstændige magt. En politiker kan være nok så sandfærdig og oprigtig, men alle gode viljer og alle gode argumenter kommer til kort, hvis der ikke kan skaffes et flertal. På den måde må alle moderne politikere leve i usandhed, fordi det er et vilkår, at der er en uoverensstemmelse mellem det, de vil, og det, der kan lade sige gøre. Det er en omstændighed, man skal tage i betragtning, når man vurderer en politikers sandfærdighed og oprigtighed.
 (Kristeligt Dagblad 28. marts 2017. Redaktionens rubrik var en lidt anden.)
 Etiketter: D.G. Monrad, Frederik VII, Junigrundloven, løgn, Orla Lehmann, sandhed, Slesvig
 Ministeren siger selv om begrundelsen for sit forslag i Berlingske: »Jeg taler om filosofi, moral og etik, men også kulturel bevidsthed. Hvad udspringer vi af? Hvem er vi? Det handler om dannelse, som der mere end nogensinde er brug for. At skabe en fælles forståelse af, hvad vi er for en størrelse [...] Det handler om at binde uddannelserne sammen og skabe en fælles bund i et samfund, der for nærværende er fragmenteret og under angreb fra populistisk hold og folk med andre styreformer, der vil os det ondt.«
 De fleste vil anerkende, at ministeren har identificeret et reelt problem. Filosofikum er bare ikke løsningen. Alle der begynder på en videregående uddannelse har mindst ni års undervisning i enhedsskolen bag sig samt en studentereksamen. Folkeskolen skal blandt andet forberede eleverne til deltagelse, medansvar, rettigheder og pligter i et samfund med frihed og folkestyre, og i gymnasieskolen står den almene dannelse stadig som et centralt formål.
 Hvordan havde ministeren helt præcist forestillet sig, at et kursus på måske 5 eller 10 ECTS-point skulle kunne klare, hvad tolv års skolegang ikke har magtet? Hvis ministeren bekymrer sig om sammenhængskraften i samfundet, var det måske en idé at give folkeskolen og de gymnasiale uddannelser de rammer og ressourcer, som de skal bruge for at løfte den opgave, som er deres, og så lade de videregående uddannelser om det, som vi er gode til: specialiseringen.
 (Universitetsavisen 3. feb. 201
 Etiketter: Berlingske, filosofikum, Grundtvig, Søren Pind
 Fire misforståelser om digitalisering af den skriftlige kulturarv
 Kulturminister Mette Bock skrev i avisen i torsdags om digitaliseringen af de i Rigsarkivet i København beroende vestindiske arkivalier, og ministeren anvendte derefter dette projekt som forklaringen på, at Rigsarkivets læsesalskapacitet over hele landet skæres ned.
 Der er ingen tvivl om, at digitaliseringen af den skriftlige kulturarv er kommet for at blive og har ført meget godt med sig. Imidlertid knytter der sig en række – som regel implicitte – misforståelser til digitaliseringen, hvoraf den ansvarlige minister gør sig skyldig i mindst en.
 Misforståelse nr. 1: ”Digitaliseringen overflødiggør arkivernes læsesale.” Med det nuværende tempo vil det tage årtier, før alt materiale i arkiverne er digitaliseret. Det har været en stor hjælp for arkivernes største brugergruppe, slægtsforskerne, at f.eks. kirkebøgerne nu ligger på nettet, men det er ikke gyldig grund til at indskrænke åbningstider og adgang til arkiverne for f.eks. forskerne.
 Misforståelse nr. 2: ”Digitalisering erstatter papirversionen af arkivalierne.” Selv digitaliseringer i den bedst mulige kvalitet indebærer et informationstab, fordi papirversionens fysiske kvaliteter i sig selv indeholder informationer. Noget andet er, at mange eksisterende digitaliseringsprojekter, f.eks. af de danske aviser eller de kommunale byggesagsarkiver, er langt fra at være i en bare tilfredsstillende kvalitet.
