type: other

text:
3 päivänä syyskuuta 2014 (1)
 Asia C‐375/13
 (Ennakkoratkaisupyyntö – Handelsgericht Wien (Itävalta))
 Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Tuomioistuimen toimivalta siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Kuluttajasopimukset – Kuluttaja, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa ja joka on ostanut jälkimarkkinoilta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta välittäjältä kolmanteen jäsenvaltioon sijoittautuneen pankin liikkeeseen laskemia arvopapereita – Toimivalta ratkaista mainittuja arvopapereita liikkeeseen laskenutta pankkia vastaan nostetut kanteet
 1. Voidaanko sellaista pankkia vastaan, jonka kotipaikka on Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja joka on laskenut liikkeeseen todistuksia Saksan ensimarkkinoilla, esittää sopimukseen perustuvaa ja/tai sopimukseen perustumatonta vastuuta koskevia vaatimuksia tällaisia todistuksia jälkimarkkinoilta hankkineen, vahinkoa kärsineen sijoittajan kotipaikkakunnan tuomioistuimessa Itävallassa? Tästä problematiikasta on kyse käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä. Pääasian asianosaisina ovat Kolassa ja Barclays Bank plc (jäljempänä Barclays Bank).
 2. Handelsgericht Wien (Wienin kauppatuomioistuin, Itävalta) on esittänyt unionin tuomioistuimelle neljä ennakkoratkaisukysymystä, jotka koskevat tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001(2) 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdan, 5 artiklan 3 alakohdan ja 15 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
 3. Lainaan tässä ratkaisuehdotuksessa useaan otteeseen tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdystä yleissopimuksesta (jäljempänä Brysselin yleissopimus)(3) annettua unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, koska siltä osin kuin asetuksella N:o 44/2001 korvattiin Brysselin yleissopimus, unionin tuomioistuimen antama tulkinta tämän yleissopimuksen määräyksistä pätee myös mainitun asetuksen säännöksiin silloin, kun näiden kahden välineen määräyksiä ja säännöksiä voidaan pitää toisiaan vastaavina.(4)
 4. Asetuksen N:o 44/2001 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
 ”Tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen ennustettavuuden on oltava hyvä, ja niiden on perustuttava periaatteeseen, jonka mukaan toimivaltainen tuomioistuin määräytyy pääsääntöisesti vastaajan kotipaikan perusteella, ja vastaajan kotipaikan tuomioistuin on aina toimivaltainen, lukuun ottamatta joitakin tarkoin rajattuja tapauksia, joissa riidan kohteen tai osapuolten sopimusvapauden vuoksi jokin muu liittymäperuste on oikeutettu. Oikeushenkilöiden kotipaikka olisi määriteltävä itsenäisesti yhteisten sääntöjen avoimuuden lisäämiseksi ja toimivaltaristiriitojen välttämiseksi.”
 5. Asetuksen II luvussa (2–31 artikla) käsitellään toimivaltasääntöjä. II luvun 1 jakson (2–4 artikla) otsikkona on ”Yleiset säännökset”. Asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”kanne henkilöä vastaan, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon jäsenvaltion tuomioistuimissa, jollei tämän asetuksen säännöksistä muuta johdu”.
 6. Asetuksen II luvun 2 jakson (5–7 artikla) otsikkona on ”Erityinen toimivalta”. Asetuksen 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
 3) sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä vahinko sattui tai saattaa sattua;
 7. Asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan, joka sisältyy asetuksen II luvun 4 jaksoon (15–17 artikla), 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
 b) jos sopimus koskee lainaa, joka on maksettava takaisin erissä, tai muuta luottoa, joka on tarkoitettu irtaimen tavaran kaupan rahoittamiseen, tai
 8. Saman asetuksen 16 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”kuluttaja voi nostaa kanteen toista sopimuspuolta vastaan joko sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, missä tämän kotipaikka on, tai sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kuluttajan kotipaikka on.”
 9. Asetuksen 24 artiklassa, joka kuuluu sen II luvun 7 jaksoon, säädetään seuraavaa:
 ”Sen toimivallan lisäksi, joka jäsenvaltion tuomioistuimella on tämän asetuksen muiden säännösten nojalla, tuomioistuin on toimivaltainen, jos vastaaja vastaa kyseisessä tuomioistuimessa. Tätä säännöstä ei kuitenkaan sovelleta, jos vastaaja on vastannut kiistääkseen toimivallan tai jos toinen tuomioistuin 22 artiklan mukaan on yksinomaisesti toimivaltainen.”
 10. Asetuksen N:o 44/2001 II luvun 8 jakso, jonka otsikkona on ”Tuomioistuimen toimivallan ja menettelyn edellytysten tutkiminen”, sisältää 25 ja 26 artiklan, joissa säädetään seuraavaa:
 B Itävallan oikeus
 11. Pääomamarkkinoita koskevan lain (Kapitalmarktgesetz), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, 11 §:ssä säädetään muun muassa esitteen liikkeeseenlaskijan vastuuta koskevista edellytyksistä tapauksissa, joissa sijoittajalle on aiheutunut vahinkoa siitä, että hän on luottanut esitteen sisältämiin tietoihin.
 12. Sijoitusrahastolain (Investmentfondsgesetz), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, 26 §:ssä säädetään muun muassa, että ulkomaisen sijoitusrahaston osuuksien hankkijalle on toimitettava maksutta rahaston säännöt ja/tai sijoitusyhtiön perustamisasiakirja, ulkomaisen sijoitusyhtiön esite ja sopimushakemuksen jäljennös ennen sopimuksen tekemistä ja että esitteeseen on sisällytettävä kaikki sellaiset tiedot, jotka ovat hakemusta tehtäessä olennaisen tärkeitä ulkomaisen sijoitusrahaston osuuksien arvioimiseksi.
 13. Barclays Bank -pankki, joka on sijoittautunut Lontooseen (Yhdistynyt kuningaskunta) ja jolla on sivuliike Frankfurt am Mainissa (Saksa), laski liikkeeseen todistuksia ja myi ne institutionaalisille sijoittajille, muun muassa DAB Bank AG:lle, joka on sijoittautunut Müncheniin (Saksa). Todistuksia ei myyty yksityisille.
 14. Todistusten liikkeeseenlasku tapahtui 22.9.2005 päivätyn perusesitteen ja 20.12.2005 päivättyjen ehtojen (sekä liitteiden) perusteella. Barclays Bankin pyynnöstä perusesitteestä ilmoitettiin myös Itävallassa. Todistusten liikkeeseenlasku tapahtui vuonna 2006. Takaisinmaksu tapahtuu vuonna 2016.
 15. Hankintoja käsittelevä selvitysyhteisö oli Frankfurt am Mainiin sijoittautunut yhtiö. Sinne oli talletettu myös global note -todistus.
 16. DAB Bank AG siirsi todistukset Itävaltaan sijoittautuneelle tytäryhtiölleen direktanlage.at AG:lle, joka myi ne edelleen yksityisille, joihin kuului Itävallassa asuva Kolassa, joka sijoitti tietyn summan näihin todistuksiin.
 17. Toimeksiannot tehtiin ja toteutettiin aina kyseisten yhtiöiden nimissä. direktanlage.at AG suoritti Kolassan toimeksiannon yleisten sopimusehtojensa mukaisesti ”todistusten säilyttäjänä”, mikä tarkoittaa, että se toimi erikoissijoitusrahastona ja säilytti todistukset Münchenissä omissa nimissään asiakkaan puolesta. Kolassa saattoi vaatia ainoastaan todistusten luovutusta erikoissijoitusrahastossa säilytetyn määrän osalta, sillä todistuksia ei voitu siirtää hänen nimiinsä.
 18. Todistus perustuu nimittäin yrityksen haltijavelkakirjan muodossa ottamaan lainaan. Takaisin maksettava määrä ja siten todistuksen arvo määritellään useamman kohderahaston salkusta muodostuvan indeksin perusteella, joten todistuksen arvo on suoraan kytköksissä tähän salkkuun. Saksaan sijoittautuneen rajavastuuyhtiön oli määrä perustaa salkku ja vastata sen hoidosta.
 19. Kyseisen yhtiön johtaja käytti vaikutusvaltaansa yhtiössä sijoittaakseen uutta pääomaa laajamittaiseen pyramidihuijausjärjestelmäänsä. Hänet tuomittiin Saksassa vuonna 2011 kymmenen vuoden ja kahdeksan kuukauden vankeusrangaistukseen petoksesta, asiakirjojen väärentämisestä ja veropetoksesta.
 20. Todistusten arvoksi ilmoitetaan nyt nolla euroa.
 21. Kolassa nosti Barclays Bankia vastaan Handelsgericht Wienissä kanteen, jossa hän esittää sekä sopimusperusteisia vaatimuksia (jotka perustuvat lainasopimukseen, lainanottoon ja sopimuksen tekoa edeltävien suoja- ja tiedonantovelvollisuuksien laiminlyömiseen) että sopimukseen perustumattomia vaatimuksia (jotka perustuvat esitteessä ja valvonnassa oleviin puutteisiin, jotka olivat vastoin erityisesti pääomamarkkinoita koskevaa lakia ja sijoitusrahastolakia). Kolassa perustelee asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimivaltaa ensisijaisesti asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan c alakohdalla ja toissijaisesti sen 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdalla ja 5 artiklan 3 alakohdalla.
 22. Barclays Bank kiistää sekä Kolassan esittämät väitteet että asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimivaltaisuuden.
 23. Asianosaisten perustelujen ja vireillä olevien rinnakkaisoikeudenkäyntien suuren määrän vuoksi Handelsgericht Wien piti välttämättömänä lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
 ”1)a) Onko asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan sanamuotoa ’kun asia koskee henkilön, jäljempänä ’kuluttaja’, sellaista tarkoitusta varten tekemää sopimusta, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa liittyvänä’ tulkittava siten, että
 [Mikäli kolmannen kysymyksen a kohtaan vastataan myöntävästi,] päteekö tämä myös silloin, kun henkilö, joka ei itse ole velkakirjan haltija vaan jolla ainoastaan on velvoiteoikeudellinen oikeus esittää palauttamisvaatimus haltijalle, joka säilyttää arvopapereita hänen puolestaan, esittää näitä vaatimuksia liikkeeseenlaskijalle?
