type: other

text:
Učinkovito sredstvo zoper dolžnike « Odvetniška pisarna Marjan Feguš
 Že dolgo je znano, da je izvršilna zakonodaja pisana v korist dolžnikov, ki jo slednji spretno izkoriščajo. Dolžniki so z leti postali zelo racionalni pri pisanju ugovorov. Ugovori, zlasti kadar jih sestavijo dolžniki sami, brez pomoči pravnega strokovnjaka, so običajno zelo kratki, najpogosteje osredotočeni na sprenevedanje o obstoju kakršnegakoli dolga do upnika, o obstoju preplačil, o obstoju različnih ovir zaradi katerih dolga niso poravnali. Na prvi pogled je očitno, da so takšni ugovori izmišljeni in vloženi izključno zaradi namena zavlačevanja.
 Sodna praksa pa je sedaj temu naredila konec. Med sodišči se je izoblikovalo stališče, da je nepravično, da bi dolžnik s kakšnim ̋prozornim ̋ trikom lahko uspel zavleči izterjavo za več let, zato se je upnikom omogočilo, da so preko izdaje predhodnih odredb prišli do začasnega zavarovanja. Začasno zavarovanje v praksi pomeni blokado transakcijskega računa (TRR) dolžnika do višine izterjevanih sredstev. V času, ko postajajo bonitetne ocene posameznih podjetij izrednega pomena, je blokada TRR tisto učinkovito sredstvo, ki pa dolžnike običajno spodbudi k premisleku o tem, ali se še splača vztrajati pri nesmiselnem ugovoru, če je na drugi strani upnik že uspel z blokado njihovega TRR.
 Več kot 90% dolžnikov (iz prakse naše odvetniške pisarne) se je po prejemu predhodne odredbe pripravljeno dogovoriti z upnikom in poplačati dolgove v relativno kratkem času.
 Zakon o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) določa, da lahko sodišče izda predhodno odredbo na podlagi odločbe domačega sodišča ali drugega organa, ki se glasi na denarno terjatev in ki še ni izvršljiva, če upnik izkaže za verjetno nevarnost, da bo sicer uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena.
 Redno se dogaja, da dolžniki izkoriščajo dolgotrajnost sodnih postopkov, saj lahko s preprostim ugovorom zoper sklep o izvršbi zavlečejo svojo obveznost plačila dolga upniku za več kot dve leti. Kadar upnik začne izvršbo na podlagi verodostojnih listin (plačilnih nalogov, računov, IOP obrazcev), sodišče po prejemu ugovora dolžnika vsebinsko ne preverja ugovora, temveč sklep o izvršbi (dobesedno) avtomatsko razveljavi in stranki napoti na pot pravde, v kateri se odloči o tem, ali je tožbeni zahtevek na temelju izpostavljenih verodostojnih listin utemeljen ali ne.
 Dolžniki so z leti postali zelo racionalni pri pisanju ugovorov. Ugovori, zlasti kadar jih sestavijo dolžniki sami, brez pomoči pravnega strokovnjaka, so običajno zelo kratki, najpogosteje osredotočeni na sprenevedanje o kakršnemkoli dolgu do upnika, o obstoju preplačil, o obstoju različnih ovir zaradi česar dolga niso poravnali. Na prvi pogled je očitno, da so takšni ugovori izmišljeni in vloženi izključno zaradi namena zavlačevanja.
 Sodna praksa pa je sedaj temu naredila konec. Med sodišči se je izoblikovali stališče, da je nepravično, da bi dolžnik s kakšnim ̋prozornim ̋ trikom lahko uspel zavleči izterjavo za več let, zato se je upnikom omogočilo, da so preko izdaje predhodnih odredb prišli do začasnega zavarovanja. Začasno zavarovanje v praksi pomeni blokado transakcijskega računa (TRR) dolžnika do višine izterjevanih sredstev. V času, ko postajajo bonitetne ocene posameznih podjetij izrednega pomena, je blokada TRR tisto učinkovito sredstvo, ki pa dolžnike običajno spodbudi k premisleku o tem, ali se še splača vztrajati pri nesmiselnem ugovoru, če je na drugi strani upnik že uspel z blokado njihovega TRR.
 Upnikov predlog za izdajo predhodne odredbe se običajno opira na sklep o izvršbi, ki ga je izdal t.i. COVL (Center za verodostojne listine). S tem sklepom je Okrajno sodišče v Ljubljani, COVL, dolžniku naložilo, da v roku osmih dni upniku poravna v predlogu navedeno terjatev (kondemnatorni del), dovolilo izvršbo (dovolilni del) ter odmerilo stroške upnika. Ker je dolžnik zoper sklep o izvršbi ugovarjal, je sodišče na podlagi drugega odstavka 62. člena ZIZ razveljavilo sklep o izvršbi v delu, v katerem je bila dovoljena izvršba. Ker je dajatveni del sklepa o izvršbi na podlagi verodostojne listine enak plačilnemu nalogu v pravdnem postopku, ki se s sklepom ne razveljavlja, vendar pa hkrati, zaradi ugovora dolžnika, še ni postal pravnomočen, gre v primeru tega sklepa za odločbo domačega sodišča, ki se glasi na denarno terjatev in še ni izvršljiva. Ob navedenem je izpolnjen prvi pogoj za izdajo predhodne odredbe.
 Upnik mora v predlogu za izdajo predhodne odredbe izkazati še drug pogoj, verjetnost objektivne nevarnosti, da bo uveljavitev upnikove terjatve onemogočena ali precej otežena. Ta nevarnost najpogosteje izhaja iz slabega finančnega in premoženjskega stanja ter iz slabega poslovanja dolžnika.
 Glede na dolžnikovo izmikanje plačilu upnikove terjatve, je očitno, da ima dolžnik likvidnostne težave, v času recesije pa prognoza gospodarskega subjekta z likvidnostnimi težavami ter slabimi računovodskimi izkazi, ne more biti pozitivna. Običajno slabo likvidnostno stanje dolžnika vodi v njegovo insolventnost, zaradi česar je verjetno izkazana nevarnost, da bo uveljavitev upnikove terjatve onemogočena ali precej otežena. V predlogu mora upnik prikazati in obrazložiti slabo finančno stanje dolžnika, zlasti so pomembni prihodki od prodaje, izgube iz poslovanja, končni poslovni izid za posamezna leta, spremembe zalog za zadnjem obdobju, morebitno prevrednotenje nepremičnin ali osnovnih sredstev, visoke obveznosti do svojih dobaviteljev ter druge poslovne obveznosti dolžnika.
 Analiza računovodskih bilanc dolžnika običajno pokaže močno povečano zadolženost do bank, padec prihodkov, poslovanje z visoko izgubo, ki dosega visok delež dolžnikovega kapitala, povečanje zalog, za katere se lahko trdi, da jih je dolžnik le prevrednotil, obstoj visokih obveznosti do dobaviteljev. Vsi ti elementi kažejo na to, da je realizacija upnikove terjatve v primeru neizdaje predmetne predhodne odredbe nedvomno lahko precej otežena ali celo onemogočena.
 Dejstvo je, da se pogosto izkaže, da je finančno stanje dolžnika še veliko slabše kot ga prikazujejo računovodski izkazi, ki največkrat niso odraz realnega premoženjsko finančnega stanja družb. Finančno stanje dolžnikov je običajno je takšno, da obstaja verjetna nevarnost za precej oteženo bodočo uveljavitev upnikove terjatve v času oprave (bodoče) izvršbe, saj je celovita ocena dolžnika kot gospodarskega subjekta in njena projekcija v bodočnosti ob vsem navedenem gotovo in ne le verjetno slaba, zato je podana tudi verjetna nevarnost skladno s določili ZIZ.
 Ko upniku uspe predstaviti dva bistvena pogoja, ni ovir, da sodišče ne bi izdalo predhodne odredbe, s katero se zavaruje premoženje, ki ga ima dolžnik in na katerega bo lahko upnik posegel po nastopu pogojev za izvršljivost. Upnik običajno predlaga, da sodišče v skladu z določili ZIZ organizacijam za plačilni promet (bankam, hranilnicam) prepove dolžniku ali tretjemu izplačati denarni znesek, na katerega se glasi predhodna odredba.
 Sodišče o predlogu upnika odloči v zelo kratkem času (običajno v par tednih), brez da bi o predlogu seznanjalo dolžnika, saj za izdajo predhodne odredbe ni potrebno izvesti naroka oziroma dati dolžniku možnost, da se predhodno opredeli do navedb v predlogu. Sodišče z izdajo sklepa bankam, kjer ima dolžnik odprt TRR naloži blokado sredstev na teh TRR, pri čemer ima sklep o predhodni odredbi učinek sklepa o izvršbi, ugovor zoper sklep o predhodni odredbi pa ne zadrži njegove izvršitve.
 Dolžnik se tako znajde v situaciji, ko mu ugovor zoper sklep o izvršbi ni prinesel želenega učinka, saj mu je sodišče vseeno blokiralo sredstva na TRR. Blokada sredstev na TRR pomeni, da tistih sredstev ne more koristiti, hkrati pa se ta blokada beleži tako na AJPES kot tudi pri bonitetnih agencijah. Posledice so za dolžnika precej neugodne, zato je dolžnik v takšnem položaju pripravljen zadevo rešiti izvensodno s poravnavo terjatev.
 Z izposlovanjem predhodne odredbe se upniku zagotovi bistveno hitrejše plačilo terjatev, saj mu ni potrebno čakati do konca sodnega postopka, v katerem bi prejel sodbo, s katero bi dolžniku bilo naloženo plačati obveznosti do upnika.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 11957E/PRO/BEI/06
 VERTRAG ZUR GRUENDUNG DER EUROPAEISCHEN WIRTSCHAFTSGEMEINSCHAFT, PROTOKOLL UEBER DIE SATZUNG DER EUROPAEISCHEN INVESTITIONSBANK, ARTIKEL 6
 ++++ ARTIKEL 6 1 . DER RAT DER GOUVERNEURE KANN MIT QUALIFIZIERTER MEHRHEIT AUF VORSCHLAG DES VERWALTUNGSRATS ENTSCHEIDEN, DASS DIE MITGLIEDSTAATEN DER BANK VERZINSLICHE SONDERDARLEHEN GEWÄHREN, WENN UND SOWEIT DIE BANK DIESE ZUR FINANZIERUNG BESTIMMTEN VORHABEN BENÖTIGT UND DER VERWALTUNGSRAT NACHWEIST, DASS DIE BANK NICHT IN DER LAGE IST, DIE ERFORDERLICHEN MITTEL AUF DEN KAPITALMÄRKTEN ZU BEDINGUNGEN ZU BESCHAFFEN, DIE DER ART UND DEM GEGENSTAND DER ZU FINANZIERENDEN VORHABEN ANGEMESSEN SIND . 2 . DIE SONDERDARLEHEN DÜRFEN ERST MIT BEGINN DES VIERTEN JAHRES NACH INKRAFTTRETEN DIESES VERTRAGES ANGEFORDERT WERDEN . SIE DÜRFEN INSGESAMT 400 MILLIONEN RECHNUNGSEIHEITEN UND JÄHRLICH 100 MILLIONEN RECHNUNGSEINHEITEN NICHT ÜBERSCHREITEN . 3 . DIE LAUFZEIT DER SONDERDARLEHEN WIRD NACH DER LAUFZEIT DER DARLEHEN ODER BÜRGSCHAFTEN FESTGESETZT, WELCHE DIE BANK MITTELS DIESER SONDERDARLEHEN ZU GEWÄHREN BEABSICHTIGT ; SIE DARF 20 JAHRE NICHT ÜBERSCHREITEN . DER RAT DER GOURVERNEURE KANN MIT QUALIFIZIERTER MEHRHEIT AUF VORSCHLAG DES VERWALTUNGSRATS EINE ENTSCHEIDUNG ÜBER DIE VORZEITIGE RÜCKZAHLUNG DER SONDERDARLEHEN ERLASSEN . 4 . DIE SONDERDARLEHEN SIND ZU 4 V.H . JÄHRLICH VERZINSLICH, ES SEI DENN, DASS DURCH EINE ENTSCHEIDUNG DES RATES DER GOUVERNEURE UNTER BERÜCKSICHTIGUNG DER ENTWICKLUNG UND DER HÖHE DER ZINSSÄTZE AUF DEN KAPITALMÄRKTEN EIN ANDERER ZINSSATZ BESTIMMT WIRD . 5 . DIE SONDERDARLEHEN WERDEN VON DEN MITGLIEDSTAATEN NACH DEM VERHÄLTNIS IHRER ANTEILE AM GEZEICHNETEN KAPITAL GEWÄHRT ; SIE WERDEN BINNEN SECHS MONATEN NACH ANFORDERUNG IN LANDESWÄHRUNG EINGEZAHLT . 6 . IM FALLE DER LIQUIDATION DER BANK WERDEN DIE SONDERDARLEHEN DER MITGLIEDSTAATEN ERST NACH BEGLEICHUNG DER ÜBRIGEN SCHULDEN DER BANK ZURÜCKGEZAHLT .


type: legislation

text:
 EUROPEISKA KOMMISSIONEN
 Bryssel den 20.4.2016
 COM(2016) 218 final
 2016/0115(NLE)
 Förslag till
 RÅDETS BESLUT
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i gemensamma EES-kommittén beträffande en ändring av protokoll 31 till EES-avtalet, om samarbete inom särskilda områden vid sidan om de fyra friheterna (ISA2-programmet)
 MOTIVERING
 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET
 För att trygga den erforderliga rättssäkerheten och enhetligheten på den inre marknaden ska gemensamma EES-kommittén införliva all relevant unionslagstiftning med EES-avtalet så snart som möjligt efter antagandet av lagstiftningen i fråga.