 Misforståelse nr. 3: ”Digitalisering er det samme som formidling.” Det svarer til at tro, at man har formidlet dansk politisk historie ved at fotokopiere Folketingstidende. Også brugerne af digitale arkivalier har brug for rådgivning om den sammenhæng og kontekst, som dokumenterne indgår i. Denne rådgivning koster stadig penge, og så er vi ved
 Misforståelse nr. 4: ”Digitalisering indebærer en besparelse på længere sigt.” Alle ved, at det koster at omsætte større mængder papirarkivalier til en digital form. Færre er klar over, at vedligeholdelsen af den digitale information indebærer betydelige og løbende driftsomkostninger. Ingen digital databærer har en kendt levetid på over ti år. Det er allerede vanskeligt nu at finde computere, der kan læse en CD-rom. Hvem har i dag udstyret til at aflæse en floppy-disc? Enhver digitalt lagret information skal omsættes til et nyt format med få års mellemrum. Til sammenligning har selv den dårligst kendte papirkvalitet en levetid, der er ti gange længere, for nu slet ikke at tale om syrefrit kvalitetspapir, der selv under ugunstige forhold snildt overlever århundreder.
 Sammenlagt kan man sige, at digitalisering har medført en demokratisering af arkivadgangen, fordi mange flere mennesker nu bruger de materialer, som findes på statens arkiver og biblioteker. Men det har ikke overflødiggjort arkivernes og bibliotekernes forpligtelse til at bevare papirversionerne og sikre publikums og forskernes adgang til dem.
 (Kristeligt Dagblad 14. marts 2017)
 Etiketter: digitalisering, kulturministeriet, Rigsarkivet
 Ret og magt flytter sig
 Den nylige udvikling i USA, hvor en dommer har bremset præsident Donald Trumps indrejseforbud, understreger i hvor høj grad dette land forstår sig selv som en retsstat i den forstand, at der udgår en meget stærk myndighed fra landets domstole. Og som vi netop har været vidne til kan en domstol underkende en regeringsbeslutning på ganske få dage.
 I Danmark har domstolene ikke samme tradition for at hævde sig på linje med de to øvrige statsmagter, men har levet en mere tilbagetrukket tilværelse. Magtens tredeling er ikke særlig klart formuleret i Grundloven. Politik og dermed magt udøves efter det såkaldte hørupske princip: Ingen over og ingen ved siden af Folketinget. Det blev i sin tid formuleret af Viggo Hørup under forfatningskampen som et ønske om at skabe andet forhold mellem den lovgivende og udøvende magt. Det fik vi, da parlamentarismen blev udviklet i årene efter 1901, således at ingen regering kan blive siddende, hvis et flertal i Folketinget udtaler sin mistillid til den ved en afstemning i salen.
 Højesteret er en institution, der er væsentlig ældre end den styreform, under hvilken den fungerer i dag. Den blev skabt under enevælden og har repræsenteret en bemærkelsesværdig kontinuitet i det danske statsstyre lige siden. Retsvæsenet var temmelig upåvirket af statsomvæltningen 1848-1849. Da det nuværende Christiansborg blev opført efter det forrige slots brand i 1884, valgte arkitekten at genbruge enkelte dele af ruinen til den del, der i dag huser Højesteret. Tydeligere kan det ikke illustreres, at Højesteret har rod i enevælden.
 Arbejdsgangen i Højesteret er konservativ, og nogle procedurer går helt tilbage til stiftelsen i 1661. Der hersker i retten en højtidelighed, der afspejler institutionens ælde. Hvordan det er at møde for Højesteret har advokat René Offersen skildret levende i bogen, Kold Krig i Højesteret, der udkom for nylig på Forlaget Vandkunsten.