 24. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, ettei se ole kyennyt toteamaan, vallitseeko asianosaisten välillä suora sopimussuhde. Se tarvitsee unionin tuomioistuimelta tulkinnan selvittääkseen, mihin asetuksen N:o 44/2001 itsenäisesti tulkittavaan luokkaan (sopimusta koskevat ja sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausvastuuta koskevat asiat) olisi luokiteltava vaatimukset, joita Kolassa esittää.
 25. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään unionin tuomioistuimelta lähinnä, täyttyvätkö asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan edellytykset pääasian kaltaisessa asiassa, mikä tarkoittaisi sitä, että Kolassa voisi asetuksen N:o 44/2001 16 artiklan 1 kohdan nojalla nostaa Barclays Bankia vastaan kanteen Itävallassa.
 26. Kolmen edellytyksen on täytyttävä, jotta toimivalta voidaan määrittää asetuksen 15 artiklan 1 kohdan perusteella. Ensinnäkin kyseessä on oltava kuluttaja eli henkilö, joka ei harjoita elinkeino- tai ammattitoimintaa,(5) toiseksi kanneoikeuden täytyy liittyä kuluttajan ja elinkeino- tai ammattitoiminnan harjoittajan väliseen kuluttajasopimukseen ja kolmanneksi tämän sopimuksen täytyy kuulua johonkin mainitun 15 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa tarkoitettuun luokkaan.
 27. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei täsmennä, mitä asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan vaihtoehtoa (a, b vai c alakohta) voitaisiin soveltaa. Mielestäni kyseeseen voi tulla ainoastaan mainitussa c alakohdassa tarkoitettu vaihtoehto, jonka mukaan henkilön, joka harjoittaa kaupallista tai elinkeinotoimintaa, on harjoitettava sitä siinä jäsenvaltiossa, jossa kuluttajalla on kotipaikka, tai suunnattava millä keinoin tahansa tällaista toimintaa kyseiseen jäsenvaltioon tai useisiin valtioihin kyseinen jäsenvaltio mukaan lukien, ja sopimuksen on kuuluttava kyseisen toiminnan piiriin. Asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan a alakohdasta (irtaimen tavaran kauppa, jossa hinta suoritetaan maksuerissä) ja b alakohdasta (laina, joka maksetaan takaisin erissä, tai muu luotto, joka on tarkoitettu irtaimen tavaran kaupan rahoittamiseen) johtuvien toimivaltasääntöjen soveltaminen on suljettava pois jo siitä syystä, että todistukset eivät ole mainitun 15 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettua irtainta tavaraa.
 28. Ensimmäinen ja kolmas edellytys vaikuttavat täyttyvän nyt käsiteltävässä asiassa. Kolassa on toiminut kuluttajana, sillä kyseessä oleva kauppa ei liity hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa. Tämän lisäksi kyseessä olevaa todistusta koskeva esite julkaistiin Itävallassa, joten Barclays Bank suuntasi toimintaansa kyseiseen jäsenvaltioon asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
 29. Onko kyseessä kuitenkaan ”kuluttajan tekemä sopimus”? Tämä seikka on ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä ratkaiseva.
 30. Alankomaiden hallituksen mielestä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaamista tosiseikoista voidaan päätellä, että Kolassa ja Barclays Bank ovat sopineet velvoitteista toisiaan kohtaan. Alankomaiden hallituksen täsmällisemmät perustelut ovat seuraavat. Barclays Bankilla on velvollisuus maksaa haltijavelkakirjalaina takaisin Kolassalle esitteessä kuvattujen laskentasääntöjen mukaisesti. Kolassalla on puolestaan velvollisuus suorittaa haltijavelkakirjan hinta. Omaisuudenhoitaja ei luovuta todistusta Kolassalle, vaan hän saa oikeuden ainoastaan velkakirjan luovutukseen, mutta todistus antaa yhtä kaikki oikeuden siihen, että Barclays Bank maksaa kuluttajalle tietyn summan. Barclays Bank on siis velkaa haltijavelkakirjan ostajalle, vaikka todistus jää omaisuudenhoitajan yleisten sopimusehtojen mukaisesti omaisuudenhoitajan säilytettäväksi. Tämä tarkoittaa, että Kolassaa on joka tapauksessa pidettävä haltijavelkakirjan haltijana termin taloudellisessa merkityksessä.
 31. Kolassa lisää, että koska asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan tarkoituksena on suojata kuluttajaa, sitä on tulkittava laajasti.
 32. En ole vakuuttunut tästä kannasta.
 33. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 44/2001 käsitteitä – ja erityisesti sen 15 artiklan 1 kohdan käsitteitä – on tulkittava itsenäisesti, ja tällöin perustana on käytettävä lähtökohtaisesti mainitun asetuksen järjestelmää ja tavoitteita, jotta taataan sen yhtenäinen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa.(6) Kuluttajan tekemän sopimuksen käsite on itsenäinen kansallisen oikeuden luonnehdintoihin nähden.
 34. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan jo sekä asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan johdanto-osan että 15 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuodonkin perusteella ilmenee, että kyseisessä säännöksessä edellytetään sitä, että ”sopimus” on ”tehty” kuluttajan ja sellaisen henkilön välillä, joka harjoittaa kaupallista toimintaa tai elinkeinotoimintaa.(7) Tätä toteamusta tukee lisäksi muun muassa kyseisen asetuksen II luvun 4 jakson – johon 15 artikla kuuluu – ranskankielisen toisinnon otsikko ”compétence en matière de contrats conclus[(8)] par les consommateurs” [(suomeksi ”toimivalta kuluttajansuojaa koskevissa riita-asioissa”].(9)
 35. Mielestäni käsiteltävässä asiassa ei ole tehty sopimusta asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, joten tätä artiklaa ei sovelleta käsiteltävän kaltaiseen asiaan.
 36. Itävaltalaisen kuluttajan Kolassan tarkoituksena oli osallistua englantilaisen liikkeeseenlaskevan yhtiön Barclays Bankin toteuttamaan sijoitustoimeen, jota oli mainostettu Itävallassa erityisen esitteen välityksellä. Hän väittää, että pankkiin, jonka kanssa hän oli tehnyt sopimuksen, eli direktanlage.at AG:hen, ei kohdistunut lainkaan taloudellista riskiä.
 37. Tämän toteamuksen perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että Kolassan ja Barclays Bankin välillä olisi tehty sopimus.
 38. Ainoa Kolassan tekemä sopimus oli direktanlage.at AG:n kanssa tehty sopimus. Olen tietoinen siitä, että sovellettavan kansallisen oikeuden nojalla Barclays Bankilla on tiettyjä velvoitteita Kolassaa kohtaan.(10) Nämä velvoitteet eivät kuitenkaan perustu Kolassan ja direktanlage.at AG:n välillä tehtyyn sopimukseen.
 39. Mielestäni ei myöskään ole syytä hyväksyä asetuksen N:o 44/2001 15 artiklasta sellaista laajempaa tai ”taloudellista” tulkintaa, joka olisi ristiriidassa säännöksen sanamuodon kanssa, sillä perusteella, että kuluttajaa on suojattava heikommassa asemassa olevana toimijana.
 40. Asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohta on poikkeus sekä toimivaltaa koskevasta pääsäännöstä, josta säädetään tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa ja jonka mukaan toimivalta on sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa vastaajan kotipaikka on, että erityistä toimivaltaa sopimusasioissa koskevasta säännöstä, josta säädetään saman asetuksen 5 artiklan 1 alakohdassa ja jonka mukaan toimivaltainen on sen paikkakunnan tuomioistuin, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai on täytettävä.(11)
 41. Tältä osin on totta, että vaikka asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan c alakohdassa pyritään suojaamaan kuluttajaa, tämä ei merkitse sitä, että suoja olisi absoluuttista.(12) Mainittu säännös on selkeä, ja siinä tasapainotetaan keskenään kuluttajan etu ja elinkeino- tai ammattitoimintaa harjoittavan henkilön etu. Koska säännös on poikkeus pääsäännöstä, sitä on tulkittava suppeasti.(13)
 42. Asetuksen N:o 44/2001 päätarkoitus on taata oikeusvarmuus määritettäessä tuomioistuinten toimivaltaa sisämarkkinoilla. Asetuksen johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaankin, että tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen ennustettavuuden on oltava hyvä.
 43. Toimivallan antaminen kuluttajan kotipaikan tuomioistuimelle käsiteltävän asian kaltaisissa tilanteissa olisi ristiriidassa ennustettavuuden kanssa.
 44. Ehdotan, ettei unionin tuomioistuin uhraa asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan selkeää sanamuotoa ja sen perustarkoitusta asetuksen rakenteessa omaksuakseen ”taloudellisen” lähestymistavan kuluttajien suojaamiseksi. Tämä tehtävä kuuluu unionin lainsäätäjälle, mikäli se toteaa sen tarpeelliseksi.(14)
 45. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä edellytetään, että riita-asian asianosaisten välillä on tehty sopimus. Kun kuluttaja on hankkinut todistuksen, joka perustuu yrityksen haltijavelkakirjan muodossa ottamaan lainaan, todistuksen liikkeeseenlaskijan sijasta kolmannelta, joka itse on hankkinut todistuksen liikkeeseenlaskijalta, kuluttajan ja todistuksen liikkeeseenlaskijan välillä ei ole tehty sopimusta.
 46. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää toisessa kysymyksessään pääosin samat kysymykset kuin joita tähän mennessä on tarkasteltu, mutta tällä kertaa se viittaa asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohtaan, jonka mukaan ”sopimusta koskevassa asiassa” henkilöä vastaan voidaan nostaa kanne sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä velvoite on täytetty tai täytettävä.
 47. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksen lähtökohtana vaikuttaa olevan ajatus siitä, että vahinkoa kärsinyt henkilö on tullut alkuperäisen lainanottajan tilalle liikkeeseenlaskijan kanssa tehdyn sopimuksen puitteissa. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaisi, että Kolassa on tullut kyseisen lainan merkitsijän tilalle siltä osin kuin kaikki direktanlage.at AG:n oikeudet ja velvollisuudet ovat siirtyneet hänelle ja että hänestä olisi tällä tavoin tullut Barclays Bankin kanssa tehdyn sopimuksen sopimuspuoli, mielestäni kyse olisi asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa tarkoitetusta ”sopimusta koskevasta asiasta”. Jäljempänä oletetaan, ettei näin ole, sillä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa itse ennakkoratkaisupyyntönsä perusteluissa, ettei Kolassa ole Itävallan yleisen siviilioikeuden mukaan sopimussuhteessa Barclays Bankiin.