 De avtalsslutande parterna ska enligt artikel 78 i EES-avtalet stärka och bredda samarbetet inom ramen för unionens verksamhet på de områden som anges i den artikeln, bl.a. områdena informationstjänster samt forskning och innovation.
 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN
 Enligt artikel 1.3 i rådets förordning (EG) nr 2894/94 om formerna för genomförandet av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet ska rådet när det gäller denna typ av beslut fastställa unionens ståndpunkt på förslag från kommissionen.
 Kommissionen lägger fram utkastet till gemensamma EES-kommitténs beslut för rådet för antagande som unionens ståndpunkt. Kommissionen hoppas kunna lägga fram unionens ståndpunkt i gemensamma EES-kommittén så snart som möjligt.
 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR
 Syftet med utkastet till beslut av gemensamma EES-kommittén (som åtföljer förslaget till rådsbeslut) är att ändra protokoll 31 till EES-avtalet om samarbete inom särskilda områden, vid sidan om de fyra friheterna, för att utvidga de avtalsslutande parternas samarbete till att även omfatta områdena informationstjänster samt forskning och innovation.
 För att utvidga EES-avtalsparternas samarbete behöver Europaparlamentets och rådets beslut (EU) 2015/2240 av den 25 november 2015 om inrättandet av ett program för lösningar för interoperabilitet och gemensamma ramar för europeiska offentliga förvaltningar, företag och medborgare (ISA2-programmet) för modernisering av den offentliga sektorn
 1
 införlivas i EES-avtalet.
 Protokoll 31 till EES-avtalet bör därför ändras så att detta utvidgade samarbete kan äga rum från och med den 1 januari 2016.
 Det bör beaktas att Liechtenstein ska undantas från deltagande i och ekonomiskt bidrag till detta program.
 2016/0115 (NLE)
 Förslag till
 RÅDETS BESLUT
 om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i gemensamma EES-kommittén beträffande en ändring av protokoll 31 till EES-avtalet, om samarbete inom särskilda områden vid sidan om de fyra friheterna (ISA2-programmet)
 EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
 med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 172 jämförd med artikel 218.9,
 med beaktande av rådets förordning (EG) nr 2894/94 av den 28 november 1994 om formerna för genomförandet av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet
 2
 , särskilt artikel 1.3,
 med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, och
 av följande skäl:
 (1)Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet
 3
 (nedan kallat EES-avtalet) trädde i kraft den 1 januari 1994.
 (2)Enligt artikel 98 i EES-avtalet får gemensamma EES-kommittén besluta att ändra bland annat protokoll 31 till EES-avtalet.
 (3)Protokoll 31 innehåller bestämmelser och arrangemang rörande samarbete inom särskilda områden vid sidan om de fyra friheterna.
 (4)Samarbetet mellan de avtalsslutande parterna i EES-avtalet bör utvidgas till att omfatta Europaparlamentets och rådets beslut (EU) nr 2015/2240
 4
 .
 (5)Protokoll 31 till EES-avtalet bör därför ändras så att detta utvidgade samarbete kan äga rum från och med den 1 januari 2016.
 (6)Unionens ståndpunkt i gemensamma EES-kommittén bör därför grunda sig på det utkast till beslut av gemensamma EES-kommittén som åtföljer det här beslutet.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Den ståndpunkt som ska intas på unionens vägnar i gemensamma EES-kommittén beträffande den föreslagna ändringen av protokoll 31 till EES-avtalet, om samarbete inom särskilda områden vid sidan om de fyra friheterna, ska grunda sig på det utkast till beslut av gemensamma EES-kommittén som åtföljer det här beslutet.
 Artikel 2
 Detta beslut träder i kraft samma dag som det antas.
 Utfärdat i Bryssel den
 På rådets vägnar
 Ordförande
 (1)
 EUT L 318, 4.12.2015, s. 1.
 (2)
 EGT L 305, 30.11.1994, s. 6.
 (3)
 EGT L 1, 3.1.1994, s. 3.
 (4)
 Europaparlamentets och rådets beslut (EU) 2015/2240 av den 25 november 2015 om inrättandet av ett program för lösningar för interoperabilitet och gemensamma ramar för europeiska offentliga förvaltningar, företag och medborgare (ISA2-programmet) för modernisering av den offentliga sektorn (EUT L 318, 4.12.2015, s. 1).
 ---documentbreak---
 EUROPEISKA KOMMISSIONEN
 Bryssel den 20.4.2016
 COM(2016) 218 final
 BILAGA
 till förslaget tillrådet beslut om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i gemensamma EES-kommittén beträffande en ändring av protokoll 31 till EES-avtalet, om samarbete inom särskilda områden vid sidan om de fyra friheterna (ISA2-programmet)
 BILAGA
 GEMENSAMMA EES-KOMMITTÉNS BESLUT nr .../2016
 av den
 om ändring av protokoll 31 till EES-avtalet,
 om samarbete inom särskilda områden vid sidan om de fyra friheterna
 GEMENSAMMA EES-KOMMITTÉN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
 med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES-avtalet), särskilt artiklarna 86 och 98, och
 av följande skäl:
 (1)Samarbetet mellan de avtalsslutande parterna i EES-avtalet bör utvidgas till att omfatta Europaparlamentets och rådets beslut (EU) 2015/2240 av den 25 november 2015 om inrättandet av ett program för lösningar för interoperabilitet och gemensamma ramar för europeiska offentliga förvaltningar, företag och medborgare (ISA2-programmet) för modernisering av den offentliga sektorn
 1
 .
 (2)Protokoll 31 till EES-avtalet bör därför ändras så att detta utvidgade samarbete kan äga rum från och med den 1 januari 2016.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Artikel 17 (Informationsutbyte med stöd av telematik mellan förvaltningar) i protokoll 31 till avtalet ska ändras på följande sätt:
 1.I punkt 1 ska ”punkt 6 a”, ”punkt 6 b” och ”punkt 6 c” ersättas med ”punkt 7 a”, ”punkt 7 b” och ”punkt 7 c”.
 2.Följande stycke ska införas i punkt 1:
 ”Eftastaterna ska från och med den 1 januari 2016 delta i de projekt och verksamheter som ingår i det unionsprogram som avses i punkt 7 d.”
 3.I punkt 2 ska ”punkt 6” ersättas med ”punkt 7”.
 4.I punkt 3 ska ”punkt 6 a” ersättas med ”punkt 7 a”.
 5.I punkt 4 ska ”punkt 6 b” ersättas med ”punkt 7 b”.
 6.I punkt 5 ska ”punkt 6 c” ersättas med ”punkt 7 c”.
 7.Punkt 6 ska betecknas som punkt 7.
 8.Följande punkt ska införas efter punkt 5:
 ”6.Eftastaterna ska, redan från det att samarbetet inleds inom ramen för det program som avses i punkt 7 d, delta fullt ut, men utan rösträtt, i kommittén för interoperabilitet mellan europeiska offentliga förvaltningar (ISA2–kommittén), som bistår Europeiska kommissionen vid genomförandet, förvaltningen och utvecklingen av det programmet.”
 9.Följande ska läggas till i slutet av punkt 7:
 ”d)
 Vad beträffar deltagande från och med den 1 januari 2016:
 -
 32015 D 2240: Europaparlamentets och rådets beslut (EU) 2015/2240 av den 25 november 2015 om inrättandet av ett program för lösningar för interoperabilitet och gemensamma ramar för europeiska offentliga förvaltningar, företag och medborgare (ISA2-programmet) för modernisering av den offentliga sektorn (EUT L 318, 4.12.2015, s. 1).
 Liechtenstein ska undantas från deltagande i och ekonomiskt bidrag till detta program.”
 Artikel 2
 Detta beslut träder i kraft dagen efter det att den sista anmälningen enligt artikel 103.1 i EES-avtalet har gjorts*.
 2Det ska tillämpas från och med den 1 januari 2016.
 Artikel 3
 Detta beslut ska offentliggöras i EES-delen av och EES-supplementet till Europeiska unionens officiella tidning.
 Utfärdat i Bryssel den .
 På gemensamma EES-kommitténs vägnar
 Ordförande
 Sekreterarna för
 gemensamma EES-kommittén
 (1)
 EUT L 318, 4.12.2015, s. 1.
 (2)
 [Inga konstitutionella krav angivna.] [Konstitutionella krav finns angivna.]


type: wikipedia

text:
KV21 on tunnistamattoman henkilön, mahdollisesti kuningattaren, hauta Kuninkaiden laaksossa. Arkkitehtuurisen tyylin perusteella haudan arvioidaan olevan Uuden valtakunnan 18. dynastian aikainen.
 Haudasta on löydetty muumioita, mineraaleja, amuletteja, hautakalusteita ja astioita. Tulva on aiheuttanut vahinkoa rakenteille ja haudasta löytyneille esineille. Vandaalit tuhosivat haudasta löytyneet muumiot sen ensimmäisen avaamisen jälkeen.
 Tutkimuksen historia
 Giovanni Battista Belzoni (1817): löytäminen ja ensimmäiset kaivaukset
 James Burton (1825): kartoitus
 Eugène Lefébure (1889): kartoitus
 Donald Ryan (1989–1990): kaivaukset
 Lähteet
 Aiheesta muualla
 Kuninkaiden laakson haudat


text:
Le Geulhemmerberg est un mont du Heuvelland proche de Fauquemont-sur-Gueule dans la province du Limbourg aux Pays-Bas. La Geulhemmerweg qui l'escalade relie le village de Geulhem et celui de Berg.
 Cyclisme
 Le mont est parcouru régulièrement par la classique cycliste Amstel Gold Race. Lors de sa première ascension dans la course, elle avait la position 22 et se situait entre le Cauberg et le .
 Ascension cycliste de l'Amstel Gold Race
 Colline dans la province de Limbourg (Pays-Bas)
 Fauquemont-sur-Gueule


text:
 IL-KUMMISSJONI EWROPEA
 Brussell, 6.8.2018
 COM(2018) 573 final
 2018/0302(NLE)
 Proposta għal
 DEĊIŻJONI TAL-KUNSILL
 dwar il-pożizzjoni li għandha tiġi adottata, f’isem l-Unjoni Ewropea, fi ħdan il-Kumitat tal-FSE stabbilit mill-Ftehim interim ta’ Sħubija Ekonomika (FSE) bejn il-Kosta tal-Avorju, minn naħa waħda, u l-Komunità Ewropea u l-Istati Membri tagħha, min-naħa l-oħra, dwar l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni Ewropea
 MEMORANDUM TA’ SPJEGAZZJONI
 1.IS-SUĠĠETT TAL-PROPOSTA
 Din il-proposta tikkonċerna d-deċiżjoni li tiġi stabbilita l-pożizzjoni li għandha tittieħed, f’isem l-Unjoni Ewropea (“l-Unjoni”), fi ħdan il-Kumitat tal-FSE stabbilit bil-Ftehim interim ta’ Sħubija Ekonomika bejn il-Kosta tal-Avorju, minn naħa, u l-Komunità Ewropea u l-Istati Membri tagħha, min-naħa l-oħra (minn hawn’ il quddiem imsejjaħ “il-Ftehim”),
 1
 fid-dawl tal-adozzjoni ta’ deċiżjoni tal-Kumitat tal-FSE dwar l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni Ewropea.
 2.
 IL-KUNTEST TAL-PROPOSTA
 2.1.
 Il-Ftehim interim ta’ Sħubija Ekonomija bejn il-Kosta tal-Avorju u l-UE
 L-iskop tal-ftehim huwa li jistabbilixxi qafas inizjali għal Ftehim sħiħ ta’ Sħubija Ekonomika f’konformità mal-Ftehim ta’ Kotonù. Il-Ftehim ilu li qiegħed jiġi applikat b’mod proviżorju sa mit-3 ta’ Settembru 2016.
 2.2.
 Il-Kumitat tal-FSE
 Il-Kumitat tal-FSE huwa l-organu istituzzjonali konġunt ta’ dan il-ftehim. L-Artikolu 73 tal-ftehim jistipula li l-Kumitat tal-FSE ikun responsabbli mill-amministrazzjoni tal-oqsma kollha koperti mill-ftehim u mit-twettiq ta’ kull kompitu msemmi fih. Il-Kumitat tal-FSE jieħu d-deċiżjonijiet tiegħu bi qbil ġenerali. Il-funzjonament tal-Kumitat tal-FSE huwa deskritt fir-regoli ta’ proċedura interni tiegħu, approvati mill-partijiet f’April 2017, emendati mill-Kunsill Ewropew, u adottati mill-partijiet waqt it-tieni laqgħa tal-Kumitat tal-FSE bejn il-Kosta tal-Avorju u l-Unjoni Ewropea f’Marzu 2018.
 2.3.
 Att stipulat mill-Kumitat tal-FSE
 Fit-tielet laqgħa tiegħu fi [data], il-Kumitat tal-FSE mistenni jadotta deċiżjoni dwar l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni (“l-att previst”).
 L-Artikolu 77 tal-Ftehim jistipula li l-Kumitat tal-FSE jista’ jiddeċiedi dwar kull miżura ta’ adattament jew ta’ tranżizzjoni li jistgħu jkunu meħtieġa wara l-adeżjoni ta’ Stati Membri ġodda mal-Unjoni.
 L-att previst għandu bħala objettiv li jsiru l-emendi meħtieġa għall-Ftehim wara l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni.
 L-att previst għandu jsir vinkolanti fuq il-partijiet f’konformità mal-paragrafu 3 tal-Artikolu 77 tal-Ftehim, li jistipula li: “Il-partijiet għandhom jeżaminaw l-effetti tal-adeżjoni tal-Istati l-Membri l-ġodda tal-Unjoni Ewropea fuq dan il-ftehim. Il-Kumitat FSE jista' jiddeċiedi fuq miżuri tranżitorji jew emendi neċessarji.”