 Der er den interessante parallel mellem USA og Danmark, at udviklingen af retsstatstanken skete samtidig i de to lande i slutningen af 1700-tallet. Det lyder paradoksalt at kalde den sene enevælde en retsstat, men noget er der om snakken. Selv om kongen formelt havde forsædet i Højesteret indtil 1848 var der allerede 100 år tidligere i praksis indtrådt et skel mellem den udøvende og lovgivende magt på den ene side – det vil sige kongen – og den dømmende på den anden. I sager mellem staten og enkelte borgere dømtes der ikke sjældent til ugunst for staten.
 Først ved udgangen af det 20. århundrede trådte Højesteret i funktion som en ligeværdig magt ved siden af den lovgivende ved at håndhæve prøvelsesretten, altså domstolenes ret til prøve lovgivningens lovmedholdelighed. Det skete da flere paragraffer af en lov rettet mod Tvindskolerne blev underkendt.
 I december sidste år er Højesteret trådt et skridt videre ad denne vej ved for første gang at underkende en afgørelse fra EU-domstolen. Det skete i et spørgsmål om arbejdsret i den såkaldte Ajos-sag. Selv om der stadig er en meget stor forskel på den danske og den amerikanske forståelse af domstolenes rolle, nærmer den danske Højesteret med langsomme og små skridt sig en mere aktivistisk og dermed også sandsynligvis en politiserende linje.
 (Kristeligt Dagblad den 7. februar 2017)
 Etiketter: Højesteret, prøvelsesretten, USA
 I 150 år har Japan været en del af dansk hverdag
 Der findes næppe den danske husholdning, der ikke betjener sig af et japansk produkt. Sandsynligheden for, at f.eks. enten bilen, mobiltelefonen eller begge dele er japansk, er ganske stor. Japan er trods flere års stagnation og den store tsunami i marts 2011 stadig verdens tredjestørste økonomi. Danmark er i sammenligning en ubetydelighed, men ikke desto mindre en ikke uvæsentlig handelspartner for Japan. Derfor lægger den japanske ambassade i København også stor vægt på fejringen af 150-året for dansk-japansk samhandel.
 Denne relation begyndte den 12. januar 1867, da der blev undertegnet en omfattende traktat mellem Danmark og Japan. Den er oprindeligt udformet på nederlandsk, fordi den blev forhandlet igennem på Danmarks vegne af den nederlandske gesandt i Japan. Japan havde indtil midten af 1800-tallet været et lukket land, der kun tillod få udlændinge adgang, herunder nederlænderne. Landet indgik derfor indtil da heller ikke i den stærkt stigende globale handel. Det ændrede sig i 1853, da en amerikansk eskadre af orlogsfartøjer tiltvang sig adgang til havnebyen Edo med kravet om at åbne landet for udenrigshandel. Japanerne havde ingen våbenteknologi, der svarede til den amerikanske og måtte bøje sig.
 Inden for ganske få årtier blev Japan forvandlet fra et førmoderne – populært sagt middelalderligt – samfund til et moderne industrisamfund. Denne proces er mytologiseret, men også ganske godt illustreret i den smukke Hollywood-film fra 2003 Den sidste samurai med Tom Cruise i hovedrollen. Overgangen lykkedes blandt andet fordi japanerne omtolkede gamle institutioner uden at afskaffe dem. Denne løsning har sikret kontinuitet og stabilitet, men den stærke bekendelse til historien og traditionen er naturligvis ikke uden udfordringer i det, der i dag er et af verdens mest udviklede informationssamfund.
 Den dansk-japanske aftale blev indgået mellem den danske konge og hans japanske modpart shogunen eller ”Hans Majestæt Taikunen af Japan”, som det hedder i den datidige danske oversættelse af traktaten. Japan havde dengang i århundreder været styret af et dynasti af shoguner kaldet Tokugawa-shogunatet. Japan blev imidlertid fra slutningen af 1860erne ved reformer og kup omskabt til et konstitutionelt monarki efter europæisk forbillede med kejseren i spidsen som statsoverhoved. Han havde under shogunatet mest haft en funktion som religiøst overhoved for shintoismen. Hele denne proces gjorde Japan modstandsdygtig mod europæisk og amerikansk kolonisering.