 48. Sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä että oikeuskirjallisuudessa(15) sopimuksen käsitettä asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan ja vastaavasti sen 5 artiklan 1 alakohdan yhteydessä on tulkittu eri tavoin.
 49. Unionin tuomioistuin on tulkinnut ”sopimusta koskevan asian” käsitettä mainitun 5 artiklan 1 alakohdan tapauksessa itsenäisesti ja laajasti.(16) Sen mukaan artiklassa ei etenkään edellytetä sopimuksen tekemistä.(17) Sopimusvelvoitteen toteaminen on kuitenkin välttämätön edellytys kyseisen säännöksen soveltamiselle, sillä säännöksen nojalla tuomioistuimen toimivalta määritellään sen paikkakunnan mukaan, jossa kanteen perusteena oleva sopimusvelvoite on täytetty tai on täytettävä.
 50. Asiassa Handte annetusta tuomiosta(18) alkaen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu nimittäin, ettei asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun sopimusta koskevan asian käsitteen(19) voida katsoa tarkoittavan sellaista tilannetta, jossa osapuoli ei ole vapaaehtoisesti sitoutunut velvoitteeseen toiseen osapuoleen nähden. Mainitussa asiassa oli kyse tavaroita koskevien kansainvälisten sopimusten ketjusta, jossa osapuolten sopimusvelvoitteet vaihtelivat sopimuksen mukaan siten, että sopimusperusteiset oikeudet, joihin myöhempi ostaja saattoi vedota välitöntä myyjää vastaan, eivät olleet välttämättä samat kuin ne sopimusperusteiset oikeudet, joista valmistaja oli sopinut ensimmäiseen ostajaan nähden.(20)
 51. Käsiteltävässä asiassa eri osapuolten välisiä arvopaperitoimia on vaikeampi luokitella. Kuten tuomioon Handte (EU:C:1992:268) johtaneessa asiassa, käsiteltävässä asiassa on kuitenkin olemassa sopimusten ketju, eikä voida katsoa, että Kolassa ja Barclays Bank olisivat ”vapaaehtoisesti sitoutuneet velvoitteeseen toiseen osapuoleen nähden”.
 52. Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että Kolassan ja Barclays Bankin välillä ei ole asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa tarkoitettua sopimussuhdetta.
 53. Toistan vielä, että kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on korostanut, sovellettavan kansallisen oikeuden nojalla Barclays Bankilla on tiettyjä velvoitteita Kolassaa kohtaan. Ne eivät kuitenkaan ole edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla sopimusperusteisia.
 54. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa toiseen kysymykseen, että asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä edellytetään sopimussuhdetta, jossa osapuoli on vapaaehtoisesti sitoutunut velvoitteeseen toiseen osapuoleen nähden. Tällaista sopimussuhdetta ei ole tilanteessa, jossa yksityinen on hankkinut todistuksen, joka perustuu yrityksen haltijavelkakirjan muodossa ottamaan lainaan, tämän todistuksen liikkeeseenlaskijan sijasta kolmannelta, joka on itse hankkinut sen liikkeeseenlaskijalta.
 55. Kolmannen kysymyksen kohteena on asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu erityistä toimivaltaa koskeva sääntö. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, voidaanko kannetta, joka perustuu liiketoimea koskevan esitteen väitetysti puutteellisiin tai epäselviin tietoihin ja niiden rahastojen, joihin todistusten arvo oli kytköksissä, varainhoidon valvonnan väitettyyn puutteellisuuteen, pitää mainitun asetuksen 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuna sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevana asiana.
 56. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohdassa ilmaistu erityistä toimivaltaa koskeva sääntö perustuu riita-asian ja sen paikkakunnan tuomioistuimen, missä vahinko sattui, välisen erityisen läheisen liittymän olemassaoloon, minkä vuoksi on perusteltua antaa toimivalta näille tuomioistuimille hyvään lainkäyttöön ja prosessin asianmukaiseen järjestämiseen liittyvien syiden perusteella.(21) Sen paikkakunnan tuomioistuimella, missä vahinko sattui, on yleensä parhaat mahdollisuudet ratkaista asia muun muassa riidan läheisyyden ja asian selvittämisen vaivattomuuden vuoksi.(22)
 57. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensisijaisesti, voidaanko vaatimuksia, jotka perustuvat esitteen laatijan vastuuseen sekä suoja- ja tiedonantovelvollisuuksien laiminlyömiseen ja jotka esitetään haltijavelkakirjan liikkeeseenlaskun yhteydessä, pitää asetuksen [N:o 44/2001] 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuina sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevina asioina.
 58. Tähän kysymykseen on selvästikin vastattava myöntävästi. Ensinnäkin tämä itsenäinen käsite kattaa kaikki sellaiset kanteet, joissa vaaditaan vastaajan vastuun toteuttamista ja jotka eivät liity asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuun sopimusta koskevaan asiaan.(23) Mainitun asetuksen 5 artiklan 3 kohdassa ei sinänsä suljeta pois tiettyjä asioita. Tätä vahvistaa oikeuskirjallisuus, jossa korostetaan, että mainittua artiklaa sovelletaan lähtökohtaisesti sijoittajille aiheutuneeseen vahinkoon(24) ja erityisesti esitteestä syntyneeseen vastuuseen.(25)
 59. Paikkakunnan, jossa vahinko sattui tai saattaa sattua, määrittämisen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko paikkakunta, missä vahinko sattui, vahinkoa kärsineen kotipaikka Itävalta hänen omaisuutensa keskuspaikkana.
 60. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun paikkakunta, jolla on tehty teko, joka mahdollisesti synnyttää sopimukseen perustumattoman vahingonkorvausvastuun, ja paikkakunta, jolla tämä teko on aiheuttanut vahingon, eivät ole samat, ilmaus ”paikkakunta, jossa vahinko sattui”, on kuitenkin ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan yhtä hyvin vahingon ilmenemispaikkaa(26) kuin paikkaa, jossa tämän vahingon aiheuttanut syy-yhteydessä oleva tapahtuma(27) on sattunut.(28)
 61. Tuomiossa Kronhofer (EU:C:2004:364) on lisäksi todettu, että Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että ilmaisulla ”paikkakunnan – –, missä vahingon aiheuttanut teko sattui” ei tarkoiteta kantajan kotipaikkaa, missä on hänen ”omaisuutensa keskuspaikka”, vain siitä syystä, että hän on kärsinyt siellä taloudellisen vahingon seurauksena omaisuuserien menettämisestä toisessa sopimusvaltiossa.(29) Tuomiossa noudatettiin 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun erityisen toimivallan osalta näkemystä, jonka julkisasiamies Léger esitti asiaa koskevassa ratkaisuehdotuksessaan ja jonka mukaan ei ole minkäänlaista perustetta myöntää toimivaltaa tuomioistuimille, jotka sijaitsevat muussa sopimusvaltiossa kuin siinä, jossa sattuivat sekä vahinkoa aiheuttanut tapahtuma että vahingon ilmeneminen, eli kaikki vastuun syntymisen aikaansaavat tekijät.(30) Sanotunlainen toimivallan myöntäminen ei täytä mitään objektiivista tarvetta näytön esittämisen tai prosessin järjestämisen kannalta.(31)
 62. Näin ollen on selvitettävä, mitkä ovat käsiteltävässä asiassa mahdollisen vastuun syntymisen aikaansaavat tekijät.
 63. Vaikka ennakkoratkaisupyynnössä esitetyistä tosiseikoista ei saada riittävän konkreettisia tietoja epäilyksen hälventämiseksi siitä, miten määritellään paikkakunta, jossa vahinko sattui, on kuitenkin selvää, ettei käsiteltävän asian tosiseikkoja voida rinnastaa tuomioon Kronhofer (EU:C:2004.364) johtaneen asian tosiseikkoihin. Muistutan, että viimeksi mainitussa asiassa kantaja Kronhofer, jonka kotipaikka oli Itävallassa, oli tehnyt puhelimitse Saksassa asuvien yksityisten kanssa sopimuksen, joka koski osakkeiden osto-optioita, ja oli siirtänyt pyydetyn summan sijoitustilille Saksassa.
 64. Käsiteltävässä asiassa sen sijaan Barclays Bank on julkaissut esitteen Itävallassa. Tämä on osoitus vahingon aiheuttaneesta teosta, johon tuomioistuimen toimivalta voi perustua asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohdan nojalla.
 65. Kun esite julkaistaan yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa, kussakin tapauksessa voi nähdäkseni olla kyse vahingon aiheuttaneesta teosta, johon tuomioistuimen toimivalta voi perustua asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohdan nojalla.
 66. Tässä yhteydessä tukeudun, kuten komissio huomautuksissaan ehdotti, pikemminkin tuomioon Shevill ym.,(32) jossa ilmaisua ”paikkakunnan – –, missä vahinko sattui” tulkittiin siten, että useissa sopimusvaltioissa levitetyllä lehtiartikkelilla aiheutetussa kunnianloukkauksessa vahingonkärsijä voi saattaa vahingonkorvausvaatimuksensa kustantajaa vastaan myös sen sopimusvaltion tuomioistuimen tutkittavaksi, missä loukkaavaa julkaisua on jaettu ja missä vahingonkärsijä väittää maineensa kärsineen vahinkoa, mutta vaatimus koskee ainoastaan sitä vahinkoa, joka on aiheutunut asiaa tutkivan tuomioistuimen valtiossa. Tämä näkemys on vahvistettu tuomiossa eDate Advertising ym.(33)
 67. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa kolmanteen kysymykseen, että asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se kattaa kaikki sellaiset kanteet, joissa vaaditaan vastaajan vastuun toteuttamista ja jotka eivät liity asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuun sopimusta koskevaan asiaan. Tämä ensiksi mainittu säännös kattaa myös esitteestä syntyneen oikeudellisen vastuun. Asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua ilmaisua ”paikkakunnan – –, missä vahinko sattui” on tulkittava siten, että se kattaa todistusten haltijan kotipaikan, jos taloudellisen vahingon on aiheuttanut esitteen julkaiseminen siinä jäsenvaltiossa, jossa haltijan kotipaikka sijaitsee.