 3.
 IL-POŻIZZJONI LI GĦANDHA TIĠI ADOTTATA F’ISEM L-UNJONI
 Ir-Repubblika tal-Kroazja aderiet mal-UE fl-1 ta’ Lulju 2013, u ddepożitat l-att ta’ adeżjoni tagħha għall-Ftehim fit-8 ta’ Novembru 2017 mas-Segretarjat Ġenerali tal-Kunsill tal-Unjoni. Il-klawsola ta’ adeżjoni li tinstab fil-paragrafu 2 tal-Artikolu 77 tal-Ftehim tistipula l-adeżjoni tal-Kroazja mal-Ftehim billi tiddepożita att ta’ adeżjoni. Għal dak li jirrigwarda l-modifikazzjonijiet sussegwenti, li jkunu meħtieġa minħabba l-adeżjoni, il-klawsola ta’ adeżjoni tistipula li għandu jkun hemm deċiżjoni mill-Kumitat tal-FSE.
 Għalhekk ikun xieraq li l-Unjoni tiddetermina l-pożizzjoni li għandha tittieħed fir-rigward tal-adozzjoni tal-att previst tal-Kumitat tal-FSE fejn tidħol l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-ftehim.
 Din il-proposta ta’ Deċiżjoni tal-Kunsill tinkludi bħala anness abbozz ta’ deċiżjoni li għandha tittieħed mill-Kumitat tal-FSE.
 Il-ftehim għandu japplika, min-naħa l-waħda, għat-territorji fejn jiġi applikat it-Trattat dwar il-Funzjonament tal-Unjoni Ewropea (“TFUE”) u skont il-kundizzjonijiet stabbiliti fit-Trattat imsemmi u, min-naħa l-oħra, għat-territorju tal-Kosta tal-Avorju.
 4.
 Il-Bażi ġuridika
 4.1.
 Il-bażi ġuridika proċedurali
 4.1.1.
 Prinċipji
 L-Artikolu 218(9) TFUE jipprevedi deċiżjonijiet li jistabbilixxu “il-pożizzjonijiet li għandhom jiġu adottati f’isem l-Unjoni f’sede stabbilita fi ftehim, meta dik is-sede tintalab tadotta atti li jkollhom effetti legali, sakemm dawn ma jkunux atti li jissupplimentaw jew jemendaw il-qafas istituzzjonali tal-ftehim.”
 Il-kunċett ta’ “atti li jkollhom effetti legali” jinkludi atti li jkollhom effetti legali skont ir-regoli tad-dritt internazzjonali li jirregolaw is-sede inkwistjoni. Dan il-kunċett jinkludi kemm strumenti li ma għandhomx effett vinkolanti skont id-dritt internazzjonali, iżda li madankollu “jistgħu jinfluwenzaw b’mod determinanti l-kontenut tal-leġiżlazzjoni adottata mil-leġiżlatur tal-Unjoni”
 2
 .
 4.1.2.
 Applikazzjoni għal dan il-każ
 Il-Kumitat tal-FSE huwa sede maħluqa mill-ftehim.
 L-Artikolu 77 tal-Ftehim dwar l-adeżjoni ta’ Stati Membri ġodda mal-Unjoni jipprevedi li l-Kumitat tal-FSE jista’ jadotta miżuri tranżitorji jew emendi neċessarji għall-ftehim fil-każ ta’ adeżjoni ġdida mal-Unjoni.
 L-att li l-Kumitat tal-FSE huwa mitlub jadotta jikkostitwixxi att b’effetti legali. L-att previst se jkun vinkolanti skont id-dritt internazzjonali f’konformità mal-Artikolu 77 tal-ftehim minħabba li jinkludi emendi għal ftehim internazzjonali li diġà jorbot lill-Unjoni.
 L-att previst la jiikkompleta u lanqas ma jemenda l-qafas istituzzjonali tal-ftehim.
 Għaldaqstant, il-bażi ġuridika proċedurali għad-Deċiżjoni proposta hija l-Artikolu 218(9) tat-TFUE.
 4.2.
 Il-bażi ġuridika sostantiva
 4.2.1.
 Prinċipji
 Il-bażi ġuridika sostantiva għal deċiżjoni skont l-Artikolu 218(9) TFUE tiddependi primarjament fuq l-objettiv u l-kontenut tal-att previst li fir-rigward tiegħu tiġi meħuda pożizzjoni f’isem l-Unjoni. Jekk l-att previst ikollu żewġ għanijiet jew żewġ komponenti, u jekk wieħed minn dawn l-għanijiet jew komponenti jkun jista’ jiġi identifikat bħala dak ewlieni, filwaqt li l-ieħor ikun sempliċiment inċidentali, id-deċiżjoni skont l-Artikolu 218(9) tat-TFUE trid tkun imsejsa fuq bażi ġuridika sostantiva waħda, jiġifieri dik rikjesta mill-għan jew mill-komponent ewlieni jew predominanti.
 4.2.2.
 Applikazzjoni għal dan il-każ
 L-objettiv u l-kontenut tal-att previst jirrigwardaw il-kummerċ u kwistjonijiet relatati mal-kummerċ. Għalhekk il-bażi ġuridika sostantiva għad-Deċiżjoni proposta hija l-Artikolu 207 tat-TFUE.
 4.3.
 Konklużjoni
 Il-bażi ġuridika għal din id-Deċiżjoni tal-Kunsill hija t-TFUE, u b’mod partikolari l-Artikolu 207 flimkien mal-Artikolu 218(9).
 5.
 PUBBLIKAZZJONI TAL-ATT PREVIST
 Peress li d-deċiżjoni tal-Kumitat tal-FSE se temenda l-ftehim, huwa xieraq li din tiġi ppubblikata f’Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea, ladarba tiġi adottata.
 2018/0302 (NLE)
 Proposta għal
 DEĊIŻJONI TAL-KUNSILL
 dwar il-pożizzjoni li għandha tiġi adottata, f’isem l-Unjoni Ewropea, fi ħdan il-Kumitat tal-FSE stabbilit mill-Ftehim interim ta’ Sħubija Ekonomika (FSE) bejn il-Kosta tal-Avorju, minn naħa waħda, u l-Komunità Ewropea u l-Istati Membri tagħha, min-naħa l-oħra, dwar l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni Ewropea
 IL-KUNSILL TAL-UNJONI EWROPEA,
 Wara li kkunsidra t-Trattat dwar il-Funzjonament tal-Unjoni Ewropea (“TFUE”), u b’mod partikolari l-Artikoli 207 u 218(9) tiegħu,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim interim ta' Sħubija Ekonomika bejn il-Kosta tal-Avorju, minn naħa waħda, u l-Komunità Ewropea u l-Istati Membri tagħha, min-naħa l-oħra (“il-Ftehim”)
 3
 ,
 Wara li kkunsidra l-proposta tal-Kummissjoni Ewropea,
 Billi:
 (1)Il-Ftehim ġie konkluż f’isem l-Unjoni Ewropea (“l-Unjoni”) permezz tad-Deċiżjoni 2009/156/KE
 4
 u qiegħed jiġi applikat b’mod proviżorju mill- 3 ta’ Settembru 2016.
 (2)It-Trattat li jikkonċerna l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni ġie ffirmat fid-9 ta' Diċembru 2011 u daħal fis-seħħ fl-1 ta' Lulju 2013.
 (3)Ir-Repubblika tal-Kroazja aderiet mal-Ftehim fit-8 ta’ Novembru 2017 billi ddepożitat l-att ta' adeżjoni tagħha.
 (4)F’konformità mal-Artikolu 77 tal-Ftehim, il-Kumitat tal-FSE jista' jiddeċiedi dwar kwalunkwe miżura emendatorja li tista' tkun neċessarja b'rabta mal-adeżjoni ta' Stati Membri ġodda mal-Unjoni.
 (5)Il-Kumitat tal-FSE, fil-Laqgħa Annwali tiegħu ta' [data], mistenni jadotta d-deċiżjoni prevista dwar l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni.
 (6)Huwa xieraq li tiġi stabbilita l-pożizzjoni li għandha tittieħed, f’isem l-Unjoni, fil-Kumitat tal-FSE għar-rigward tal-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni,
 ADOTTA DIN ID-DEĊIŻJONI:
 Artikolu 1
 Il-pożizzjoni li għandha tittieħed f’isem l-Unjoni, fil-laqgħa annwali ta’ [data] tal-Kumitat tal-EPA stabbilit skont il-Ftehim dwar l-Adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni, għandha tkun ibbażata fuq l-abbozz tad-Deċiżjoni anness ma’ din id-Deċiżjoni.
 Artikolu 2
 Wara li tiġi adottata, id-Deċiżjoni tal-Kumitat tal-FSE għandha tiġi ppubblikata f'Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea.
 Artikolu 3
 Din id-Deċiżjoni hija indirizzata lill-Kummissjoni.
 Magħmul fi Brussell,
 Għall-Kunsill
 Il-President
 (1)
 ĠU L 59, 3.3.2009, p. 3-272
 (2)
 Is-Sentenza tal-Qorti tal-Ġustizzja tas-7 ta’ Ottubru 2014, Il-Ġermanja vs Il-Kunsill (OIV), C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, il-punti 61 sa 64.
 (3)
 ĠU L 59, 3.3.2009, p. 2
 (4)
 ĠU L 59, 3.3.2009, p. 1
 ---documentbreak---
 IL-KUMMISSJONI EWROPEA
 Brussell,6.8.2018
 COM(2018) 573 final
 ANNESS
 tal-
 Proposta għal Deċiżjoni tal-Kunsill
 dwar il-pożizzjoni li għandha tiġi adottata, f'isem l-Unjoni Ewropea, fi ħdan il-Kumitat tal-FSE stabbilit mill-Ftehim interim ta' Sħubija Ekonomika bejn il-Kosta tal-Avorju, minn naħa waħda, u l-Komunità Ewropea u l-Istati Membri tagħha, min-naħa l-oħra, dwar l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni Ewropea
 ANNESS
 Abbozz
 DEĊIŻJONI Nru .../2018 TAL-KUMITAT TAL-FSE
 stabbilit mill-Ftehim interim ta’ Sħubija Ekonomika bejn il-Kosta tal-Avorju, minn naħa waħda, u l-Komunità Ewropea u l-Istati Membri tagħha, min-naħa l-oħra
 ta’ [data]
 dwar l-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni Ewropea
 IL-KUMITAT TAL-FSE,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim interim ta’ Sħubija Ekonomika bejn il-Kosta tal-Avorju, fuq naħa, u l-Komunità Ewropea u l-Istati Membri tagħha, min-naħa l-oħra (“il-Ftehim”), iffirmat f’Abidjan fis-26 ta’ Novembru 2008, u applikat fuq bażi proviżorja mit-3 ta’ Settembru 2016, u b’mod partikolari l-Artikoli 76, 77 u 81 tiegħu,
 Wara li kkunsidra t-Trattat dwar l-Adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni Ewropea (“l-Unjoni”), u l-att ta’ adeżjoni mal-Ftehim ippreżentat mir-Repubblika tal-Kroazja fit-8 ta’ Novembru 2017,
 Billi:
 (1)Dan il-Ftehim għandu japplika, fuq naħa, għat-territorji fejn japplika it-Trattat dwar il-Funzjonament tal-Unjoni Ewropea (“TFUE”) u bil-kundizzjonijiet imniżżla fit-Trattat u, fuq in-naħa l-oħra, għat-territorju tal-Kosta tal-Avorju.
 (2)L-Artikolu 77(3) tal-Ftehim jipprevedi li l-Kumitat tal-FSE jista’ jiddeċiedi fuq miżuri emendatorji li jistgħu jkunu neċessarji wara l-adeżjoni ta’ Stati Membri ġodda mal-Unjoni Ewropea.
 ADOTTA DIN ID-DEĊIŻJONI:
 Artikolu 1
 Ir-Repubblika tal-Kroazja, bħala Parti tal-Ftehim, bl-istess mod bħall-Istati Membri l-oħra tal-Unjoni, għandha tadotta rispettivament u tieħu nota tat-testi tal-Ftehim, kif ukoll tal-Annessi, il-Protokolli u d-Dikjarazzjonijiet mehmuża magħhom.
 Artikolu 2
 Il-Ftehim huwa emendat kif ġej: L-Artikolu 81 huwa sostitwit b’li ġej:
 “Artikolu 81
 Testi awtentiċi
 Dan il-ftehim huwa preparat f'żewġ kopji bil-Bulgaru, biċ-Ċek,bid-Daniż, bl-Olandiż, bl-Estonjan, bl-Ingliż, bil-Finlandiż, bil-Franċiż, bil-Ġermaniż, bil-Grieg, bl-Ungeriż, bit-Taljan, bil-Latvjan, bil-Litwan, bil-Malti, bil-Pollakk, bil-Portugiż, bir-Rumen, bis-Slovakk, bis-Sloven, bl-Ispanjol, u bl-Isvediż, u kull wieħed mit-testi huwa awtentiku b'mod ugwali.”
 Artikolu 3
 L-Unjoni għandha tikkomunika lill-Kosta tal-Avorju l-verżjoni bil-lingwa Kroata tal-Ftehim.
 Artikolu 4
 Id-dispożizzjonijiet tal-Ftehim għandhom japplikaw għal merkanzija esportata mill-Kosta tal-Avorju lejn ir-Repubblika tal-Kroazja jew mir-Repubblika tal-Kroazja lejn il-Kosta tal-Avorju, li jikkonformaw mar-regoli ta’ oriġini fis-seħħ fit-territorji tal-Partijiet tal-Ftehim u li fit-3 ta’ Settembru 2016 kienu fi tranżitu jew f’ħażna temporanja, f’maħżen tad-dwana jew f’żona ħielsa fil-Kosta tal-Avorju jew fir-Repubblika tal-Kroazja.