 I 1905 vandt Japan overraskende en krig mod Rusland takket være en flådeoprustning, der var tilvejebragt i kraft af rådgivning fra blandt andre en forhenværende dansk søofficer ved navn Balthasar Münter. I de følgende årtier udviklede Japan sig til en særdeles brutal kolonimagt på det asiatiske fastland. Erindringen om og striden om fortolkningen af den japanske kolonialisme spiller stadig en afgørende rolle i forholdet til især Kina og Korea.
 Kulturelt blev Japan stærkt påvirket af Vesten. Et af Japans største universiteter, Tokai, er f.eks. inspireret af Grundtvig. Men påvirkningen gik også i den anden retning. Masseproduceret japansk grafik fik indflydelse på blandt andet impressionismen, og der opstod en egentlig Japan-mani. Den 19. januar åbner en særudstilling på Statens Museum for Kunst om de nordiske kunstnere, der lod sig påvirke af japansk kultur og billedkunst: Munch, Albert Edelfelt, Hammershøi, L.A. Ring m.fl.
 (Kristeligt Dagblad 12. januar 2017)
 Etiketter: Grundtvig, Hammershøj, Japan, L.A. Ring, Rusland
 Tvind (13)
 Amdi Petersen (4)
 Højesteret (4)
 folkehøjskoler (2)
 Fire misforståelser om digitalisering af den skrif...


text:
 28.5.2005
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 C 132/6
 TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
 (antroji kolegija)
 2005 m. balandžio 14 d.
 Byloje C-157/03 Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę
 (1)
 (Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 68/360/EEB, 73/148/EEB, 90/365/EEB ir 64/221/EEB - Teisė apsigyventi - Leidimas gyventi - Bendrijos piliečio šeimos narys, kuris yra trečiosios šalies pilietis - Leidimo gyventi išdavimo terminas)
 (2005/C 132/11)
 Proceso kalba: ispanų
 Byloje C-157/03 Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama C. O'Reilly ir L. Escobar Guerrero, prieš Ispanijos Karalystę, atstovaujamą N. Díaz Abad, dėl 2003 m. balandžio 7 d. pagal EB sutarties 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Teisingumo Teismas (antroji kolegija), kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans ir teisėjai C. Gulmann, J. Makarczyk (pranešėjas), P. Kūris ir J. Klučka; generalinė advokatė C. Stix-Hackl, sekretorius R. Grass, 2005 m. balandžio 14 d. priėmė sprendimą, kurio rezoliucinėje dalyje nurodyta:
 1)
 —
 Neteisingai perkeldama į vidaus teisės sistemą 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvą 68/360EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo, 1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvą 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo ir 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvą 90/365/EEB dėl pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbančių asmenų, kurie nutraukė savo profesinę veiklą, teisės apsigyventi, t. y. nustatydama trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra Bendrijos piliečių, pasinaudojusių savo teise laisvai judėti, šeimos nariai, pareigą gauti buvimo šalyje vizą, reikalingą leidimo gyventi išdavimui, ir
 —
 neišduodama leidimo gyventi kuo greičiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo gauti šį leidimą pateikimo dienos, ir tuo pažeisdama 1996 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo nuostatas,
 Ispanijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šias direktyvas.
 2)
 Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
 (1) OL C 135, 2003 6 7.


jurisdiction: US

text:
 II
 112th CONGRESS
 2d Session
 S. 3565
 IN THE SENATE OF THE UNITED STATES
 September 19, 2012
 Mr. Casey (for himself,
 Mrs. Shaheen, Mr. Lautenberg, Mr.