 D Neljäs ennakkoratkaisukysymys
 68. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä kysymyksellään, onko sen toimivaltaansa arvioidessaan selvitettävä asia kattavasti vai pidettävä lähtökohtana vain pääasian kantajan väitteiden oikeellisuutta.
 69. Alustavasti on muistutettava, että tuomioistuimen toimivalta määräytyy asetuksen N:o 44/2001 itsenäisten sääntöjen perusteella, kun taas pääasia ratkaistaan sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan, joka on määritetty sopimusvelvoitteisiin(34) tai sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin(35) liittyvissä lainvalintasäännöissä.
 70. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei selitä, miksi se viittaa asetuksen N:o 44/2001 25 ja 26 artiklaan. Mielestäni nämä artiklat eivät liity esitettyyn kysymykseen. Sanamuotonsa mukaisesti 25 artikla koskee ainoastaan asetuksen N:o 44/2001 22 artiklaan perustuvaa yksinomaista toimivaltaa.
 71. Kysymys toimivallan tutkimisen laajuudesta liittyy kaikkiin asetuksen N:o 44/2001 toimivaltasääntöihin.
 72. Nähdäkseni vakiintunut oikeuskäytäntö tarjoaa useita viittauskohtia, joiden perusteella tähän kysymykseen voidaan vastata, ja niihin on viitattu myös ennakkoratkaisupyynnössä.
 73. Asetuksessa N:o 44/2001 ei täsmennetä kansallisen tuomioistuimen valvontavelvollisuuksien laajuutta toimivaltansa tutkimisen yhteydessä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan Brysselin yleissopimuksen tarkoituksena ei ole yhtenäistää eri sopimusvaltioiden oikeudenkäyntimenettelyyn liittyviä sääntöjä, vaan jakaa tuomioistuinten toimivalta yksityisoikeuden alalla sopimusvaltioiden välisissä suhteissa sekä helpottaa tuomioiden täytäntöönpanoa.(36) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeudenkäyntimenettelyä koskevien sääntöjen osalta voidaan viitata asiaa tutkivan tuomioistuimen kansallisessa oikeudessa sovellettaviin sääntöihin, edellyttäen, ettei näiden sääntöjen soveltamisesta aiheudu haittaa Brysselin yleissopimuksen tehokkaalle vaikutukselle.(37)
 74. Unionin tuomioistuin onkin todennut, että kantaja voi Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 alakohdan mukaan nostaa kanteen sopimuksen täytäntöönpanopaikan tuomioistuimessa myös silloin, kun osapuolet ovat erimielisiä kanteen perustana olevan sopimuksen syntymisestä.(38) Se on täsmentänyt myös, että on oikeusvarmuuden tavoitteen mukaista, että asiaa käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi helposti tutkia oman toimivaltansa mainitun yleissopimuksen sääntöjen perusteella, ilman että sen täytyy tutkia pääasia.(39)
 75. Unionin tuomioistuin on vastikään katsonut, että siinä vaiheessa, kun tarkastellaan kansainvälistä toimivaltaa, tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, ei arvioi kansallisten oikeussääntöjen mukaisesti, onko negatiivinen vahvistuskanne otettava tutkittavaksi tai onko se perusteltu, vaan se toteaa ainoastaan ne liittymät tuomioistuinvaltioon, jotka ovat perusteena sen toimivallalle asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan nojalla.(40) Se on todennut myös, että kun tuomioistuin, jossa asia on vireillä, tutkii asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa soveltaessaan, onko se tämän säännöksen nojalla toimivaltainen, se saa olettaa, että kantajan väitteet sopimukseen perustumattoman vahingonkorvausvastuun edellytyksistä pitävät paikkansa.(41)
 76. Tuomioistuin, jolta riita-asian ratkaisua on pyydetty, ei kuitenkaan voi perustella toimivaltaansa ainoastaan kantajan esittämillä seikoilla, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää ehdottavan. Asetuksen N:o 44/2001 tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi sen on käytettävä perusteena kaikkia käytössään olevia seikkoja.
 77. Näissä olosuhteissa katson, että asetuksen N:o 44/2001 24 artiklalla ei olisi normatiivista arvoa, jos vastaajalla ei olisi mahdollisuutta esittää väitteitään sen tuomioistuimen toimivallasta, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu. Kyseisessä säännöksessä säädetään nimittäin nimenomaisesti vastaajan mahdollisuudesta esittää väitteensä toimivallasta.
 78. Tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, ei kuitenkaan pidä viivyttää toimivaltansa tutkimista asian selvittämistoimilla. Sen on tehtävä ensi näkemältä arviointi toimivallastaan.
 79. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaaman kaltaiset kansalliset oikeudenkäyntimenettelyä koskevat säännöt, joiden mukaan tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on varmistuttava ainoastaan kantajan väitteiden ilmeisestä perusteltavuudesta, eikä sen tarvitse ottaa huomioon vastaajan esittämiä seikkoja, vaarantavat asetuksen N:o 44/2001 tehokkaan vaikutuksen.
 80. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa neljänteen kysymykseen, että määrittääkseen toimivaltansa asetuksen N:o 44/2001 säännösten nojalla tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on ensi näkemältä suoritettavan valvonnan yhteydessä arvioitava kaikkia käytettävissään olevia seikkoja, mukaan luettuna tarvittaessa myös vastaajan esittämät seikat.
 81. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Handelsgericht Wienin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
 1) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.200 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä edellytetään, että riita-asian asianosaisten välillä on tehty sopimus. Kun kuluttaja on hankkinut todistuksen, joka perustuu yrityksen haltijavelkakirjan muodossa ottamaan lainaan, todistuksen liikkeeseenlaskijan sijasta kolmannelta, joka on itse hankkinut todistuksen liikkeeseenlaskijalta, kuluttajan ja todistuksen liikkeeseenlaskijan välillä ei ole tehty sopimusta.
 2) Asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä edellytetään sopimussuhdetta, jossa osapuoli on vapaaehtoisesti sitoutunut velvoitteeseen toiseen osapuoleen nähden. Tällaista suhdetta ei ole tilanteessa, jossa yksityinen on hankkinut todistuksen, joka perustuu yrityksen haltijavelkakirjan muodossa ottamaan lainaan, tämän todistuksen liikkeeseenlaskijan sijasta kolmannelta, joka on itse hankkinut sen liikkeeseenlaskijalta.
 3) Asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se kattaa kaikki sellaiset kanteet, joissa vaaditaan vastaajan vastuun toteuttamista ja jotka eivät liity asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuun sopimusta koskevaan asiaan. Tämä ensiksi mainittu säännös kattaa myös esitteestä syntyneen oikeudellisen vastuun. Asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua ilmaisua ”paikkakunnan – –, missä vahingon aiheuttanut teko sattui” on tulkittava siten, että se kattaa todistusten haltijan kotipaikan, jos taloudellisen vahingon on aiheuttanut esitteen julkaiseminen siinä jäsenvaltiossa, jossa haltijan kotipaikka sijaitsee.
 4) Määrittääkseen toimivaltansa asetuksen N:o 44/2001 säännösten nojalla tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on ensi näkemältä suoritettavan valvonnan yhteydessä arvioitava kaikkia käytettävissään olevia seikkoja, mukaan luettuna tarvittaessa myös vastaajan esittämät seikat.
 2 – EYVL 2001, L 12, s. 1.
 3 – EYVL 1972, L 299, s. 32. Yleissopimus sellaisena kuin se on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 9.10.1978 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 304, s. 1, oikaistu teksti s. 77), Helleenien tasavallan liittymisestä 25.10.1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1), Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä 26.5.1989 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 285, s. 1) sekä Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisestä 29.11.1996 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL 1997, C 15, s. 1).
 4 – Tuomio TNT Express Nederland (C‐533/08, EU:C:2010:243, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
 5 – Ks. mm. tuomio Česká spořitelna (C‐419/11, EU:C:2013:165, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
 6 – Ks. vastaavasti tuomiot Engler (C‐27/02, EU:C:2005:33, 33 kohta); Pammer ja Hotel Alpenhof (C‐585/08 ja C‐144/09, EU:C:2010:740, 55 kohta); Mühlleitner (C‐190/11, EU:C:2012:542, 28 kohta) ja Česká spořitelna (EU:C:2013:165, 25 kohta).
 7 – Tuomio Ilsinger (C-180/06, EU:C:2009:303, 53 kohta).
 8 – Kursivointi tässä.
 9 – Tuomio Ilsinger (EU:C:2009:303, 53 kohta).
 10 – Barclays Bankin edustaja vahvisti istunnossa, että kyseiseen todistukseen sovelletaan Saksan siviilioikeutta. Saksan siviililain 793 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä tarkoitettujen sääntöjen mukaan kyseessä on haltija-asiakirja. Haltija-asiakirja antaa Kolassalle tiettyjä oikeuksia, kuten oikeus takaisinmaksuun haltija-asiakirjan erääntyessä. Nämä oikeudet on määritetty laissa, eivätkä ne perustu sopimussuhteeseen.
 11 – Tuomiot Pammer ja Hotel Alpenhof (EU:C:2010:740, 53 kohta) sekä Mühlleitner (EU:C:2012:542, 26 kohta).
 12 – Tuomiot Pammer ja Hotel Alpenhof (EU:C:2010:740, 70 kohta) sekä Mühlleitner (EU:C:2012:542, 33 kohta).
 13 – Ks. tuomio Mühlleitner (EU:C:2012:542, 27 kohta).
 14 – Pyrkimyksistä lujittaa sijoittajan (kuluttajan) suojaa ks. von Hein, J., ”Verstärkung des Kapitalanlegerschutzes: Das Europäische Zivilprozessrecht auf dem Prüfstand”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht (2011), s. 369–373 ja erityisesti s. 372.
 15 – Ks. esim. Kropholler, J., ja von Hein, J., Europäisches Zivilprozessrecht, 9. painos, Verlag Recht und Wirtschaft, Frankfurt am Main 2011, asetuksen N:o 44/2001 5 artikla, 6 kohta; Geimer, R., Europäisches Zivilverfahrensrecht, 3. painos, Verlag C.H. Beck, München 2010, asetuksen N:o 44/2001 5 artikla, 24 kohta ja Bach, I., ”Was ist wo Vertrag und was wo nicht?”, Internationales Handelsrecht (2010), s. 17–25 ja erityisesti s. 23.