 Għandu jingħata trattament preferenzjali fil-każijiet imsemmija fl-ewwel paragrafu, soġġett għall-preżentazzjoni tal-prova tal-oriġini maħruġa b’mod retrospettiv mill-awtoritajiet tad-dwana tal-pajjiż esportatur lill-awtoritajiet tad-dwana tal-pajjiż importatur, fi żmien erba’ xhur mid-data tad-dħul fis-seħħ ta’ din id-Deċiżjoni.
 Artikolu 5
 Il-Kosta tal-Avorju timpenja ruħha li ma tagħmel ebda pretensjoni, talba jew rikors u li ma timmodifika jew tirtira l-ebda konċessjoni konformi mal-Artikolu XXIV.6 u l-Artikolu XXVIII tal-Ftehim Ġenerali dwar it-Tariffi u l-Kummerċ (“GATT” - General Agreement on Tariffs and Trade) 1994 jew mal-Artikolu XXI tal-Ftehim Ġenerali dwar il-Kummerċ fis-Servizzi (‘GATS’ - General Agreement on Trade in Services) fir-rigward tal-adeżjoni tar-Repubblika tal-Kroazja mal-Unjoni Ewropea.
 Artikolu 6
 Din id-Deċiżjoni għandha tidħol fis-seħħ mal-iffirmar tagħha.
 Madankollu, l-Artikoli 3 u 4 għandhom japplikaw mit-3 ta’ Settembru 2016.
 Magħmul fi xxx,
 Għall-Kosta tal-Avorju
 Għall-Unjoni Ewropea


type: caselaw

text:
C 180/4 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 27.7.2002
 SENTENCIA DEL TRIBUNAL DE JUSTICIA SENTENCIA DEL TRIBUNAL DE JUSTICIA
 (Sala Quinta)
 (Sala Quinta)
 de 6 de junio de 2002
 de 13 de junio de 2002 en el asunto C-159/00 (Petición de decisión prejudicial del
 Cour de cassation): Sapod Audic contra Eco-Emballages
 en el asunto C-158/00: Gran Ducado de Luxemburgo SA (1)
 contra Comisión de las Comunidades Europeas (1)
 («Directiva 83/189/CEE — Procedimiento de información en
 materia de normas y reglamentaciones técnicas — Obliga-
 («Liquidación de cuentas — FEOGA — Ejercicios 1996 a ción de comunicar los proyectos de reglamentos técnicos
 1998 — Cultivos herbáceos — Procedimiento que debe — Directivas 75/442/CEE y 91/156/CEE — Residuos —
 seguir la Comisión») Obligación de informar sobre las medidas proyectadas —
 Normativa nacional en materia de eliminación de residuos de
 envases — Obligación de los productores e importadores de
 (2002/C 180/06) identificar los envases de los que debe hacerse cargo una
 empresa homologada — Obligación de la empresa homolo-
 (Lengua de procedimiento: francés) gada de garantizar que los envases de los que se hace cargo
 cumplen las prescripciones técnicas»)
 (Traducción provisional; la traducción definitiva se publicará en la (2002/C 180/07)
 «Recopilación de la Jurisprudencia del Tribunal de Justicia»)
 (Lengua de procedimiento: francés)
 (Traducción provisional; la traducción definitiva se publicará en la
 «Recopilación de la Jurisprudencia del Tribunal de Justicia»)
 En el asunto C-158/00, Gran Ducado de Luxemburgo (agente:
 Sr. M. F. Hoffstetter, asistido por el Sr. R. Nothar) contra
 Comisión de las Comunidades Europeas (agentes: Sres. En el asunto C-159/00, que tiene por objeto una petición
 P. Oliver y G. Berscheid), que tiene por objeto la anulación dirigida al Tribunal de Justicia, con arreglo al artı́culo 234 CE,
 parcial de la Decisión 2000/216/CE de la Comisión, de 1 de por la Cour de cassation (Francia), destinada a obtener, en el
 marzo de 2000, por la que se excluyen de la financiación litigio pendiente ante dicho órgano jurisdiccional entre Sapod
 comunitaria determinados gastos efectuados por los Estados Audic y Eco-Emballages SA, una decisión prejudicial sobre la
 miembros con cargo a la sección de Garantı́a del Fondo interpretación de los artı́culos 1 y 10 de la Directiva 83/189/
 Europeo de Orientación y de Garantı́a Agrı́cola (FEOGA) (DO CEE del Consejo, de 28 de marzo de 1983, por la que se
 L 67, p. 37), en la medida en que excluye de la financiación establece un procedimiento de información en materia de
 comunitaria, para los ejercicios financieros de 1996 a 1998, normas y reglamentaciones técnicas (DO L 109, p. 8; EE 13/
 unos gastos de un importe de 56 106 800 LUF efectuados por 14, p. 34), en su versión modificada por la Directiva 88/182/
 el Gran Ducado de Luxemburgo en el sector de los cultivos CEE del Consejo, de 22 de marzo de 1988 (DO L 81, p. 75),
 herbáceos, el Tribunal de Justicia (Sala Quinta), integrado por del artı́culo 3, apartado 2, de la Directiva 75/442/CEE del
 los Sres. P. Jann, Presidente de Sala, S. von Bahr (Ponente), Consejo, de 15 de julio de 1975, relativa a los residuos (DO
 D.A.O. Edward, A. La Pergola y M. Wathelet, Jueces; Abogado L 194, p. 39; EE 15/01, p. 129), en su versión modificada por
 General: Sr. A. Tizzano; Secretario: Sr. R. Grass; ha dictado el la Directiva 91/156/CEE del Consejo, de 18 de marzo de 1991
 13 de junio de 2002 una sentencia cuyo fallo es el siguiente: (DO L 78, p. 32), y del artı́culo 30 del Tratado CE (actualmente
 artı́culo 28 CE, tras su modificación), el Tribunal de Justicia
 (Sala Quinta), integrado por los Sres. P. Jann, Presidente de
 1) Anular la Decisión 2000/216/CE de la Comisión, de 1 de Sala, y S. von Bahr y C.W.A. Timmermans (Ponente), Jueces;
 marzo de 2000, por la que se excluyen de la financiación Abogado General: Sr. F.G. Jacobs; Secretario: Sr. H. von
 comunitaria determinados gastos efectuados por los Estados Holstein, Secretario adjunto; ha dictado el 6 de junio de 2002
 miembros con cargo a la sección de Garantı́a del Fondo Europeo una sentencia cuyo fallo es el siguiente:
 de Orientación y de Garantı́a Agrı́cola (FEOGA), en la medida
 en que excluye de la financiación comunitaria gastos efectuados 1) Una disposición nacional como el artı́culo 4, párrafo segundo,
 por el Gran Ducado de Luxemburgo en el sector de los cultivos del Decreto no 92-377, de 1 de abril de 1992, sobre la aplica-
 herbáceos con anterioridad al 26 de mayo de 1996. ción, para los residuos resultantes del abandono de envases, de la
 Ley no 75-633, de 15 de julio de 1975, modificada, relativa a
 2) Desestimar el recurso en todo lo demás. la eliminación de residuos y a la recuperación de materiales, sólo
 puede constituir un reglamento técnico con arreglo a la Directiva
 3) Cada una de las partes cargará con sus propias costas. 83/189/CEE del Consejo, de 28 de marzo de 1983, por la que
 se establece un procedimiento de información en materia de
 normas y reglamentaciones técnicas, en su versión modificada por
 (1) DO C 176 de 24.6.2000. la Directiva 88/182/CEE del Consejo, de 22 de marzo de
 1988, si el órgano jurisdiccional nacional decide que debe ser
 interpretada en el sentido de que implica una obligación de
 marcado o de etiquetado.
 ---pagebreak--- 27.7.2002 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 180/5
 2) El artı́culo 10 de la Directiva 83/189, en su versión modificada SENTENCIA DEL TRIBUNAL DE JUSTICIA
 por la Directiva 88/182, debe interpretarse en el sentido de
 que, en el supuesto de que una disposición nacional como el
 artı́culo 4, párrafo segundo, del Decreto no 92-377 deba (Sala Quinta)
 entenderse en el sentido de que implica una obligación de
 marcado o de etiquetado, dicha disposición no está exenta de la
 notificación exigida por el artı́culo 8 de la Directiva 83/189. de 25 de abril de 2002
 3) Un particular puede invocar la falta de notificación, conforme en el asunto C-183/00 (Petición de decisión prejudicial del
 al artı́culo 8 de la Directiva 83/189, de una disposición Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 5 de
 nacional como el artı́culo 4, párrafo segundo, del Decreto Oviedo): Marı́a Victoria González Sánchez contra Medi-
 no 92-377, en caso de que esta última disposición deba cina Asturiana, S.A. (1)
 interpretarse en el sentido de que implica una obligación de
 marcado o de etiquetado. El juez nacional debe negarse, en tal
 caso, a aplicar dicha disposición, pues se ha señalado que la («Aproximación de las legislaciones — Directiva 85/374/
 cuestión de saber qué conclusiones cabe extraer de la inaplicabili- CEE — Responsabilidad por los daños causados por produc-
 dad de dicha disposición nacional respecto al tipo de sanción tos defectuosos — Relación con los demás regı́menes de
 prevista por el Derecho nacional aplicable, tal como la nulidad responsabilidad»)
 o la inoponibilidad de un contrato, se rige por el Derecho
 nacional. No obstante, esta conclusión está supeditada a la
 condición de que las normas de Derecho nacional aplicables no (2002/C 180/08)
 sean menos favorables que las aplicables a reclamaciones
 similares de carácter interno, ni estén articuladas de tal manera
 que hagan imposible en la práctica el ejercicio de los derechos (Lengua de procedimiento: español)
 conferidos por el ordenamiento jurı́dico comunitario.
 4) En caso de que no se aplicara la Directiva 83/189 a las
 disposiciones del Decreto no 92-377, el Estado miembro En el asunto C-183/00, que tiene por objeto una petición
 afectado debı́a informar a la Comisión sobre el proyecto de dirigida al Tribunal de Justicia, con arreglo al artı́culo 234 CE,
 dichas disposiciones nacionales, en virtud del artı́culo 3, por el Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 5 de
 apartado 2, de la Directiva 75/442/CEE del Consejo, de 15 de Oviedo (España), destinada a obtener, en el litigio pendiente
 julio de 1975, relativa a los residuos, en su versión modificada ante dicho órgano jurisdiccional entre Marı́a Victoria González
 por la Directiva 91/156/CEE del Consejo, de 18 de marzo de Sánchez y Medicina Asturiana, S.A., una decisión prejudicial
 1991. sobre la interpretación del artı́culo 13 de la Directiva 85/374/
 CEE del Consejo, de 25 de julio de 1985, relativa a la
 5) El artı́culo 3, apartado 2, de la Directiva 75/442 debe aproximación de las disposiciones legales, reglamentarias
 interpretarse en el sentido de que no confiere a los particulares y administrativas de los Estados miembros en materia de
 ningún derecho que puedan invocar ante los órganos jurisdiccio- responsabilidad por los daños causados por productos defec-
 nales nacionales para obtener la anulación o la inaplicación de tuosos (DO L 210, p. 29; EE 13/19, p. 8), el Tribunal de
 una normativa nacional comprendida en el ámbito de aplicación Justicia (Sala Quinta), integrado por los Sres. P. Jann (Ponente),
 de esta disposición, porque esta normativa haya sido adoptada Presidente de Sala, S. von Bahr y C.W.A. Timmermans, Jueces;
 sin haber sido previamente comunicada a la Comisión. Abogado General: Sr. L.A. Geelhoed; Secretario: Sr. H. von
 Holstein, Secretario adjunto, ha dictado el 25 de abril de 2002
 6) Una disposición nacional como el artı́culo 4, párrafo segundo, una sentencia cuyo fallo es el siguiente:
 del Decreto no 92-377, en caso de que el órgano jurisdiccional
 remitente la interprete en el sentido de que no implica una
 obligación de marcado o de etiquetado, sino que se limita a El artı́culo 13 de la Directiva 85/374/CEE del Consejo, de 25 de
 imponer una obligación general de identificar los envases de los julio de 1985, relativa a la aproximación de las disposiciones legales,
 que una empresa homologada se hace cargo para su eliminación, reglamentarias y administrativas de los Estados miembros en materia
 puede calificarse de modalidad de venta. Corresponde al órgano de responsabilidad por los daños causados por productos defectuosos,
 jurisdiccional remitente comprobar si se reúnen los requisitos debe interpretarse en el sentido de que los derechos que los perjudicados
 establecidos por la jurisprudencia del Tribunal de Justicia en por los daños causados por productos defectuosos tuvieran reconocidos
 este sentido para excluir tal obligación del ámbito de aplicación conforme a la legislación de un Estado miembro, en virtud de un
 del artı́culo 30 del Tratado (actualmente artı́culo 28 CE, tras régimen general de responsabilidad que tenga el mismo fundamento
 su modificación), a saber, que la disposición de que se trata se que el establecido por esta Directiva, pueden verse limitados o
 aplique a todos los operadores afectados que ejerzan su actividad restringidos como consecuencia de la adaptación del ordenamiento
 en el territorio nacional y que afecte del mismo modo, de hecho jurı́dico interno de dicho Estado a lo dispuesto en la mencionada
 y de Derecho, a la comercialización de los productos nacionales Directiva.
 y a la de los procedentes de otros Estados miembros.
 (1) DO C 192 de 8.7.2000.
 (1) DO C 176 de 24.6.2000.