 Harkin, and Ms. Mikulski)
 introduced the following bill; which was read twice and referred to the
 Committee on Health, Education, Labor,
 and Pensions
 A BILL
 To eliminate discrimination and promote women’s health
 and economic security by ensuring reasonable workplace accommodations for
 workers whose ability to perform the functions of a job are limited by
 pregnancy, childbirth, or a related medical condition.
 1.Short titleThis Act may be cited as the
 Pregnant Workers Fairness
 Act.
 2.Nondiscrimination
 with regard to reasonable accommodations related to pregnancyIt shall be an unlawful employment practice
 for a covered entity to—
 (1)not make
 reasonable accommodations to the known limitations related to the pregnancy,
 childbirth, or related medical conditions of a job applicant or employee,
 unless such covered entity can demonstrate that the accommodation would impose
 an undue hardship on the operation of the business of such covered
 entity;
 (2)deny employment opportunities to a job
 applicant or employee, if such denial is based on the need of the covered
 entity to make reasonable accommodations to the known limitations related to
 the pregnancy, childbirth, or related medical conditions of an employee or
 applicant;
 (3)require a job applicant or employee
 affected by pregnancy, childbirth, or related medical conditions to accept an
 accommodation that such applicant or employee chooses not to accept; or
 (4)require an
 employee to take leave under any leave law or policy of the covered entity if
 another reasonable accommodation can be provided to the known limitations
 related to the pregnancy, childbirth, or related medical conditions of an
 employee.
 3.Remedies and
 enforcement
 (a)Employees
 Covered by Title VII of the Civil Rights Act of 1964
 (1)In
 generalThe powers,
 procedures, and remedies provided in sections 705, 706, 707, 709, 710, and 711
 of the Civil Rights Act of 1964 (42 U.S.C. 2000e–4 et seq.) to the Commission,
 the Attorney General, or any person, alleging a violation of title VII of that
 Act (42 U.S.C. 2000e et seq.) shall be the powers, procedures, and remedies
 this title provides to the Commission, the Attorney General, or any person,
 respectively, alleging an unlawful employment practice in violation of this
 title against an employee described in section 5(2)(A), except as provided in
 paragraphs (2) and (3).
 (2)Costs and
 feesThe powers, remedies,
 and procedures provided in subsections (b) and (c) of section 722 of the
 Revised Statutes of the United States (42 U.S.C. 1988), shall be the powers,
 remedies, and procedures this title provides to the Commission, the Attorney
 General, or any person, alleging such a practice.
 (3)DamagesThe
 powers, remedies, and procedures provided in section 1977A of the Revised
 Statutes of the United States (42 U.S.C. 1981a), including the limitations
 contained in subsection (b)(3) of such section 1977A, shall be the powers,
 remedies, and procedures this title provides to the Commission, the Attorney
 General, or any person, alleging such a practice (not an employment practice
 specifically excluded from coverage under section 1977A(a)(1) of the Revised
 Statutes of the United States).
 (b)Employees
 Covered by Congressional Accountability Act of 1995
 (1)In
 generalThe powers, remedies, and procedures provided in the
 Congressional Accountability Act of 1995 (2 U.S.C. 1301 et seq.) to the Board
 (as defined in section 101 of that Act (2 U.S.C. 1301)), or any person,
 alleging a violation of section 201(a)(1) of that Act (2 U.S.C. 1311(a)(1))
 shall be the powers, remedies, and procedures this title provides to that
 Board, or any person, alleging an unlawful employment practice in violation of
 this title against an employee described in section 5(2)(B), except as provided
 in paragraphs (2) and (3).
 (2)Costs and
 feesThe powers, remedies, and procedures provided in subsections
 (b) and (c) of section 722 of the Revised Statutes of the United States (42
 U.S.C. 1988), shall be the powers, remedies, and procedures this title provides
 to that Board, or any person, alleging such a practice.