 16 – Tuomio Engler (EU:C:2005:33, 33 ja 48 kohta). Tuomiossa viitataan julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotukseen, jonka mukaan tällainen tulkintatapa näyttää heijastelevan kyseisen määräyksen eri kieliversioiden sanamuodoista seuraavaa näkemystä, joka on olennaisesti laajempi kuin asetuksen N:o 44/2001 15 artiklassa. Ks. julkisasiamies Jacobsin esittämä ratkaisuehdotus asiassa Engler (C‐27/02, EU:C:2004:414, 38 kohta).
 17 – Tuomiot Tacconi (C‐334/00, EU:C:2002:499, 22 kohta) ja Česká spořitelna (EU:C:2013:165, 46 kohta).
 18 – C-26/91, EU:C:1992:268, 15 kohta. Ks. myös tuomio OTP Bank (C-519/12, EU:C:2013:674, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
 19 – Täsmennän, että tuomiossa Handte (EU:C:1992:268) tulkittiin Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaa.
 20 – Tuomio Handte (EU:C:1992:268, 17 kohta).
 21 – Ks. tuomio Zuid-Chemie (C‐189/08, EU:C:2009:475, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
 22 – Ks. edellä alaviitteessä mainittu tuomio (24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
 23 – Ks. tuomiot Kalfelis (189/87, EU:C:1988:459, 17 ja 18 kohta) ja Engler (EU:C:2005:33, 29 kohta).
 24 – Tuomio Kronhofer (C-168/02, EU:C:2004:364).
 25 – Ks. mm. Bachmann, G., ”Die internationale Zuständigkeit für Klagen wegen fehlerhafter Kapitalmarktinformation”, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts, nide 27, 2007, s. 77–86 ja erityisesti s. 81; mainittu teos Kropholler, J. ja von Hein, J., 74 kohta.
 26 – Saksankielisessä oikeuskirjallisuudessa ilmaus ”Erfolgsort” ja puolankielisessä ”miejsce wystąpienia szkody”.
 27 – Saksankielisessä oikeuskirjallisuudessa ilmaus ”Handlungsort” ja puolankielisessä ilmaus ”miejsce powstania zdarzenia powodującego szkodę”.
 28 – Ks. tuomiot Bier (21/76, EU:C:1976:166, 24 kohta); Zuid-Chemie (EU:C:2009:475, 23 kohta) ja Kainz (EU:C:2014:7, 23 kohta).
 29 – Tuomio Kronhofer (EU:C:2004:364, 21 kohta).
 30 – Ks. julkisasiamies Léger’n asiassa Kronhofer esittämä ratkaisuehdotus (C‐168/02, EU:C:2004:24, 46 kohta).
 31 – Tuomio Kronhofer (EU:C:2004:364, 18 kohta).
 32 – C-68/93, EU:C:1995:61, 33 kohta.
 33 – C-509/09 ja C-161/10, EU:C:2011:685, 52 kohta.
 34 – Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista (Rooma I) 17.6.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 593/2008 (EUVL L 177, s. 6).
 35 – Sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista (Rooma II) 11.7.2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 864/2007 (EUVL L 199, s. 40).
 36 – Ks. vastaavasti tuomiot Shevill ym. (EU:C:1995:61, 35 kohta); Italian Leather (C-80/00, EU:C:2002:342, 43 kohta) ja DFDS Torline (C-18/02, EU:C:2004:74, 23 kohta).
 37 – Tuomiot Hagen (C‐365/88, EU:C:1990:203, 19 ja 20 kohta) sekä Shevill ym. (EU:C:1995:61, 36 kohta).
 38 – Tuomio Effer (38/81, EU:C:1982:79, 8 kohta).
 39 – Tuomio Benincasa (C-269/95, EU:C:1997:337, 27 kohta).
 40 – Tuomio Folien Fischer ja Fofitec (C‐133/11, EU:C:2012:664, 50 kohta).
 41 – Tuomio Hi Hotel HCF (C‐387/12, EU:C:2014:215, 20 kohta).


text:
EU-domstolens domar (s. 401) | FAR Online
 A1 Etableringsfrihet
 Skattenytt nr 6 2019 s. 401
 Förenade målen C-398/16 X BV och C-399/16 X NV gällde avdragsrätt hos nederländska bolag. I det ena målet, X BV, aktualiserades ett avdragsförbud vid vissa räntebetalningar till närstående företag när lån hade tagits upp för att finansiera andelsförvärv i närstående företag. I fallet hade lånet tagits upp av ett svenskt koncernbolag och förvärvet avsåg ett italienskt bolag. I det andra målet, X NV, aktualiserades istället ett avdragsförbud för valutakursförändringar avseende ett brittiskt dotterbolagsinnehav. I båda fallen hade beloppen fått dras av om det italienska respektive det brittiska bolaget hade kunnat ingå samma skattemässiga enhet (”fiscal unity”, ”fiscale eenheid”) som det nederländska bolaget. För att få ingå i en skattemässig enhet krävdes att bolaget ifråga var etablerat i Nederländerna.
 Bildandet av en skattemässig enhet enligt nederländsk rätt medför att de omfattade koncernbolagen konsolideras i skattehänseende, varvid alla koncernens inkomster, utgifter och andra skattemässiga poster endast tas upp hos ett av bolagen. Främst skapar detta en möjlighet till resultatutjämning inom koncernen. I det tidigare målet C-337/08 X Holding slog EU-domstolen fast att det nederländska konsolideringssystemet kan medföra sådana skatteförmåner, som det kan utgöra ett hinder mot etableringsfriheten att utestänga utländska dotterbolag från. I det fallet gällde det möjligheten till resultatutjämning mellan inhemska och utländska koncernbolag. Hindret kunde dock rättfärdigas med hänvisning till intresset att upprätthålla en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna.
 EU-domstolen ansåg att utgången i X Holding inte automatiskt innebar att reglerna om konsolidering kunde rättfärdigas även i nu de nu aktuella målen X BV och X NV. Samtliga fall gällde tillgången till skatteförmåner som medgavs om koncernbolag kunde bilda en skattemässig enhet. X BV och X NV gällde emellertid inte möjligheten att resultatutjämna inom koncerner utan avdragsrätten för räntor och valutakursförändringar.
 Beträffande restriktionsprövningen bedömdes avdragsreglerna i de två aktuella målen olika. Avdragsförbudet för räntor vid andelsförvärv i X BV ansågs utgöra ett hinder mot etableringsfriheten, eftersom det missgynnade bildandet av utländska dotterbolag jämfört med inhemska motsvarigheter. Jämförbarhetsprövningen gjordes på samma sätt som i X Holding. Det fanns inget i syftet med konsolideringsreglerna som hindrade att de utsträcktes till utländska koncernbolag. I det andra målet, X NV, konstaterades dock att någon objektiv jämförbarhet med en motsvarande inhemsk koncernsituation inte förelåg. Innehav av ett inhemskt dotterbolag i utländsk valuta ansåg domstolen vara något mycket speciellt, och därför inte lämpat som intern jämförelsesituation. Denna bedömning är inte särskilt överraskande. Domstolen ansåg inte heller att det var klart att det var fråga om något missgynnande i en sådan situation. Slutligen hänvisades till mål C-686/13 X AB angående det avdragsförbud för valutakursförluster som är en komponent i de svenska reglerna om näringsbetingade andelar. Att medge avdragsrätt i sådana fall skulle medföra en asymmetrisk beskattningssituation, eftersom valutakursvinster inte vore skattepliktiga. Något missgynnande ansågs därför inte föreligga.
 Till skillnad från i X Holding kunde inte avdragsförbudet i X BV rättfärdigas med hänvisning till den välavvägda fördelningen av beskattningsrätten. En viktig skillnad mellan målen var enligt EU-domstolen att medan X Holding gällde möjligheten till resultatutjämning som endast föreligger inom ramen för konsolideringssystemet, så avsåg nu aktuellt fall avdragsrätt för ränteutgifter som generellt är avdragsgilla i det nederländska skattesystemet. Det var möjligt att falla utanför de speciella reglerna om avdragsförbud för vissa ränteutgifter – och alltså omfattas av den generella ränteavdragsrätten – om koncernbolagen kunde konsolideras. Denna möjlighet var inte beroende av någon territoriell bedömning av var den aktuella ränteinkomsten rätteligen skulle beskattas. Inte heller denna slutsats är överraskande. Det hade snarast varit en helomvändning jämfört med tidigare praxis om domstolen hade medgivit en möjlighet att inskränka rätten till kostnadsavdrag på motsvarande vis som rätten till förlustavdrag inom koncerner. Inte heller skattesystemets inre sammanhang eller bekämpandet av skatteflykt och skatteundandragande kunde tillämpas i fallet.
 Förenade målen C-327/16 Marc Jacob och C-421/16 Marc Lassus gällde franska regler om andelsbyte. I fallet Marc Jacob överförde den skattskyldige aktier i ett franskt bolag till ett annat franskt bolag, i utbyte mot aktier i det sistnämnda bolaget. Några år senare flyttade den skattskyldige till Belgien, och ytterligare några år därefter sålde han aktierna. I Marc Lassus överfördes aktier i ett franskt bolag till ett luxemburgskt bolag, i utbyte mot aktier i det sistnämnda bolaget. Den skattskyldige köpte senare ytterligare aktier i det luxemburgska bolaget, och sålde därefter 45 procent av det sammanlagda innehavet i detta bolag. I båda fallen beräknades kapitalvinsten redan vid andelsbytet, men beskattningen sköts upp till de senare avyttringarna.
 Den första tolkningsfrågan i båda målen var om det var förenligt med artikel 8 i fusionsdirektivet att beräkna kapitalvinsten vid andelsbytet och sedan skjuta upp beskattningen till en senare avyttring av de mottagna aktierna. I båda målen hade det varit mer fördelaktigt för den skattskyldige att kapitalvinstberäkningen gjordes enligt de regler och de förhållanden som gällde vid den slutliga avyttringen snarare än redan vid andelsbytet. Domstolen konstaterade att kravet på skattemässig neutralitet vid omstruktureringar förverkligades i artikel 8 på det sättet att någon skatt inte fick tas ut vid tidpunkten för andelsbytet. Någon mer detaljerad reglering av när kapitalvinsten skulle beräknas följde emellertid inte av denna artikel. Ett tungt vägande skäl ansågs vara att den medlemsstaten som har beskattningsrätten vid tidpunkten för andelsbytet senare faktiskt ska ha möjlighet att beskatta den vinst som har uppstått vid detta tillfälle. Här vägde domstolen troligen in att en konstruktion där en medlemsstat istället helt skattebefriar andelsbytet, med en tillämpning av kontinuitetsprincipen vid den senare avyttringen, medför en högre risk att staten i fråga förlorar beskattningsrätten enligt ett skatteavtal.