text:
 18.12.2008
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 L 339/103
 ΑΠΌΦΑΣΗ ΤΗΣ ΜΕΙΚΤΉΣ ΕΠΙΤΡΟΠΉΣ ΤΟΥ ΕΟΧ
 αριθ. 114/2008
 της 7ης Νοεμβρίου 2008
 για την τροποποίηση του παραρτήματος IX (Χρηματοπιστωτικές υπηρεσίες) και του παραρτήματος XIX (Προστασία των καταναλωτών) της συμφωνίας για τον ΕΟΧ
 Η ΜΕΙΚΤΗ ΕΠΙΤΡΟΠΗ ΤΟΥ ΕΟΧ,
 Έχοντας υπόψη:
 τη συμφωνία για τον Ευρωπαϊκό Οικονομικό Χώρο, μετά την τροποποίησή της με το πρωτόκολλο προσαρμογής της συμφωνίας για τον Ευρωπαϊκό Οικονομικό Χώρο, εφεξής «η συμφωνία», και ιδίως το άρθρο 98,
 Εκτιμώντας τα ακόλουθα:
 (1)
 Το παράρτημα IX της συμφωνίας τροποποιήθηκε με την απόφαση της Μεικτής Επιτροπής του ΕΟΧ αριθ. 81/2008 της 4ης Ιουλίου 2008 (1).
 (2)
 Το παράρτημα XIX της συμφωνίας τροποποιήθηκε με την απόφαση της Μεικτής Επιτροπής του ΕΟΧ αριθ. 88/2008 της 4ης Ιουλίου 2008 (2).
 (3)
 Η οδηγία 2007/64/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου, της 13ης Νοεμβρίου 2007, για τις υπηρεσίες πληρωμών στην εσωτερική αγορά, την τροποποίηση των οδηγιών 97/7/ΕΚ, 2002/65/ΕΚ, 2005/60/ΕΚ και 2006/48/ΕΚ, και την κατάργηση της οδηγίας 97/5/ΕΚ (3), πρέπει να ενσωματωθεί στη συμφωνία.
 (4)
 Η οδηγία 2007/64/ΕΚ καταργεί, με ισχύ από 1ης Νοεμβρίου 2009, την οδηγία 97/5/ΕΚ (4), η οποία έχει ενσωματωθεί στη συμφωνία και η οποία διαγράφεται από τη συμφωνία με ισχύ από 1ης Νοεμβρίου 2009,
 ΑΠΟΦΑΣΙΖΕΙ:
 Άρθρο 1
 Το παράρτημα IX της συμφωνίας τροποποιείται ως εξής:
 1.
 Μετά το σημείο 16δ (απόφαση 2004/10/ΕΚ της Επιτροπής) του παραρτήματος ΙΧ της συμφωνίας, παρεμβάλλεται το ακόλουθο σημείο:
 «16ε.
 32007 L 0064: Οδηγία 2007/64/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου, της 13ης Νοεμβρίου 2007, για τις υπηρεσίες πληρωμών στην εσωτερική αγορά, την τροποποίηση των οδηγιών 97/7/ΕΚ, 2002/65/ΕΚ, 2005/60/ΕΚ και 2006/48/ΕΚ, και την κατάργηση της οδηγίας 97/5/ΕΚ (ΕΕ L 319 της 5.12.2007, σ. 1).»
 2.
 Στο σημείο 23β (οδηγία 2005/60/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου) προστίθεται το ακόλουθο κείμενο:
 «, όπως τροποποιήθηκε με:
 —
 32007 L 0064: Οδηγία 2007/64/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου της 13ης Νοεμβρίου 2007 (ΕΕ L 319 της 5.12.2007, σ. 1).»
 3.
 Στο σημείο 14 (οδηγία 2006/48/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου) και στο σημείο 31ε (οδηγία 2002/65/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου), προστίθεται η ακόλουθη περίπτωση:
 «—
 32007 L 0064: Οδηγία 2007/64/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου της 13ης Νοεμβρίου 2007 (ΕΕ L 319 της 5.12.2007, σ. 1).»
 4.
 Το κείμενο του σημείου 16α (οδηγία 97/5/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου) διαγράφεται με ισχύ από 1ης Νοεμβρίου 2009.
 Άρθρο 2
 Το παράρτημα XIX της συμφωνίας τροποποιείται ως εξής:
 1.
 Στο σημείο 3α (οδηγία 97/7/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου) προστίθεται η ακόλουθη περίπτωση:
 «—
 32007 L 0064: Οδηγία 2007/64/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου της 13ης Νοεμβρίου 2007 (ΕΕ L 319 της 5.12.2007, σ. 1).»
 2.
 Το κείμενο του σημείου 7γ (οδηγία 97/5/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου) διαγράφεται με ισχύ από 1ης Νοεμβρίου 2009.
 Άρθρο 3
 Τα κείμενα της οδηγίας 2007/64/ΕΚ στην ισλανδική και τη νορβηγική γλώσσα, τα οποία δημοσιεύονται στο συμπλήρωμα ΕΟΧ της Επίσημης Εφημερίδας της Ευρωπαϊκής Ένωσης, είναι αυθεντικά.
 Άρθρο 4
 Η παρούσα απόφαση αρχίζει να ισχύει στις 8 Νοεμβρίου 2008, υπό την προϋπόθεση ότι έχουν πραγματοποιηθεί προς τη Μεικτή Επιτροπή του ΕΟΧ όλες οι κοινοποιήσεις που προβλέπονται στο άρθρο 103 παράγραφος 1 της συμφωνίας (5).
 Άρθρο 5
 Η παρούσα απόφαση δημοσιεύεται στο τμήμα ΕΟΧ και στο συμπλήρωμα ΕΟΧ της Επίσημης Εφημερίδας της Ευρωπαϊκής Ένωσης.
 Βρυξέλλες, 7 Νοεμβρίου 2008.
 Για τη Μεικτή Επιτροπή του ΕΟΧ
 Ο Πρόεδρος
 Η Α.Υ. Ο Πρίγκιπας Νικόλαος του ΛΙΧΤΕΝΣΤΑΪΝ
 (1) ΕΕ L 280 της 23.10.2008, σ. 12.
 (2) ΕΕ L 280 της 23.10.2008, σ. 25.
 (3) ΕΕ L 319 της 5.12.2007, σ. 1.
 (4) ΕΕ L 43 της 14.2.1997, σ. 25.
 (5) Έχουν αναφερθεί συνταγματικές απαιτήσεις.
 Κοινή δήλωση των συμβαλλόμενων μερών της απόφασης αριθ. 114/2008 η οποία ενσωματώνει την οδηγία 2007/64/ΕΚ στη συμφωνία
 «Τα συμβαλλόμενα μέρη λαμβάνουν υπόψη την ιδιαίτερη κατάσταση του Λιχτενστάιν, και ιδίως ότι το Λιχτενστάιν και η Ελβετία έχουν συνάψει νομισματική συνθήκη το 1980 δυνάμει της οποίας το Λιχτενστάιν αποτελεί μέρος της νομισματικής επικράτειας της Ελβετίας. Οι πράξεις πληρωμών εκτελούνται ως εκ τούτου μέσω των ελβετικών συστημάτων πληρωμών. Το εν λόγω γενικό πλαίσιο πρέπει να ληφθεί δεόντως υπόψη.»


text:
17 octombrie este a 290-a zi a calendarului gregorian și a 291-a zi în anii bisecți. Mai sunt 75 de zile până la sfârșitul anului.
 Evenimente
 690: Împărăteasa Wu Zetian înființează Dinastia Zhou din China.
 1346: Bătălia de la Neville's Cross: Regele David al II-lea al Scoției este capturat de Eduard al III-lea al Angliei în apropiere de Durham și închis în Turnul Londrei timp de 11 ani.
 1448: O armată maghiară condusă de Iancu de Hunedoara a atacat fără succes armata otomană condusă de sultanul Murad al II-lea în a doua bătălie de la Kosovo Polje.
 1604: Astronomul german Johannes Kepler a observat în constelația Ophiuchus Supernova din 1604 ("Steaua lui Kepler"). El a publicat mai târziu concluziile sale în cartea De Stella nova in pede Serpentarii.
 1610: Încoronarea regelui Ludovic al XIII-lea al Franței la Reims. Mama sa, Maria de Medici preia regența ăn numele copilul de nouă ani.
 1662: Charles al II-lea al Angliei a vândut orașul Dunkerque Franței pentru 40 000 de lire.
 1713: Marele Război Nordic: Rusia a învins Suedia în bătălia de la Kostianvirta.
 1771: La Milano are loc premiera operei Ascanio in Alba a compozitorului în vârstă de 15 ani Wolfgang Amadeus Mozart. Opera a fost comandată de împărăteasa Maria Tereza pentru nunta fiului ei, arhiducele Ferdinand Karl, cu Maria Beatrice d'Este.
 1777: Bătălia de la Saratoga: Trupele americane, comandate de generalul Gates, le-au învins pe cele britanice conduse de generalul Burgoyne.
 1806: Fostul lider al revoluției din Haiti, împăratul Jacques I al Haiti, este asasinat după o domnie opresivă.
 1817: Este descoperit mormântul faraonului Seti I.
 1878: În România este acreditat primul ambasador străin, în persoana contelui László Hoyos-Sprinzenstein, reprezentantul Austro-Ungariei.
 1905: Proclamația din octombrie emisă de Țarul Nicolae al II-lea al Rusiei.
 1912: Bulgaria, Grecia și Serbia declară război Imperiului Otoman în Primul Război Balcanic.
 1931: Al Capone a fost condamnat pentru evaziune fiscală și închis pentru 11 ani.
 1933: În urma preluării puterii de către naziști în Germania, Albert Einstein s-a refugiat în Statele Unite ale Americii.
 1956: În jocul secolului la șah, viitorul campion mondial în vârstă de 13 ani, Bobby Fischer, îl învinge pe Donald Byrne în runda a opta a turneului memorial Rosenwald de la New York.
 1957: Scriitorul francez Albert Camus primește Premiul Nobel pentru Literatură.
 1973: OPEC emite embargoul; anunță decizia de a opri exportul de petrol spre Statele Unite și alte națiuni care ofereau ajutor militar Israelului în cadrul Războiului Yom Kippur din octombrie 1973.
 1979: Maica Tereza primește Premiul Nobel pentru Pace datorită acțiunilor de sprijinire a săracilor din Calcutta, India.
 1989: Un violent cutremur de 7.1 pe scara Richter lovește San Francisco.
 2009: Pentru a atrage atenția asupra problemelor țării sale cu creșterea nivelului mării ca urmare a încălzirii globale, președintele Maldivelor, Mohamed Nasheed, organizează o ședință de cabinet organizată sub apă pe fundul mării, care atrage atenția presei.
 Nașteri
 1577: Cristofano Allori, pictor italian (d. 1621)
 1666: Johann Wilhelm al III-lea, Duce de Saxa-Eisenach (d. 1729)
 1696: August al III-lea al Poloniei (d. 1763)
 1813: Georg Büchner, scriitor german (d. 1837)
 1819: Frederic Wilhelm, Mare Duce de Mecklenburg (d. 1904)
 1853: Marea Ducesă Maria Alexandrovna a Rusiei, mama reginei Maria a României (d. 1920)
 1870: Adelgunde de Bavaria, prințesă de Bavaria (d. 1958)
 1873: Gheorghe Țițeica, matematician român (d. 1939)
 1897: Ștefana Velisar Teodoreanu, romancieră, poetă și traducătoare română, soția scriitorului Ionel Teodoreanu (d. 1995)
 1900: Jean Arthur, actriță americană (d. 1991)
 1904: Dinu Bădescu, tenor român (d. 1980)
 1905: Alexandru Dima, critic și istoric literar român (d. 1979)
 1912: Papa Ioan Paul I (d. 1978)
 1915: Arthur Miller, scriitor american (d. 2005)
 1918: Rita Hayworth, actriță americană (d. 1987)
 1920: Montgomery Clift, actor american de film (d. 1966)
 1931: José Alencar, politician brazilian (d. 2011)
 1933: William Anders, astronaut american
 1935: Maria Vicol, scrimeră română specializată pe floretă (d. 2015)
 1936: Hazem Al Beblawi, prim-ministru al Egiptului în perioada 2013-2014
 1942: Dumitru Puzdrea, politician român
 1946: Adam Michnik, scriitor polonez
 1946: Drusilla Modjeska, scriitoare australiană
 1948: George Wendt, actor american de film și televiziune
 1959: Norm Macdonald, comediant, scriitor și actor canadian cunoscut pentru stilul său de umor sec (d. 2021)
 1966: Donatus, Landgraf de Hesse
 1972: Eminem (n. Marshall Bruce Mathers III), rapper, artist, cantautor și actor american
 1976: Sebastián Abreu, fotbalist uruguayan
 1976: Tataee (Vlad Irimia), rapper și producător muzical român (B.U.G. Mafia)
 1979: Kimi Räikkönen, pilot auto finlandez
 1983: Felicity Jones, actriță britanică
 1990: Marius Copil, jucător român de tenis
 1992: Louise Burgaard, handbalistă daneză
 Decese
 532: Papa Bonifaciu al II-lea
 1587: Francesco I de' Medici, Mare Duce de Toscana (n. 1541)
 1841: Amalie Zephyrine de Salm-Kyrburg, străbunica regelui Carol I al României (n. 1760)
 1849: Frédéric Chopin, muzician și compozitor polonezo-francez (n. 1810)
 1887: Gustav Robert Kirchhoff, fizician german (n. 1824)
 1893: Patrice de Mac-Mahon, politician francez, președinte al Franței (n. 1808)
 1904: Ștefan Petică, poet român (n. 1877)
 1934: Santiago Ramón y Cajal, histologist și doctor spaniol, laureat Nobel (n. 1852)
 1950: Gordon Wiles, director artistic și regizor american de film (n. 1904)
 1957: Ralph Benatzky, compozitor austriac (Im weißen Rößl) (n. 1884)
 1963: Jacques Hadamard, matematician francez (n. 1865)
 1964: Pierre Brissaud, pictor francez (n. 1885)
 1967: Pu Yi, ultimul împărat al Chinei (n. 1906)
 1976: Franz Altheim, istoric și filolog german, membru de onoare al Academiei Române (n. 1898)
 1983: Raymond Aron, filosof, sociolog și politolog francez (n. 1905)
 1988: Anthony A. Hoekema, teolog american născut în Tările de Jos (n. 1913)
 1999: Gheorghe Ionescu Gion, cântăreț român (n. 1909)
 2008: Gheorghe Pavelescu, etnolog și folclorist român (n. 1915)
 2015: Liviu Radu, scriitor român de science-fiction (d. 1948)
 2017: Danielle Darrieux, actriță franceză (n. 1917)
 2020: Radu Călin Cristea, critic literar, scriitor, eseist și jurnalist român (n. 1955)
 Sărbători
 Ziua Internațională pentru eradicarea sărăciei
 calendarul romano-catolic: Ignațiu de Antiohia
 Note
 ! 17
 ! 10 17


text:
115/2018 og 116/2018
 Moms, fradrag, indgående, leasingaktiver, ikke, eksisterende, aktiver, viden, kreditvurdering, leveranceerklæringer
 Højesteret bemærkede, at da leasingselskabet på fakturaerne havde anført moms, og momsen var opkrævet og betalt af leasingtageren, var det efter momslovens § 52 a, stk. 7 (tidligere § 52, stk. 7) en betingelse for at undlade at indbetale moms, der er opkrævet i en situation, hvor der ikke skulle betales moms, at fejlen berigtiges over for aftagerne af varerne eller ydelserne, og da sådan berigtigelse ikke var sket, var der ikke krav på tilbagebetaling af momsen.