 (3)DamagesThe powers, remedies, and procedures
 provided in section 1977A of the Revised Statutes of the United States (42
 U.S.C. 1981a), including the limitations contained in subsection (b)(3) of such
 section 1977A, shall be the powers, remedies, and procedures this title
 provides to that Board, or any person, alleging such a practice (not an
 employment practice specifically excluded from coverage under section
 1977A(a)(1) of the Revised Statutes of the United States).
 (4)Other applicable
 provisionsWith respect to a claim alleging a practice described
 in paragraph (1), title III of the Congressional Accountability Act of 1995 (2
 U.S.C. 1381 et seq.) shall apply in the same manner as such title applies with
 respect to a claim alleging a violation of section 201(a)(1) of such Act (2
 U.S.C. 1311(a)(1)).
 (c)Employees
 covered by chapter 5 of title 3, United States Code
 (1)In
 generalThe powers, remedies, and procedures provided in chapter
 5 of title 3, United States Code, to the President, the Commission, the Merit
 Systems Protection Board, or any person, alleging a violation of section
 411(a)(1) of that title, shall be the powers, remedies, and procedures this
 title provides to the President, the Commission, such Board, or any person,
 respectively, alleging an unlawful employment practice in violation of this
 title against an employee described in section 5(2)(C), except as provided in
 paragraphs (2) and (3).
 (2)Costs and
 feesThe powers, remedies, and procedures provided in subsections
 (b) and (c) of section 722 of the Revised Statutes of the United States (42
 U.S.C. 1988), shall be the powers, remedies, and procedures this title provides
 to the President, the Commission, such Board, or any person, alleging such a
 practice.
 (3)DamagesThe
 powers, remedies, and procedures provided in section 1977A of the Revised
 Statutes of the United States (42 U.S.C. 1981a), including the limitations
 contained in subsection (b)(3) of such section 1977A, shall be the powers,
 remedies, and procedures this title provides to the President, the Commission,
 such Board, or any person, alleging such a practice (not an employment practice
 specifically excluded from coverage under section 1977A(a)(1) of the Revised
 Statutes of the United States).
 (d)Employees
 Covered by Government Employee Rights Act of 1991
 (1)In
 generalThe powers, remedies, and procedures provided in sections
 302 and 304 of the Government Employee Rights Act of 1991 (42 U.S.C. 2000e–16b,
 2000e–16c) to the Commission, or any person, alleging a violation of section
 302(a)(1) of that Act (42 U.S.C. 2000e–16b(a)(1)) shall be the powers,
 remedies, and procedures this title provides to the Commission, or any person,
 respectively, alleging an unlawful employment practice in violation of this
 title against an employee described in section 5(2)(D), except as provided in
 paragraphs (2) and (3).
 (2)Costs and
 feesThe powers, remedies, and procedures provided in subsections
 (b) and (c) of section 722 of the Revised Statutes of the United States (42
 U.S.C. 1988), shall be the powers, remedies, and procedures this title provides
 to the Commission, or any person, alleging such a practice.
 (3)DamagesThe
 powers, remedies, and procedures provided in section 1977A of the Revised
 Statutes of the United States (42 U.S.C. 1981a), including the limitations
 contained in subsection (b)(3) of such section 1977A, shall be the powers,
 remedies, and procedures this title provides to the Commission, or any person,
 alleging such a practice (not an employment practice specifically excluded from
 coverage under section 1977A(a)(1) of the Revised Statutes of the United
 States).
 (e)Employees
 Covered by section 717 of the Civil Rights Act of 1964
 (1)In
 generalThe powers, remedies, and procedures provided in section
 717 of the Civil Rights Act of 1964 (42 U.S.C. 2000e–16) to the Commission, the
 Attorney General, the Librarian of Congress, or any person, alleging a
 violation of that section shall be the powers, remedies, and procedures this
 title provides to the Commission, the Attorney General, the Librarian of
 Congress, or any person, respectively, alleging an unlawful employment practice
 in violation of this title against an employee or applicant described in
 section 2(2)(E), except as provided in paragraphs (2) and (3).