 Den andra tolkningsfrågan är lite speciell. Frågan ställdes om det var förenligt med artikel 8 i fusionsdirektivet att vid det senare avyttringstillfället beskatta den kapitalvinst som hade skjutits upp på grund av andelsbytet, trots att det senare avyttringstillfället inte omfattades av medlemsstatens beskattningsrätt enligt ett skatteavtal. Domstolen kom fram till att så var fallet. Det är svårt att se att någon annan slutsats vore möjlig. Fusionsdirektivet reglerar överhuvudtaget inte medlemsstaternas territoriella beskattningsrätt.
 I Marc Lassus ställdes tre ytterligare frågor om förhållandet till etableringsfriheten. Bakgrunden var att den skattskyldige vid den senare avyttringen hade en kapitalförlust. Om han vid tidpunkten för denna avyttring hade haft sitt skatterättsliga hemvist i Frankrike skulle han ha haft rätt att dra av nämnda förlust i samband med att kapitalvinsten från andelsbytet beskattades. Eftersom den skattskyldige saknade sådant hemvist var han enligt EU-domstolen missgynnad i förhållande till den objektivt jämförbara situationen där en skattskyldig istället hade varit bosatt i Frankrike och haft motsvarande transaktioner. Det ansågs heller inte vara uttryck för en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna att inte beakta den senare förlusten. Beskattningen skedde först vid den senare avyttringen, vilket enligt EU-domstolen innebar att beskattningsrätten utövades vid denna tidpunkt. Det ansågs då inte vara rimligt att påstå att beskattningsrätten avseende förlusterna skulle anses vara ”fördelad” till någon annan medlemsstat. Här gjorde domstolen en distinktion i förhållande till C-371/10 National Grid Indus. I det fallet var utflyttningen den beskattningsutlösande händelsen, men ett uppskov av skatteuppbörden medgavs till den senare avyttringen. Då kunde det i princip argumenteras för att medlemsstaten i fråga hade utövat sin beskattningsrätt vid utflyttningen, och att senare förluster inte behövde inkluderas i denna beskattningsrätt.
 Mål C-233/16 ANGED gällde en spansk skatt på ”handelsanläggningar” (dvs. stormarknader). Stora handelsanläggningar (över 2 500 kvm) var föremål för högre skatt än små handelsanläggningar. Skillnaden synes främst ha varit betingad av miljöskäl. Skatten var utformad utan hänsyn till vilka företag som drev handelsanläggningarna eller vilka företag som var verksamma där. Domstolen förklarade att det inte var fråga om någon diskriminering. Kommissionen hade angett att 61,5 procent av ytan på stora handelsanläggningar upptogs av företag från andra medlemsstater, medan den skattskyldige hade ingett underlag om att 52 procent av de stora handelsanläggningarna drevs av företag från andra medlemsstater. Dessa uppgifter var dock inte tillräckliga för att dra slutsatsen att det rörde sig om indirekt diskriminering. Det följer av tidigare praxis, t.ex. C-385/12 Hervis Sport, att ett de facto missgynnande av utländska aktörer kan vara otillåtet enligt etableringsfriheten, även om reglerna är utformade på ett neutralt sätt. Praxis innebär att det inte räcker att utländska företag i viss utsträckning drabbas mer negativt av en viss skatt än inhemska företag. Hervis Sport och ANGED tyder på att det måste säkerställas att det inte enbart är en ren tillfällighet att utländska företag drabbas negativt i högre utsträckning. I övrigt gällde målet statsstödsfrågor, vilka kommenteras av Gunnar Rabe i avsnitt A7. Se även målen C-234-235/16 och C-236/16 som gällde samma bolag och samma reglering.
 I mål C-382/16 Hornbach-Baumarkt prövades om den tyska armlängdsregeln var förenlig med etableringsfriheten. Denna regel tillämpades, som brukligt är, endast på gränsöverskridande transaktioner. Att en prisjustering sker vid avvikelser från armlängdspris menade EU-domstolen utgör en restriktion mot etableringsfriheten i sådana situationer där transaktionerna sker med utländska dotterbolag. I enlighet med tidigare praxis – se särskilt C-311/08 SGI – ansågs lagstiftningen kunna rättfärdigas med hänvisning till säkerställandet av en välavvägd beskattningsrätt mellan medlemsstaterna. I SGI prövades ett slags armlängdsregel i belgisk rätt. Denna regel kunde enligt EU-domstolen rättfärdigas med hänsyn till två grunder tagna tillsammans: fördelningen av beskattningsrätt och bekämpandet av skatteflykt. Det är svårt att se varför domstolen inte tar upp skatteflykt som rättfärdigandegrund i Hornbach-Baumarkt. Måhända har det att göra med att denna rättfärdigandegrund vanligtvis förbehålls lagstiftning som siktar mot att förhindra kringgåenden genom ”rent konstlade upplägg” (jfr t.ex. C-196/04 Cadbury Schweppes), en beskrivning som inte passar särskilt väl i förhållande till en armlängdsregel.
 I samband med proportionalitetsprövningen återkommer domstolen emellertid till samma slags resonemang som i SGI. I Hornbach-Baumarkt förklaras således att lagstiftningen inte ska gå längre än vad som krävs för att uppnå de två rättfärdigandegrunder som togs upp i SGI. Domskälen är i detta avseende något förvirrande, men kan möjligen förklaras med att risken för skatteflykt eller skatteundandragande anses ingå i säkerställandet av en rättvis fördelning av beskattningsrätten. Domstolen upprepar sålunda slutsatsen från SGI om att lagstiftningen är proportionerlig om den grundar sig på en ”prövning av objektiva och verifierbara omständigheter” med syftet att bedöma om transaktionen utgör ett fiktivt upplägg. Den skattskyldige ska också ha möjlighet att föra fram bevisning om att transaktionen har affärsmässiga skäl. I Hornbach-Baumarkt utvecklar domstolen något hur bedömningen av affärsmässiga skäl ska göras. Frågan var om sådana ekonomiska överväganden som har ett samband med själva koncernförhållandet kan betraktas som affärsmässiga skäl. Domstolens besked var att sådana överväganden kan utgöra affärsmässiga skäl.
 I det aktuella målet hade ett tyskt moderbolag, utan att begära ersättning, utfärdat bankgarantier för lån som hade upptagits av dess utländska dotterbolag. Lånen skulle användas till att fortsätta bedriva verksamheterna i dotterbolagen, och till att starta upp nya verksamheter. EU-domstolen ansåg att det kunde finnas affärsmässiga skäl att inte begära ersättning för garantierna, eftersom moderbolaget hade ett ekonomiskt intresse av dotterbolagens ”affärsmässiga framgångar”. Det lämnades dock till den nationella domstolen att göra proportionalitetsbedömningen.
 Av målet framgår att tillämpningen av armlängdsregeln kan behöva justeras för att uppfylla EU-rättens krav. Utgångspunkten vid tillämpningen av denna regel är nämligen den prissättning som skulle ha gällt mellan oberoende avtalsparter. I svensk rätt finns dock visst utrymme att beakta affärsmässiga skäl som ett moderbolag kan ha för att bygga upp ett dotterbolags verksamhet (se t.ex. RÅ 1984 1:16).
 Målet C-650/16 Bevola gällde danska regler om avdrag för förluster i utländska fasta driftställen. Bevola (”bolaget”) var ett danskt bolag, som ingick i en koncern vilken ytterst hade ett danskt moderbolag vid namn Jens W. Trock. Bolaget hade en finsk filial som hade avvecklats 2009. I filialen fanns förluster som efter avvecklingen inte kunde dras av i Finland. Förlusterna kunde heller inte dras av i Danmark, eftersom varken vinster eller förluster i utländska fasta driftställen fick dras av. Avdragsrätt hade dock förelegat om koncernens moderbolag hade yrkat på att omfattas av det danska systemet för internationell sambeskattning. Detta skulle ha inneburit att inkomsterna i samtliga koncernbolag och deras fasta driftställen, både i Danmark och utomlands, hade beskattats i Danmark. Därmed hade det också funnits en möjlighet att dra av utländska förluster. Frågan var om det utgjorde en otillåten restriktion av etableringsfriheten att neka avdrag för filialförlusterna.
 Domstolen konstaterade att det utgör ett missgynnande att neka avdrag, trots att motsvarande vinster inte hade varit skattepliktiga. Detta ligger helt i linje med tidigare praxis om förlustavdrag (se t.ex. C-414/06 Lidl Belgium och C-527/06 Renneberg). Här hade man i och för sig kunnat tänka sig att domstolens senare praxis, med en mer utpräglad inriktning mot helhetsbedömningar i restriktionsprövningen, skulle ha utövat ett inflytande. Exempelvis konstaterades ett avdragsförbud för valutakursförluster inte utgöra ett missgynnande i ett system där varken valutakursvinster eller valutakursförluster beaktades (C-686/13 X AB). Tydligen gäller alltså denna senare praxis inte filialförluster. Att det förelåg ett missgynnande påverkades inte av möjligheten att välja sambeskattning. Detta val behövde göras för en tioårsperiod, och skulle medföra att samtliga koncernbolags inkomster beskattades i Danmark. Sambeskattning betraktades med andra ord inte som ett rimligt alternativ för att kunna dra av just filialförlusterna.
 Bolagets situation ansågs vara objektivt jämförbar med ett bolag som hade haft en inhemsk filial under motsvarande omständigheter. Utgångspunkten, förklarade domstolen, är visserligen att utländska och inhemska filialer inte är jämförbara. Det finns nämligen ofta legitima skäl att olikbehandla dessa filialer, exempelvis för att förhindra dubbla avdrag för förluster. I det aktuella fallet fanns det dock ingen risk för dubbla avdrag, eftersom filialen var nedlagd. Intressant nog tog domstolen också upp att syftet med de danska reglerna om avdragsförbud för filialförluster var att på ett korrekt sätt uppskatta bolagens skatteförmåga. Att neka förlustavdrag i det aktuella fallet skulle inte på ett korrekt sätt mäta skatteförmågan med tanke på att det saknades avdragsrätt i den andra staten.