 Momslovens § 37, stk. 2, nr. 1
 Momslovens § 52 a, stk. 7
 Den Juridiske Vejledning 2019-1 D.A.11.1.4.2.
 Den Juridiske Vejledning 2019-1 D.A.11.1.4.3.1.
 Den Juridiske Vejledning 2019-1 D.A.11.1.5.2.
 Den juridiske Vejledning 2019-2, afsnit A.B.3.3.1.2
 Tidligere instans: Dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 9. maj 2018, (SKM2018.368.ØLR).
 (v/DLA Piper v/adv. Jan Børjesson)
 Thomas Rørdam, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Jens Kruse Mikkelsen og Anne Louise Bormann
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 9. maj 2018 (SKM2018.368.ØLR).
 H2 har dog ikke gentaget sin påstand om hjemvisning i relation til den subsidiære påstand (i).
 Højesteret har ved beslutning af 9. januar 2019 afvist at imødekomme en anmodning fra H2 om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen.
 Parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender.
 Skatteministeriet har supplerende anført navnlig, at EU-Domstolen i dom af 27. juni 2018 i de forenede sager C-459/17 og C-460/17 (SGI og Valériane) har bekræftet, at momsfradrag kan nægtes udelukkende med den begrundelse, at levering ikke faktisk er gennemført, jf. præmis 35-37 og 47. Spørgsmålet, om den afgiftspligtige person, der har anmodet om momsfradrag, var i god eller ond tro, er ifølge EU-Domstolen uden betydning for afgørelsen af, om levering har fundet sted, idet begrebet ”levering af et gode” har en ”objektiv karakter”, jf. præmis 38.
 Resultatet af SGI og Valériane-dommen er i overensstemmelse med EU-Domstolens tidligere praksis, hvilket bekræftes af, at sagen blev pådømt uden et forslag til afgørelse fra generaladvokaten.
 Landsretten har i den indankede dom, der er afsagt forud for EU-Domstolens dom i SGI og Valériane – modsat EU-Domstolen – med henvisning til de indstævntes gode tro tilladt fradrag for moms på trods af, at varerne ikke faktisk er blevet leveret. Landsrettens fortolkning af tidligere praksis fra EU-Domstolen er forkert, hvilket bl.a. kommer til udtryk ved, at landsretten har lagt til grund, at de refererede afgørelser angik tilfælde, hvor levering ikke havde fundet sted. Det er imidlertid ikke korrekt, idet de refererede sager alle angik tilfælde, hvor levering havde fundet sted, men hvor myndighederne anfægtede køberens fradragsret ud fra et synspunkt om muligt bedrageri, svig, momssvindel eller andre uregelmæssigheder i leverandørleddet. Når EU-Domstolen i de refererede afgørelser behandler betydningen af god tro hos den afgiftspligtige person, er dette i relation til spørgsmålet, om der i forudgående led var sket momssvindel mv.
 EU-Domstolens dom af 31. maj 2018 i de forenede sager C-660/16 og C-661/16 (Kollross og Wirtl) er uden relevans for afgørelsen af denne sag, idet den angik forudbetaling, dvs. den momsmæssige behandling i situationer, hvor levering ikke har fundet sted på det tidspunkt, hvor afgiften og fradragsretten opstår.
 H2 har supplerende anført navnlig, at SGI og Valériane-dommen er et eksempel på, at momsfradrag må nægtes for aftaleparter, som reelt ikke har til hensigt at anvende de købte varer i en momspligtig virksomhed, idet de er i ond tro om leveringen af varerne. I sagerne var der således uregelmæssigheder vedrørende de fakturaer, som selskaberne (SGI og Valériane) ønskede momsfradrag for, og EU-Domstolen fandt på den baggrund, at selskaberne ikke havde til hensigt at anvende varerne i momspligtig virksomhed, hvorfor der ikke var ret til fradrag. Selskaberne havde således – i modsætning til H2 – handlet uagtsomt i forbindelse med de transaktioner, som selskaberne ønskede fradrag for.
 EU-Domstolen afviste, at myndighederne skal bevise fakturamodtagernes onde tro i en situation, hvor fakturamodtagerne på grund af egne forhold var eller burde være klar over, at levering rent faktisk ikke havde fundet sted. I den situation er det tilstrækkeligt, at transaktionen rent faktisk ikke er blevet gennemført. Dommen ændrer imidlertid ikke ved, at en godtroende køber bevarer retten til fradrag for køb af varer, selv om de ikke fysisk leveres. Når det i præmis 36 udtales, at der ikke opstår fradragsret, når den faktiske gennemførelse af levering af godet ikke har fundet sted, må dette forstås i lyset af sagens faktiske omstændigheder. Det er klart, at der ikke kan opnås momsfradrag for en køber, som vidste, at de købte varer ikke var blevet leveret.
 Ved fortolkningen af SGI og Valériane-dommen må det tillægges betydning, at dommen blev afsagt uden forslag til afgørelse fra generaladvokaten, hvilket, jf. artikel 20, stk. 5, i statutten for EU-Domstolen, betyder, at dommen ikke indebærer en ændring af praksis. Dommen kan derfor ikke forstås således, at fradragsret også må nægtes for en godtroende køber, hvis det efterfølgende konstateres, at de købte varer ikke fysisk leveres, fordi de ikke har eksisteret.
 Kollross og Wirtl-dommen angik købere, der havde forudbetalt ved køb af kraftvarmeværker. Køberne havde fået overdraget retten til at råde over værkerne, hvorfor der forelå en afgiftspligtig transaktion. Værkerne blev imidlertid aldrig leveret, idet køberne blev udsat for bedrageri. EU-Domstolen fandt dog, at køberne uanset dette havde ret til fradrag, idet de var i god tro. Dommen cementerer EU-Domstolens praksis om, at fradragsret ikke nægtes godtroende købere.
 Selv hvis Højesteret måtte finde det godtgjort, at de i denne sag omhandlede aktiver ikke har eksisteret og derfor ikke er blevet leveret, vil den momsmæssige konsekvens heraf i øvrigt ikke være nægtelse af fradrag, men derimod eventuelt regulering af fradraget, jf. Kollross og Wirtl-dommen, præmis 54-56. Der er imidlertid ikke i dansk ret indført hjemmel til momsregulering i en situation som den foreliggende, hvorfor reguleringen ikke er mulig.
 H1 har tilsluttet sig det, som H2 supplerende har anført.
 Rådets direktiv af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (2006/112/EF, momssystemdirektivet) afløste med virkning fra den 1. januar 2007 Rådets sjette direktiv af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (77/388/EØF). Momssystemdirektivet indeholder i artikel 14, 63, 65 og 167-168 følgende bestemmelser:
 ”Afsnit IV
 1. Ved ”levering af varer” forstås overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode
 b) faktisk overdragelse af en vare i henhold til en kontrakt, som vedrører udlejning af en vare for et bestemt tidsrum eller salg af en vare på afbetaling med den klausul, at ejendomsretten under normal forhold erhverves senest ved betaling af sidste afdrag
 Fradragsrettens indtræden og omfang
 Momssystemdirektivet er gennemført i dansk ret ved momsloven. De dagældende bestemmelser i momslovens § 4, § 23, stk. 1-3, § 37, stk. 1, og stk. 2, nr. 1, § 46, stk. 5 (nu stk. 7), og § 52, stk. 6 og 7 (nu § 52 a, stk. 6 og 7), lyder således:
 Stk. 7. Virksomheder, der i strid med stk. 6 på en faktura anfører afgiftsbeløb eller anden angivelse af, at fakturabeløbet indbefatter afgift, skal indbetale afgiftsbeløbet til told- og skatteforvaltningen. Det samme gælder, hvis en virksomhed på en faktura anfører afgift med et for stort beløb eller på en faktura over leverancer, hvoraf der ikke skal betales afgift, anfører afgiftsbeløb eller anden angivelse af, at fakturabeløbet indbefatter afgift. Indbetaling kan dog undlades, hvis fejlen berigtiges over for køberen.”
 EU-Domstolen har i en række sager taget stilling til fortolkningen af reglerne om ret til fradrag for indgående moms (købsmoms), herunder om der er fradragsret i tilfælde, hvor fakturamodtagerne fejlagtigt eller i strid med loven er blevet opkrævet moms, eller hvor der har været begået momssvig i forbindelse med de momspligtige leverancer.
 Efter landsrettens dom har EU-Domstolen afsagt dom af 31. maj 2018 i de forenede sager C660/16 og C-661/16 (Kollross og Wirtl) og dom af 27. juni 2018 i de forenede sager C-459/17 og C-460/17 (SGI og Valériane).
 Kollross og Wirtl-dommen angik spørgsmålet, om der var ret til momsfradrag for køb af kraftvarmeværker, hvor der var sket forudbetaling, jf. de særlige regler herom i momssystemdirektivets artikel 65 (momslovens § 23, stk. 3). Kraftvarmeværkerne var på grund af leverandørernes konkurs aldrig blevet leveret. EU-Domstolen udtalte bl.a.:
 ”Tvisterne i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål
 Sag C-660/16
 Den 10. april 2010 bestilte Achim Kollroß et kraftvarmeværk hos G-GmbH (herefter »GA«). GA bekræftede ordren den 12. april 2010 og udstedte for den vare, der skulle leveres, en faktura til forudbetaling på 30 000 EUR, som særskilt angav det skyldige momsbeløb, nemlig 5 700 EUR. Achim Kollroß opgav ligeledes med henblik på registrering en professionel aktivitet vedrørende produktion af vedvarende energi og betalte den 19. april 2010 GA det beløb, der var blevet opkrævet. GA udstedte den 15. juli 2010 endnu en forudbetalingsfaktura, hvori der blev henvist til betalingen af 19. april 2010. Leveringstidspunktet var endnu ikke fastlagt.
 Anlægget blev ikke leveret. GA’s bo blev taget under insolvensbehandling, som blev afsluttet, fordi der ikke var nogen aktiver i boet. De personer, som handlede for GA, blev dømt efter straffeloven for 88 tilfælde af erhvervsmæssigt og organiseret bedrageri og for forsætlig konkurs på bekostning af køberne af kraftvarmeværkerne. Det fremgår derimod ikke af forelæggelsesafgørelsen, at der var tale om skattesvig.
 Sag C-661/16
 Med henblik på udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed med elproduktion bestilte Erich Wirtl den 3. august 2010 hos »Gesellschaft zur Förderung erneuerbarer Energien mbH« (herefter »GB«) et kraftvarmeværk til en pris af 30 000 EUR plus 5 700 EUR moms, som efter planen skulle leveres 14 uger efter modtagelsen af betalingen. Erich Wirtl betalte ved bankoverførsel den 27. august 2010 den ved forudopkrævning af 6. august 2010 krævede betaling på 35 700 EUR, og han modtog fra GB en faktura dateret den 28. august 2010 på leveringen af et kraftvarmeværk.
 Den 25. oktober 2010 indgav Erich Wirtl en foreløbig momsangivelse for august 2010 med et fradrag på 5 700 EUR for erhvervelsen af dette kraftvarmeværk. Han oplyste også afgiftsmyndigheden i Göppingen om, at han påtænkte at udleje kraftvarmeværket til 6B.
 Nævnte kraftvarmeværk blev imidlertid aldrig leveret. Der blev i løbet af 2011 indledt insolvensbehandling af GB, og 11 tiltalte, som havde været aktive omkring GB koncernen, blev dømt efter straffeloven for 88 tilfælde af erhvervsmæssigt og organiseret bedrageri.
 Med sine første præjudicielle spørgsmål i sag C-660/16 og sag C-661/16, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 65 og 167 i direktiv 2006/112 om betingelserne for fradrag af moms på en forudbetaling skal fortolkes på en rent objektiv måde eller på grundlag af de oplysninger, som den afgiftspligtige person, der har foretaget forudbetalingen, havde eller skulle have haft kendskab til under omstændigheder som de i hovedsagerne omhandlede, hvor leveringen af de pågældende varer ikke blev udført på grund af faktiske omstændigheder, der gav anledning til domme for bedrageri for personer, som arbejdede for leverandørerne.