 (2)Costs and
 feesThe powers, remedies, and procedures provided in subsections
 (b) and (c) of section 722 of the Revised Statutes of the United States (42
 U.S.C. 1988), shall be the powers, remedies, and procedures this title provides
 to the Commission, the Attorney General, the Librarian of Congress, or any
 person, alleging such a practice.
 (3)DamagesThe
 powers, remedies, and procedures provided in section 1977A of the Revised
 Statutes of the United States (42 U.S.C. 1981a), including the limitations
 contained in subsection (b)(3) of such section 1977A, shall be the powers,
 remedies, and procedures this title provides to the Commission, the Attorney
 General, the Librarian of Congress, or any person, alleging such a practice
 (not an employment practice specifically excluded from coverage under section
 1977A(a)(1) of the Revised Statutes of the United States).
 (f)Prohibition
 Against RetaliationNo person shall discriminate against any
 individual because such individual has opposed any act or practice made
 unlawful by this title or because such individual made a charge, testified,
 assisted, or participated in any manner in an investigation, proceeding, or
 hearing under this title. The remedies and procedures otherwise provided for
 under this section shall be available to aggrieved individuals with respect to
 violations of this subsection.
 4.RulemakingNot later than 2 years after the date of
 enactment of this Act, the Commission shall issue regulations in an accessible
 format in accordance with subchapter II of chapter 5 of title 5, United States
 Code, to carry out this Act. Such regulations shall identify some reasonable
 accommodations addressing known limitations related to pregnancy, childbirth,
 or related medical conditions that shall be provided to a job applicant or
 employee affected by such known limitations unless the covered entity can
 demonstrate that doing so would impose an undue hardship.
 5.DefinitionsAs used in this Act—
 (1)the term Commission means the
 Equal Employment Opportunity Commission;
 (2)the term
 covered entity—
 (A)has the meaning
 given the term respondent in section 701(n) of the Civil Rights
 Act of 1964 (42 U.S.C. 2000e(n)); and
 (B)includes—
 (i)an
 employing office, as defined in section 101 of the Congressional Accountability
 Act of 1995 (2 U.S.C. 1301) and section 411(c) of title 3, United States
 Code;
 (ii)an entity employing a State employee
 described in section 304(a) of the Government Employee Rights Act of 1991 (12
 U.S.C. 1220(a)); and
 (iii)an entity to which section 717(a) of the
 Civil Rights Act of 1964 (42 U.S.C. 2000e–16(a)) applies;
 (3)the term
 employee means—
 (A)an employee (including an applicant), as
 defined in section 701(f) of the Civil Rights Act of 1964 (42 U.S.C.
 2000e(f));
 (B)a covered employee
 (including an applicant), as defined in section 101 of the Congressional
 Accountability Act of 1995 (2 U.S.C. 1301);
 (C)a covered employee (including an
 applicant), as defined in section 411(c) of title 3, United States Code;
 (D)a State employee (including an applicant)
 described in section 304(a) of the Government Employee Rights Act of 1991 (12
 U.S.C. 1220(a)); or
 (E)an employee
 (including an applicant) to which section 717(a) of the Civil Rights Act of
 1964 (42 U.S.C. 2000e–16(a)) applies;
 (4)the term person has the
 meaning given such term in section 701(a) of the Civil Rights Act of 1964 (42
 U.S.C. 2000e(a)); and
 (5)the terms reasonable
 accommodation and undue hardship have the meanings given
 such terms in section 101 of the Americans with Disabilities Act of 1990 (42
 U.S.C. 12111) and shall be construed as such terms have been construed under
 such Act and as set forth in the regulations required by this Act.
 6.Relationship to
 other lawsNothing in this Act
 shall be construed to invalidate or limit the remedies, rights, and procedures
 of any Federal law or law of any State or political subdivision of any State or
 jurisdiction that provides greater or equal protection for workers affected by
 pregnancy, childbirth, or related medical conditions.