 Lagstiftningen kunde dock rättfärdigas med hänvisning till att den skulle säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna, upprätthålla skattesystemets inre sammanhang och förhindra risken för dubbla avdrag för förluster. Det framgår inte klart om dessa grunder avsågs gälla kumulativt, eller om de var för sig kunde rättfärdiga lagstiftningen. I sådana fall där domstolen godtar flera grunder utan att ange att de sammantaget kan rättfärdiga lagstiftningen, verkar avsikten vara att grunderna var för sig är tillräckliga (jfr t.ex. C-322/11 K). Den underliggande tanken i det nu aktuella målet synes vara att de utländska filialvinsterna inte beskattas i Danmark, varför det är symmetriskt att motsvarande filialförluster inte behöver beaktas. Det gäller även resonemanget om dubbla avdrag. Om Danmark hade beskattat utländska filialvinster hade det fortfarande kunnat förekomma dubbla avdrag, men inte på ett sådant sätt att det skulle ha varit ett legitimt mål att undvika dem (se t.ex. det strax nedan behandlade C-28/17 NN p. 41–48 och även C-48/13 Nordea Bank). I bedömningen synes det också ha haft betydelse att en generell skyldighet att inkludera utländska filialförluster riskerade att urholka det danska systemet för internationell sambeskattning, eftersom en koncern i så fall kunde välja att enbart inkludera förlustbringande verksamheter i det danska beskattningsunderlaget.
 Vad gäller åtgärdernas proportionalitet ansluter sig domstolen till tidigare praxis gällande definitiva förluster. Det var inte proportionerligt i förhållande till de godtagna rättfärdigandegrunderna att vägra förlustavdrag avseende den utländska filialen om förlusterna var slutliga och därmed inte kunde utnyttjas utomlands. Förekomsten av slutliga förluster skulle prövas i enlighet med principerna i tidigare praxis, främst C-446/03 Marks & Spencer. Förlusterna kan enligt domstolen endast ses som definitiva om filialen inte längre har några inkomster i etableringsstaten. Min tolkning är att det inte kan vara tillräckligt att filialen är vilande under några år, utan den måste vara helt avvecklad. Vad det innebär att en filial är avvecklad är dock inte lika enkelt att avgöra som beträffande ett dotterbolag.
 Enligt min uppfattning ligger fallet huvudsakligen i linje med tidigare praxis beträffande utländska förluster. En intressant sak med avgörandet är likväl att samma argument – att filialen är nedlagd – används för att konstatera objektiv jämförbarhet och för att dra slutsatsen att reglerna kan vara oproportionerliga. Det är också intressant att notera att rättfärdigandeprövningen synes ha blivit något mer generös mot medlemsstaterna de senaste åren. Resonemangen i Lidl Belgium om tre kumulativa grunder, som var nästan helt hämtade från Marks & Spencer, återfinns inte i Bevola. Istället liknar argumentationen snarare den i C-157/07 Krankenheim, trots att detta mål gällde den generösare metoden exempt med återtagandeförbehåll.
 Också mål C-28/17 NN gällde dansk koncernbeskattning och de särskilda reglerna om sambeskattning. NN var ett danskt holdingbolag, som bland annat ägde två svenska dotterbolag med var sin dansk filial. Det ena dotterbolaget överförde sin filial till det andra dotterbolaget, något som inte fick några beskattningskonsekvenser i Sverige. Den upparbetade goodwill som ingick i den överförda filialen fick heller inte skrivas av i Sverige efter överföringen. I Danmark skedde det motsatta: överföringen av filialen utlöste beskattning till tillgångarnas marknadsvärde och upparbetad goodwill fick skrivas av efter överföringen. Denna avskrivning innebar att filialen i Danmark hade en skattemässig förlust under det aktuella året. Förlusten fick dock inte dras av från koncernens övriga inkomster vid tillämpning av sambeskattningsreglerna, på grund av att förlusterna ansågs kunna dras av i dotterbolagsstaten Sverige.
 Vid restriktionsprövningen uppstod frågan vad som skulle utgöra jämförelsesituationen. Avdrag hade nämligen också kunnat vägras beträffande en förlust i en dansk filial hos ett danskt bolag, om det bolaget hade ingått i en utländsk koncern med ett utländskt moderbolag och förlusten hade kunnat dras av i den utländska staten. EU-domstolen anlade dock ett bredare perspektiv vid jämförelsen. En heldansk koncern hade inte haft några motsvarande begränsningar för förlustavdrag. Det förelåg därför ett missgynnande på grund av att den aktuella koncernen hade utländska etableringar. Situationerna var jämförbara, eftersom det inte kunde uteslutas att filialunderskottet inte kunde beaktas i Sverige (jfr Bevola strax ovan). Som redan antytts i kommentaren till Bevola ovan vore det heller inte möjligt att i det nu aktuella målet rättfärdiga restriktionen med hänvisning till den välavvägda fördelningen av beskattningsrätten eller risken för dubbla avdrag. Eftersom både Danmark och Sverige utövar beskattningsrätt avseende svenska bolags fasta driftställen i Danmark (se artikel 7 och 25 i det nordiska skatteavtalet) vore det inte rimligt att enbart en av dessa stater ska beakta förluster som är hänförliga till sådana fasta driftställen. Även om reglerna hade kunnat rättfärdigas, skulle de enligt domstolen inte ha varit proportionerliga. De träffade nämligen också sådana fall där underskottsavdrag i praktiken inte var tillåtet i Sverige till följd av hur omstruktureringen hanterades i skatterättsligt hänseende.
 Mål C-480/17 Montag gällde avdragsrätt inom ramen för tysk beskattning av en bolagsman i ett brittiskt LLP (”limited liability partnership”). Montag, till yrket advokat, var bosatt i Belgien, men beskattades också i Tyskland såsom begränsat skattskyldig för en del av sin andel av LLP:s inkomster. Han hade betalat in både obligatoriska och frivilliga avgifter till ett försäkringsorgan för advokater i Nordrhein-Westfalen, Tyskland. De obligatoriska avgifterna krävdes på grund av att han hade titeln Rechtsanwalt. Han fick inte dra av dessa avgifter i den tyska beskattningen, men sådan avdragsrätt hade förelegat vid obegränsad skattskyldighet. Han kvalificerade heller inte för det s.k. Schumacker-undantaget, som enligt tysk rätt gäller för en begränsat skattskyldig för vilken minst 90 procent av inkomsterna beskattas i Tyskland. Montag var därmed enligt EU-domstolen missgynnad jämfört med personer som var obegränsat skattskyldiga i Tyskland.
 Den svåra frågan i målet gällde objektiv jämförbarhet. Montag hade tillräckligt med inkomster i Belgien för att hans skatteförmåga skulle kunna beaktas där. Det fanns alltså ingen generell skyldighet för Tyskland att medge personliga eller familjerelaterade skatteförmåner på lika villkor som för obegränsat skattskyldiga (jfr C-279/93 Schumacker). Frågan var därför om de aktuella försäkringsavgifterna var direkt kopplade till de inkomster som var skattepliktiga i Tyskland. I så fall föreligger alltid jämförbarhet med obegränsat skattskyldiga (se t.ex. C-234/01 Gerritse). Domstolen har i några rättsfall utvecklat när utgifter i EU-skatterättslig mening ska anses direkt kopplade till vissa inkomster (se t.ex. C-559/13 Grünewald). Domstolen erinrade i det nu aktuella målet om att det ytterst är den nationella domstolen som är behörig att avgöra denna fråga, men lämnade ändå vissa anvisningar enligt följande.
 De obligatoriska avgifterna var ett resultat av att Montag var tvungen att vara ansluten till advokatsamfundet och dess försäkringsorgan för att kunna bedriva verksamhet med titeln Rechtsanwalt. Eftersom detta medlemskap var nödvändigt för att Montag skulle kunna förvärva sina skattepliktiga inkomster i Tyskland, ansågs det finnas en direkt koppling mellan utgifter och inkomster. Denna bedömning ändrades inte av att det fanns en möjlighet att ”under vissa villkor” bli befriad från försäkringsavgiften. EU-domstolen ville nämligen inte ställa upp något krav på att utgifterna ska vara oundvikliga för att förvärva de aktuella inkomsterna (se även t.ex. C-346/04 Conijn, där en direkt koppling förelåg avseende utgifter för skatterådgivning). Titeln Rechtsanwalt behövdes emellertid också för att Montag skulle kunna utöva sin belgiska verksamhet. Enligt EU-domstolen skulle försäkringsavgifterna därför fördelas proportionellt över Montags belgiska och tyska inkomster. Endast den del som därigenom fördelades till Montags tyska inkomster kunde anses ha en direkt koppling till dessa inkomster. De frivilliga avgifterna var däremot inte en nödvändig följd av medlemskapet i advokatsamfundet, varför de heller inte kunde anses ha en direkt koppling till Montags förvärvande av skattepliktiga inkomster i Tyskland. Detsamma gällde ett annat, rent privat pensionssparande som Montag hade.
 Någon egentlig prövning av rättfärdigandegrunder gjordes inte, vilket förmodligen beror på att restriktioner beträffande avdragsrätt för utgifter med direkt koppling till skattepliktiga inkomster tidigare inte har ansetts kunna rättfärdigas. Det är svårt att se någon rättfärdigandegrund som generellt skulle kunna tillämpas i dylika fall. Den nationella domstolen hade diskuterat risken för dubbla avdrag. En sådan risk förutsätter dock att Montag i Belgien hade medgivits fullt avdrag för försäkringsavgifterna utan att de tyska inkomsterna vore skattepliktiga där.
 Målet är av stort principiellt intresse för bedömningen av direkt hänförliga utgifter. Domstolen fortsätter att utveckla ett slags autonomt EU-skatterättsligt begrepp i detta hänseende. [1] Bedömningen synes vid första anblick präglas av påtaglig restriktivitet, i det avseendet att det ställs upp ett krav på att utgifter ska vara nödvändiga – låt vara inte oundvikliga – för att förvärva skattepliktiga inkomster. Vad som åsyftas synes emellertid främst vara att sortera bort sådana utgifter som i själva verket utgör den skattskyldiges levnadskostnader. Ett sedvanligt pensionssparande är givetvis inget som behövs för att förvärva eller bibehålla inkomster i en näringsverksamhet, även om det kan vara en livsnödvändig utgift för den skattskyldige på lång sikt. Jag tolkar alltså inte rättsfallet så att det beträffande utgifter i en näringsverksamhet alltid ska prövas om utgifterna verkligen är nödvändiga för förvärvandet av inkomster. Det förhållandet att en näringsidkare exempelvis har anskaffat viss utrustning som ur affärsmässig synvinkel är onödig, bör rimligen inte påverka bedömningen så länge som utrustningen faktiskt anskaffas för att användas i näringsverksamheten. Avgörandet ger dock inget klart besked på denna punkt.