 Det bemærkes, at i henhold til artikel 167 i direktiv 2006/112 indtræder retten til fradrag af indgående moms, når afgiften forfalder.
 I henhold til dette direktivs artikel 63 indtræder og forfalder afgiftspligten på det tidspunkt, hvor levering af varer eller ydelser finder sted.
 Ikke desto mindre fastsætter artikel 65 i direktiv 2006/112 undtagelsesvis, at såfremt der betales afdrag, inden leveringen af varerne eller ydelserne finder sted, forfalder afgiften for det modtagne beløb på det tidspunkt, hvor afdraget indgår. Som en undtagelse fra den regel, der er nævnt i den foregående præmis, skal denne bestemmelse fortolkes strengt (jf. i denne retning dom af 21.2.2006, BUPA Hospitals og Goldsborough Developments, C-419/02, EU:C:2006:122, præmis 45).
 For at momsen kan forfalde under sådanne omstændigheder, er det således nødvendigt, at alle relevante enkeltheder vedrørende den omstændighed, der udløser afgiftspligtens indtræden, dvs. den fremtidige levering eller den fremtidige ydelse, allerede er kendt, og dermed navnlig, at varerne eller ydelserne er specifikt angivet på det tidspunkt, hvor afdraget betales (jf. i denne retning dom af 21.2.2006, BUPA Hospitals og Goldsborough Developments, C-419/02, EU:C:2006:122, præmis 48).
 Som følge heraf kan artikel 65 i direktiv 2006/112 ikke finde anvendelse, hvis det viser sig, at gennemførelsen af leveringen eller ydelsen er usikker på tidspunktet for betalingen af afdrag (jf. i denne retning dom af 13.3.2014, FIRIN, C-107/13, EU:C:2014:151, præmis 39).
 Heraf følger, at for at vurdere sikkerheden med hensyn til gennemførelsen af leveringen eller ydelsen, der bestemmer momsens forfald i forbindelse med forudbetaling og fradragsrettens tilsvarende indtræden, skal der tages udgangspunkt i det tidspunkt, hvor forudbetalingen foretages.
 I det foreliggende tilfælde fremgår det af de to forelæggelsesafgørelser, at på det tidspunkt, hvor Achim Kollroß og Erich Wirtl foretog deres respektive forudbetalinger, var de varer, som var genstand for en levering, klart bestemt. Navnlig var karakteristika og pris for disse varer klart angivet.
 Retten til fradrag af moms på en forudbetaling i situationer som de i hovedsagerne omhandlede kan således ikke nægtes den potentielle køber, da forudbetalingen er blevet foretaget og modtaget, og alle relevante elementer for den fremtidige levering på tidspunktet for betalingen kunne anses for at være kendt af den nævnte køber, og denne levering derfor forekom sikker.
 I modsætning til, hvad den tyske regering har gjort gældende, har den omstændighed, at leveringsdatoen for varen ikke er kendt med sikkerhed på tidspunktet for forudbetalingen, i denne henseende ikke medført, at de relevante elementer vedrørende afgiftspligtens indtræden, dvs. den fremtidige levering, ikke er kendt. Desuden er fraværet af denne klarhed ikke i sig selv af en sådan art, at den rejser tvivl om sikkerheden af denne levering.
 På baggrund af disse præciseringer skal det undersøges, om der under de i hovedsagerne omhandlede omstændigheder består et usikkerhedselement, der kan udelukke anvendelsen af ovennævnte artikel 65 i direktiv 2006/112. I denne henseende er de omhandlede varer ifølge forelæggelsesafgørelserne ikke blevet leveret, ikke på grund af skattesvig, men på grund af gerninger begået af personer, der arbejdede for leverandørerne af disse varer, som er blevet dømt for erhvervsmæssigt og organiseret bedrageri. Det fremgår af forelæggelsesafgørelserne, at disse faktiske omstændigheder var kendt efter den dato, hvor de forudbetalinger, som udgør grundlaget for de i hovedsagerne omhandlede krav om fradrag, blev foretaget. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om dette faktisk er tilfældet.
 I denne forbindelse skal det bemærkes, at når forudbetalinger modtages før gennemførelsen af leveringen eller ydelsen, indebærer modtagelsen af disse forudbetalinger, at afgiften forfalder, eftersom de kontraherende parter dermed tilkendegiver deres hensigt om på forhånd at påtage sig alle de økonomiske følger, som er knyttet til denne levering eller denne ydelse (jf. i denne retning dom af 21.2.2006, BUPA Hospitals og Goldsborough Developments, C-419/02, EU:C:2006:122, præmis 49).
 Under disse omstændigheder og eftersom betingelserne knyttet til momsens forfald er opfyldt på tidspunktet for modtagelsen af en forudbetaling som nævnt i denne doms præmis 42 og 43, indtræder fradragsretten på dette tidspunkt, og den afgiftspligtige person, der har foretaget forudbetalingen, er berettiget til at udøve denne ret herfra, uden at det er nødvendigt at tage hensyn til andre faktiske omstændigheder, der efterfølgende er blevet kendt, som ville gøre gennemførelsen af leveringen eller ydelsen usikker.
 Til gengæld bør den afgiftspligtige person nægtes fordelen ved denne ret af myndighederne og de nationale retter, hvis det på baggrund af objektive elementer er fastslået, at den pågældende på tidspunktet for forudbetalingen vidste eller ikke med rimelighed kunne være uvidende om, at denne levering eller denne ydelse ikke ville kunne gennemføres.
 En sådan afgiftspligtig person kan nemlig ikke anses for som kontraherende part at have til hensigt at drage de finansielle konsekvenser knyttet til den pågældende fremtidige levering eller ydelse, når den pågældende ved eller ikke med rimelighed kan være uvidende om, at denne gennemførelse er usikker.
 Under disse omstændigheder skal de første spørgsmål i sag C-660/16 og sag C661/16 besvares med, at artikel 65 og 167 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at under omstændigheder som de i hovedsagerne omhandlede kan retten til fradrag af moms på en forudbetaling ikke nægtes den potentielle køber af de omhandlede varer, da forudbetalingen er blevet foretaget og modtaget, alle relevante elementer for den fremtidige levering på tidspunktet for betalingen kunne anses for at være kendt af køberen, og leveringen af varerne derfor forekom sikker. En sådan ret kan imidlertid nægtes den nævnte køber, hvis det på baggrund af objektive elementer er fastslået, at den pågældende på tidspunktet for forudbetalingen vidste eller ikke med rimelighed kunne være uvidende om, at gennemførelsen af denne levering var usikker. ”
 I SGI og Valériane-dommen tog EU-Domstolen stilling til et præjudicielt spørgsmål, der var forelagt af en fransk appeldomstol, om nægtelse af fradrag for moms på fakturaer vedrørende transaktioner, der efter skattemyndighedernes opfattelse ikke faktisk var blevet gennemført.
 ”Tvisten i hovedsagerne og det præjudicielle spørgsmål
 SGI og Valériane, der er franske selskaber med hjemsted på Réunion (Frankrig), driver virksomhed bestående i gennemførelsen af investeringer, som er omfattet af den skattenedsættelse, der er fastsat i CGI’s artikel 199j B. Inden for rammerne af den i denne artikel omhandlede ordning erhverver de nævnte selskaber investeringsgoder, som skal udlejes til operatører med hjemsted på Réunion.
 Efter en regnskabskontrol rejste skatte- og afgiftsmyndighederne (Frankrig) tvivl om, hvorvidt SGI og Valériane havde ret til at fradrage den moms, som var angivet på forskellige fakturaer på erhvervelse af investeringsgoder, bl.a. med den begrundelse, at disse fakturaer ikke svarede til nogen faktisk levering. Skatte- og afgiftsmyndighederne fremsendte følgelig efteropkrævninger af moms til SGI for fjerde kvartal i 2004 samt første og andet kvartal i 2005 og til Valériane for tredje kvartal i 2004.
 SGI og Valériane anfægtede disse efteropkrævninger af moms ved tribunal administratif de la Réunion (forvaltningsdomstolen på Réunion, Frankrig), som frifandt skatte- og afgiftsmyndighederne ved to domme af 28. februar 2013, der blev stadfæstet af cour administrative d’appel de Bordeaux (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Bordeaux, Frankrig).
 Hvad angår SGI bemærkede cour administrative d’appel de Bordeaux (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Bordeaux) – efter at have anført, at selskabet havde påberåbt sig sin gode tro – at dette selskab hverken havde bestridt den omstændighed, at adskillige transaktioner ikke havde givet anledning til en faktisk levering, eller den omstændighed, at leveringerne var sket for sent, eller endelig den omstændighed, at visse transaktioner var blevet annulleret, og at selskabet således havde undladt at kontrollere rigtigheden af disse økonomiske transaktioner, som omfattede betydelige beløb. Den nævnte retsinstans udledte heraf, at skatte- og afgiftsmyndighederne havde ført bevis for, at SGI i sin egenskab af »specialist i oversøisk skattefritagelse« ikke kunne være uvidende om, at de pågældende transaktioner var fiktive, eller at visse af disse var blevet overfaktureret.
 Hvad angår Valériane fandt den nævnte ret, at skatte- og afgiftsmyndighedernes undersøgelser havde gjort det muligt at påvise dels, at det omhandlede materiel ikke var blevet leveret eller installeret, dels, at der forelå en række forsømmelser fra selskabets side, såsom den manglende betaling af fakturabeløbet, den manglende opkrævning af det depositum og den husleje, der var fastsat i den lejekontrakt, som var blevet indgået med lejeren af materiellet, samt den manglende kontrol med, at materiellet rent faktisk fandtes, skønt lejekontrakten var blevet indgået inden faktureringen og modtagelse af materiellet.
 Idet SGI og Valériane var af den opfattelse, at cour administrative d’appel de Bordeaux (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Bordeaux) havde begået en retlig fejl, har de iværksat kassationsanke ved Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig) på grundlag af sjette direktiv, således som dette er blevet fortolket i Domstolens praksis.
 SGI har til støtte for sin anke gjort gældende, at eftersom der ikke forelå noget konkret holdepunkt for at antage, at de omtvistede økonomiske transaktioner var led i svig, påhvilede det ikke selskabet at kontrollere realiteten af disse transaktioner. Valériane har for sin del gjort gældende, at cour administrative d’appel de Bordeaux (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Bordeaux) ikke foretog nogen efterprøvelse af, om myndighederne havde ført bevis for, at selskabet havde eller burde have haft kendskab til, at den pågældende transaktion var led i momssvig.
 Ifølge den forelæggende ret er det korrekt, at Domstolen i sine domme af 31. januar 2013, Stroy trans (C-642/11, EU:C:2013:54) og LVK (C-643/11, EU:C:2013:55), fastslog, at såfremt der, henset til svig eller uregelmæssigheder begået af fakturaudstederen eller et tidligere omsætningsled i forbindelse med den transaktion, der tjener som grundlag for at støtte fradragsretten, må anlægges det synspunkt, at denne transaktion aldrig faktisk er blevet gennemført, kan modtageren af fakturaen kun nægtes retten til momsfradrag, hvis det på grundlag af objektive forhold godtgøres, uden at det hermed kræves, at sidstnævnte foretager kontroller, som ikke påhviler den pågældende, at denne modtager vidste eller burde have vidst, at denne transaktion var led i momssvig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
 Den forelæggende ret har imidlertid anført, at disse to domme blev afsagt i sammenhænge, der adskiller sig fra dem i hovedsagerne, og hvor skatte- og afgiftsmyndighederne baserede sig på uregelmæssigheder begået af udstederen af fakturaen eller af en af dennes leverandører, og hvor de præjudicielle spørgsmål vedrørte de konsekvenser for fakturamodtagerens udøvelse af fradragsretten, der skulle drages af den omstændighed, at skatte- og afgiftsmyndighederne i en berigtiget afgiftsansættelse rettet til udstederen af denne faktura ikke havde berigtiget den moms, som sidstnævnte havde angivet.
 I hovedsagerne er fradragsretten derimod blevet nægtet, fordi de pågældende goder ikke faktisk blev leveret til de i hovedsagerne omhandlede selskaber. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det i en sådan situation forholder sig således, at det med henblik på at nægte en afgiftspligtig person ret til at fradrage momsen er tilstrækkeligt at godtgøre, at goderne eller tjenesteydelserne ikke faktisk er blevet leveret til vedkommende, eller om det ligeledes skal godtgøres, at denne afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den pågældende transaktion var led i momssvig.
 Den forelæggende ret har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
 ”Skal bestemmelserne i [sjette direktivs] artikel 17 [...], hvis bestemmelser i det væsentlige blev gengivet i artikel 168 i [Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1)], fortolkes således, at for at nægte en afgiftspligtig person, som er [moms]skyldig for egne transaktioner, retten til at fradrage den [afgift], der angives på fakturaer svarende til varer eller ydelser, som skattemyndigheden godtgør ikke faktisk er blevet leveret [til den nævnte person], skal det da i alle tilfælde undersøges, om det er godtgjort, at denne person vidste eller burde have vidst, at transaktionen var led i [moms]svig, [uanset] om denne svig er blevet begået på foranledning af udstederen af fakturaen, dens modtager eller tredjemand?”
 Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 17 skal fortolkes således, at det med henblik på at nægte en afgiftspligtig person, der modtager en faktura, retten til at fradrage den på fakturaen angivne moms er tilstrækkeligt, at myndighederne godtgør, at de transaktioner, som denne faktura vedrører, ikke faktisk er blevet gennemført, eller om disse myndigheder ligeledes skal godtgøre, at denne afgiftspligtige person ikke var i god tro.
 Indledningsvis skal det for det første bemærkes, at sjette direktiv er blevet ophævet ved direktiv 2006/112, der trådte i kraft den 1. januar 2007, uden at der dog herved er blevet foretaget nogen materielle ændringer i forhold til det førstnævnte direktiv. Da de relevante bestemmelser i sjette direktiv i det væsentlige har samme indhold som bestemmelserne i direktiv 2006/112, finder Domstolens praksis vedrørende det sidstnævnte direktiv ligeledes anvendelse på sjette direktiv.
 For det andet fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at det i det foreliggende tilfælde ikke er bestridt, at SGI og Valériane såvel som leverandørerne af de pågældende goder er afgiftspligtige personer som omhandlet i sjette direktiv.
 For det tredje hviler det forelagte spørgsmål på den forudsætning, at de i hovedsagerne omhandlede goder, som den indgående moms vedrører, ikke faktisk er blevet leveret.
 Sjette direktivs artikel 17, stk. 1, fastsætter, at fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder. Dette er i medfør af direktivets artikel 10, stk. 2, tilfældet, når leveringen af goderne eller tjenesteydelsen finder sted.
 Det følger heraf, at det i momssystemet forholder sig således, at fradragsretten er knyttet til den faktiske gennemførelse af leveringen af det pågældende gode eller den pågældende tjenesteydelse (jf. analogt kendelse afsagt af Domstolens præsident den 4.7.2013, Menidzherski biznes reshenia, C-572/11, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:456, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
 Omvendt opstår der ingen fradragsret, når den faktiske gennemførelse af leveringen af godet eller tjenesteydelsen ikke har fundet sted.
 I denne forbindelse har Domstolen allerede præciseret, at udøvelsen af fradragsretten ikke omfatter en afgift, der alene skyldes, fordi den er angivet på en faktura (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 4.7.2013, Menidzherski biznes reshenia, C572/11, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:456, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
 Spørgsmålet om, hvorvidt den afgiftspligtige person, der har anmodet om momsfradrag, var i god eller ond tro, er uden betydning for spørgsmålet om, hvorvidt leveringen har fundet sted som omhandlet i sjette direktivs artikel 10, stk. 2. I overensstemmelse med formålet med dette direktiv, med hvilket det tilsigtes at indføre et fælles momssystem, der bl.a. hviler på en ensartet definition af afgiftspligtige transaktioner, har begrebet ”levering af et gode” som omhandlet i direktivets artikel 5, stk. 1, nemlig en objektiv karakter og skal fortolkes uafhængigt af de pågældende transaktioners formål og resultater, uden at skatte- og afgiftsmyndighederne har en forpligtelse til at gennemføre undersøgelser med henblik på at fastslå den afgiftspligtige persons hensigt eller tage hensyn til hensigten hos en anden erhvervsdrivende end den pågældende afgiftspligtige person, som har medvirket i samme leveringskæde (jf. i denne retning dom af 21.11.2013, Dixons Retail, C-494/12, EU:C:2013:758, præmis 19 og 21 og den deri nævnte retspraksis).
 I denne sammenhæng skal det bemærkes, at det påhviler den, der anmoder om momsfradrag, at godtgøre, at betingelserne herfor er opfyldt (dom af 26.9.1996, Enkler, C-230/94, EU:C:1996:352, præmis 24).
 Det følger heraf, at retten til momsfradrag er betinget af, at de hertil knyttede transaktioner faktisk er blevet gennemført.
 Desuden kan hverken retssikkerhedsprincippet eller ligebehandlingsprincippet, som SGI og Valériane har påberåbt sig, eller den retspraksis, der følger af domme af 31. januar 2013, Stroy trans (C-642/11, EU:C:2013:54) og LVK (C-643/11, EU:C:2013:55), føre til nogen anden konklusion.
 Hvad angår retssikkerhedsprincippet skal det indledningsvis bemærkes, at dette princip kræver, at retsreglerne skal være klare, præcise og forudsigelige i deres retsvirkninger, således at de berørte kan orientere sig i situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten (dom af 31.1.2013, LVK, C-643/11, EU:C:2013:55, præmis 51).
 For så vidt angår de i hovedsagerne omhandlede skatteregler findes der imidlertid ingen holdepunkter for at antage, at sagsøgerne i hovedsagerne ikke skulle have været i stand til på hensigtsmæssig vis at orientere sig med hensyn til anvendelsen af de nævnte regler.
 Hvad dernæst angår princippet om afgiftsneutralitet, som udgør konkretiseringen af det almindelige ligebehandlingsprincip, kræver det, at erhvervsdrivende, som gennemfører de samme transaktioner, ikke behandles forskelligt med hensyn til moms, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet (jf. i denne retning dom af 31.1.2013, LVK, C-643/11, EU:C:2013:55, præmis 55). En afgiftspligtig person, der nægtes fradragsret som følge af, at der ikke foreligger nogen afgiftspligtig transaktion, befinder sig imidlertid ikke i en situation, som kan sammenlignes med situationen for en afgiftspligtig person, der indrømmes fradragsret som følge af, at en afgiftspligtig transaktion faktisk er blevet gennemført.
 Endelig skal det præciseres, at dommene af 31. januar 2013, Stroy trans (C-642/11, EU:C:2013:54) og LVK (C-643/11, EU:C:2013:55), blev afsagt under faktiske omstændigheder, der er væsentligt forskellige fra de faktiske omstændigheder, som kendetegner hovedsagerne. I en sammenhæng, hvor det ikke var blevet godtgjort, at de leveringer af goder, hvorpå de pågældende afgiftspligtige personers fradragsret var støttet, ikke faktisk havde fundet sted, vedrørte disse to domme nemlig spørgsmålet om, hvorvidt skatte- og afgiftsmyndighederne for det første kunne konkludere, at der ikke forelå nogen afgiftspligtige leveringer, med den begrundelse alene, at leverandørerne ikke havde fremlagt noget dokument vedrørende gennemførelsen af de pågældende leveringer, og om, hvorvidt de afgiftspligtige modtagere af disse fakturaer med henblik på at gøre gældende, at de pågældende transaktioner faktisk havde fundet sted, for det andet kunne støtte sig på den omstændighed, at skatte- og afgiftsmyndighederne ikke havde foretaget nogen berigtigelse hos udstederne af de omtvistede fakturaer.
 I hovedsagerne hviler det forelagte spørgsmål, således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 33, imidlertid på den forudsætning, at de goder, som den indgående moms vedrører, ikke faktisk er blevet leveret.
 Henset til de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 17 skal fortolkes således, at det med henblik på at nægte en afgiftspligtig person, der modtager en faktura, retten til at fradrage den på fakturaen angivne moms er tilstrækkeligt, at myndighederne godtgør, at de transaktioner, som denne faktura vedrører, ikke faktisk er blevet gennemført.”
 H2 og H1 indgik i 2007 og 2008 aftale med to firmaer om køb af en række entreprenørmaskiner. Endvidere indgik de aftale med et tredje firma, G3, som skulle lease maskinerne. G3 bekræftede over for H2 og H1, at maskinerne var leveret. G3 blev i 2009 erklæret konkurs. Det har ikke været muligt at lokalisere maskinerne, og det er Skatteministeriets opfattelse, at de aldrig har eksisteret.
 Hovedspørgsmålet i denne sag er, om Skatteministeriet kan nægte H2 og H1 fradrag for den moms, som de har betalt ved købet af maskinerne, allerede fordi maskinerne ikke har eksisteret.
 De leasede maskiners eksistens og betydningen heraf for momsfradraget
 Højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at det må lægges til grund, at de maskiner, som sagen angår, ikke har eksisteret.
 Efter momslovens § 37, stk. 1, og stk. 2, nr. 1, som gennemfører artikel 168 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (momssystemdirektivet), har en virksomhed ret til fradrag for moms af varer og ydelser, der er leveret til virksomheden, og som udelukkende anvendes til brug for virksomhedens leverancer. Retten til fradrag indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder, jf. direktivets artikel 167, hvilket sker, når levering af varer eller ydelser finder sted, jf. direktivets artikel 63 og momslovens § 23, stk. 1, medmindre der er sket forudbetaling, jf. direktivets artikel 65 og momslovens § 23, stk. 3.
 EU-Domstolens dom af 31. maj 2018 i de forenede sager C-660/16 og C-661/16 (Kollross og Wirtl) angik en situation, hvor der var sket forudbetaling, og hvor retten til fradrag derfor indtrådte før leveringen, jf. de særlige regler herom i momssystemdirektivets artikel 65 (momslovens § 23, stk. 3). Højesteret finder, at dommen ikke er relevant for den foreliggende sag.
 EU-Domstolen har i dom af 27. juni 2018 i de forenede sager C-459/17 og C-460/17 (SGI og Valériane), præmis 35-40 og 46, udtalt, at fradragsretten er knyttet til den faktiske levering, og at der ingen fradragsret opstår, når den faktiske gennemførelse af leveringen ikke har fundet sted. Spørgsmålet, om den afgiftspligtige person, der har anmodet om momsfradrag, var i god eller ond tro, er uden betydning for, om levering har fundet sted. Det påhviler den, der anmoder om momsfradrag, at godtgøre, at betingelserne herfor er opfyldt, og det følger heraf, at retten til momsfradrag er betinget af, at de hertil knyttede transaktioner faktisk er blevet gennemført. Domstolen besvarede herefter det stillede præjudicielle spørgsmål med, at momssystemdirektivet skal fortolkes således, at det med henblik på at nægte en afgiftspligtig person, der modtager en faktura, retten til at fradrage den moms, der er angivet på fakturaen, er tilstrækkeligt, at myndighederne godtgør, at de transaktioner, som fakturaen vedrører, ikke faktisk er blevet gennemført.
 Højesteret finder, at der herefter ikke er en sådan tvivl om forståelsen af EU-retten, at der er anledning til at forelægge spørgsmål for EU-Domstolen.
 Det er således en betingelse for fradrag efter momslovens § 37, stk. 2, nr. 1, af afgift af varer, der er solgt til virksomheden, at varerne faktisk er blevet leveret. Da det som nævnt må lægges til grund, at de entreprenørmaskiner, for hvilke H2 og H1 ønsker momsfradrag, ikke har eksisteret, er der ikke sket levering, og der kan derfor ikke ske fradrag for den betalte moms.
 Højesteret tager derfor Skatteministeriets påstande til følge.
 H2’s subsidiære påstand (i)
 H2 har subsidiært nedlagt påstand om tilbagebetaling af udgående moms (salgsmoms) vedrørende de leasingydelser, som G3 betalte i en periode før konkursen.
 Højesteret finder, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 48 for at behandle denne påstand, som har nær sammenhæng med sagens øvrige spørgsmål, er opfyldt.
 H2 har på fakturaerne vedrørende leasingydelserne anført moms, og denne moms er opkrævet hos og betalt af leasingtageren G3. Efter momslovens § 52 a, stk. 7 (tidligere § 52, stk. 7), er det en betingelse for at undlade at indbetale moms, der er opkrævet i en situation, hvor der ikke skulle betales moms, at fejlen berigtiges over for aftageren af varerne eller ydelserne. Da H2 ikke har berigtiget fejlen over for G3 under konkurs, har H2 ikke krav på tilbagebetaling af momsen.
 De sagsomkostninger, som H2 skal betale, er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 250.000 kr., af retsafgift for landsret og Højesteret med 10.000 kr. og af udgifter til vidner med 3.533,90 kr., i alt 263.533,90 kr.
 De sagsomkostninger, som H1 skal betale, er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 200.000 kr., af retsafgift for landsret og Højesteret med 10.000 kr. og af udgifter til vidner med 3.533,90 kr., i alt 213.533,90 kr.
 H2 skal anerkende, at bankens indgående afgift for perioden juli 2007 til august 2008 nedsættes med 1.712.250 kr., og skal til Skatteministeriet betale 1.712.250 kr. med rente efter opkrævningslovens § 7 fra den 6. november 2010.
 H2 skal i sagsomkostninger for landsret og Højesteret betale 263.533,90 kr. til Skatteministeriet.
 H1 skal anerkende, at selskabets indgående afgift for juli 2008 nedsættes med 1.373.750 kr., og skal til Skatteministeriet betale 1.373.750 kr. med rente efter opkrævningslovens § 7 fra den 11. april 2011.
 H1 skal i sagsomkostninger for landsret og Højesteret betale 213.533,90 kr. til Skatteministeriet.


text:
14.4.2007
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 82/56
 Ricorso presentato il 7 febbraio 2007 — Scozzaro/EMEA
 (Causa F-13/07)
 (2007/C 82/119)
 Lingua processuale: il francese
 Parti
 Ricorrente: Salvatore Scozzaro (Broxbourne, Regno Unito) (Rappresentanti: S. Orlandi, A. Coolen, J.-N. Louis e E. Marchal, avvocati)
 Convenuta: Agenzia europea per i medicinali (EMEA)
 Conclusioni del ricorrente
 —
 annullare la decisione 31 marzo 2006 con la quale il direttore esecutivo dell'EMEA respinge la domanda del ricorrente intesa ad adire la Commissione di invalidità nonché la successiva decisione di conferma del 25 ottobre.
 —
 condannare la convenuta alle spese.
 Motivi e principali argomenti
 Il 17 marzo 2005, il ricorrente, agente temporaneo presso l'EMEA, è stato vittima di un incidente di lavoro, in conseguenza del quale sarebbe divenuto inabile a svolgere il suo lavoro. Il 17 febbraio 2006 veniva informato che il suo contratto non sarebbe rinnovato oltre il 15 ottobre 2006. La sua domanda diretta ad adire la Commissione di invalidità è stata respinta.
 A sostegno del suo ricorso, il ricorrente invoca, tra l'altro, la violazione dell'art. 31, n. 1 e dell'art. 33, n. 1, del regime applicabile agli altri agenti (RAA), come interpretati dal Tribunale della funzione pubblica nella sentenza 16 gennaio 2007, Gesner/UAMI (F-119/05, non ancora pubblicata nella Raccolta).