 Fördragsbrottsmålet C-416/17 kommissionen mot Frankrike gällde fransk koncernbeskattning, närmare bestämt återbetalning av förskottsskatt. När ett franskt moderbolag tog emot utdelningar från ett franskt dotterbolag, och därefter vidareutdelade dessa till sina aktieägare, var moderbolaget skyldigt att erlägga en förskottsskatt. Denna förskottsskatt kunde dock kvittas mot ett skattetillgodohavande, men endast om utdelningarna hade tagits emot från ett inhemskt dotterbolag. I det tidigare målet C-310/09 Accor slog EU-domstolen fast att det utgjorde ett otillåtet hinder mot etableringsfriheten att ett sådant skattetillgodohavande inte kunde användas för att sätta ner förskottsskatten när utdelningar hade tagits emot från utländska dotterbolag. [2] I det nu aktuella fallet var frågan om motsvarande kvittning skulle behöva medges också vid vidareutdelningar som ytterst härrörde från utländska dotterdotterbolag. Skattetillgodohavande medgavs i motsvarande interna situationer, varför den franska lagstiftningen utgjorde en restriktion av etableringsfriheten som inte kunde rättfärdigas. I dessa delar förefaller avgörandet inte innehålla några direkta nyheter jämfört med tidigare praxis.
 I målet behandlades också vilka beviskrav som kan ställas på den skattskyldige (exempelvis beträffande storleken på lämnad utdelning längre ner i ägarkedjan), och om franska Conseil d’État i strid med EU-fördraget hade underlåtit att begära förhandsavgörande i de frågor som behandlades i fördragsbrottsmålet. Dessa frågor tas inte upp till närmare behandling i denna kommentar.
 Angående tidigare praxis, se Berglund, Schumackerdoktrinen (Uppsala 2014) s. 55 ff.
 Se närmare Cejie och Hilling, SN 2012 s. 413 f.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 21.11.2009
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 282/48
 Usnesení Soudu prvního stupně ze dne 30. září 2009 — Impala v. Komise
 (Věc T-229/08) (1)
 („Hospodářská soutěž - Spojování - Společný podnik Sony BMG - Zrušení původního rozhodnutí Soudem - Nové rozhodnutí, kterým se spojení prohlašuje za slučitelné se společným trhem - Bezpředmětnost sporu - Nevydání rozhodnutí ve věci“)
 2009/C 282/93
 Jednací jazyk: angličtina
 Účastníci řízení
 Žalobce: Independent Music Publishers and Labels Association (Impala, mezinárodní sdružení) (Brusel, Belgie) (zástupci: S. Crosby, J. Golding, solicitors, a I. Wekstein, advokát)
 Žalovaná: Komise Evropských společenství (zástupci: X. Lewis, F. Arbault a K. Mojzesowicz, zmocněnci)
 Vedlejší účastnice řízení na podporu návrhových žádání žalované: Sony Corporation of America (New York, New York, Spojené státy) (zástupci: N. Levy, barrister, R. Snelders a T. Graf, advokáti); a Bertelsmann AG (Gütersloh, Německo) (zástupci: P. Chappatte, J. Boyce a A. Lyle-Smythe, solicitors)
 Předmět
 Návrh na zrušení rozhodnutí Komise K(2007) 4507 ze dne 3. října 2007, kterým se prohlašuje za slučitelné se společným trhem a Dohodou o EHP spojení vytvářející společný podnik slučující činnosti Sony Corporation of America a Bertelsmann AG v oblasti hudebních nahrávek (věc COMP/M.3333-Sony/BMG), které bylo přijato po zrušení rozhodnutí Komise 2005/188/ES ze dne 19. července 2004, kterým se prohlašuje, že spojení je slučitelné se společným trhem a Dohodou o EHP (případ č. COMP/M.3333-Sony/BMG) (Úř. věst. 2005, L 62, s. 30), rozsudkem Soudu ze dne 13. července 2006, Impala v. Komise (věc T-464/04, Sb. rozh. s. II-2289).
 Výrok
 1)
 Již není na místě o projednávané žalobě rozhodovat.
 2)
 Independent Music Publishers and Labels Association (Impala, mezinárodní sdružení) ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu rovněž náhrada nákladů řízení vynaložených Komisí Evropských společenství.
 3)
 Bertelsmann AG a Sony Corporation of America ponesou vlastní náklady řízení.
 (1) Úř. věst. C 197, 2.8.2008.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 22002D0041
 Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 41/2002 vom 19. April 2002 zur Änderung des Anhangs XX (Umweltschutz) des EWR-Abkommens
 Amtsblatt Nr. L 154 vom 13/06/2002 S. 0028 - 0029
 Beschluss des Gemeinsamen EWR-AusschussesNr. 41/2002vom 19. April 2002zur Änderung des Anhangs XX (Umweltschutz) des EWR-AbkommensDER GEMEINSAME EWR-AUSSCHUSS -gestützt auf das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, geändert durch das Anpassungsprotokoll zum Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, nachstehend "Abkommen" genannt, insbesondere auf Artikel 98,in Erwägung nachstehender Gründe:(1) Anhang XX des Abkommens wurde durch den Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 9/2002 vom 1. Februar 2002(1) geändert.(2) Die Entscheidung 98/368/EG der Kommission vom 18. Mai 1998 zur Anpassung der Anhänge II und III der Verordnung (EWG) Nr. 259/93 des Rates zur Überwachung und Kontrolle der Verbringung von Abfällen in der, in die und aus der Europäischen Gemeinschaft nach Artikel 42 Ziffer 3 dieser Verordnung(2) ist in das Abkommen aufzunehmen.(3) Die Verordnung (EG) Nr. 2408/98 der Kommission vom 6. November 1998 zur Änderung von Anhang V der Verordnung (EWG) Nr. 259/93 des Rates zur Überwachung und Kontrolle der Verbringung von Abfällen in der, in die und aus der Europäischen Gemeinschaft(3) ist in das Abkommen aufzunehmen.(4) Die Entscheidung 1999/816/EG der Kommission vom 24. November 1999 zur Anpassung der Anhänge II, III, IV und V der Verordnung (EWG) Nr. 259/93 des Rates zur Überwachung und Kontrolle der Verbringung von Abfällen in der, in die und aus der Europäischen Gemeinschaft gemäß Artikel 16 Absatz 1 und Artikel 42 Absatz 3(4) ist in das Abkommen aufzunehmen -BESCHLIESST:Artikel 1In Anhang XX des Abkommens werden unter Nummer 32c (Verordnung (EWG) Nr. 259/93 des Rates) folgende Gedankenstriche angefügt: "- 398 D 0368: Entscheidung 98/368/EG der Kommission vom 18. Mai 1998 (ABl. L 165 vom 10.6.1998, S. 20).- 398 R 2408: Verordnung (EG) Nr. 2408/98 der Kommission vom 6. November 1998 (ABl. L 298 vom 7.11.1998, S. 19).- 399 D 0816: Entscheidung 1999/816/EG der Kommission vom 24. November 1999 (ABl. L 316 vom 10.12.1999, S. 45)."Artikel 2Der Wortlaut der Entscheidungen 98/368/EG und 1999/816/EG sowie der Verordnung (EG) Nr. 2408/98 in isländischer und norwegischer Sprache, der in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Gemeinschaften veröffentlicht wird, ist verbindlich.Artikel 3Dieser Beschluss tritt am 20. April 2002 in Kraft, sofern dem Gemeinsamen EWR-Ausschuss alle Mitteilungen nach Artikel 103 Absatz 1 des Abkommens vorliegen(5).Artikel 4Dieser Beschluss wird im EWR-Abschnitt und in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Gemeinschaften veröffentlicht.Brüssel, den 19. April 2002Für den Gemeinsamen EWR-AusschussDer VorsitzendeP. Westerlund(1) ABl. L 88 vom 4.4.2002, S. 20.(2) ABl. L 165 vom 10.6.1998, S. 20.(3) ABl. L 298 vom 7.11.1998, S. 19.(4) ABl. L 316 vom 10.12.1999, S. 45.(5) Ein Bestehen verfassungsrechtlicher Anforderungen wurde nicht mitgeteilt.


type: wikipedia

text:
Paul Hindemith (Hanau, 16. studenog 1895. – Frankfurt na Majni, 28. prosinca 1963.), njemački skladatelj i glazbeni teoretičar.
 Djelovao je kao skladatelj, dirigent, solistički i komorni virtuoz na violini i violi te kao pedagog. Jedan je od pionira europske glazbene moderne. U svome stvaralaštvu, sazrijevajući Hindemith je skladao u raznim stilovima od ekspresionizma do neoklasicizma i neobaroka. Hindemith je možda najznatnija umjetnička ličnost koju je njemačka glazba dala poslije Richarda Straussa, već je kao dvadesetogodišnji mladić bio koncertni meštar opere u Frankfurtu. Zatim se posvetio violi i osnovao glasoviti Amar-Hindemith kvartet, s kojim je kao njegov violist organizirao brojne turneje, gorljivo propagirajući suvremenu glazbu. Nastupao je i samostalno uz pratnju orkestra. Ali Hindemithovo praktično poznavanje instrumenata ide još i dalje. Doista su rijetki glazbenici koji poput njega mogu većinu dionica svojih orkestralnih partitura sami odsvirati. Hindemith nije bio samo skladatelj i praktični glazbenik-instrumentalist; on je neprekidno nastupao i kao dirigent svojih i tuđih djela. Uz to je poučavao i pisao teoretska djela.
 Od 1927. do 1935. predavao je kompoziciju na Berlinskoj visokoj školi za glazbu. Sukob s nacističkom vlašću prisilio ga je da napusti Njemačku i ode u Tursku, gdje je u Ankari (od 1936.) mnogo pridonio organiziranju i podizanju tamošnjeg glazbenog života. God. 1939. preselio se u Sjedinjene Države, gdje je predavao kompoziciju u Bostonu, pa na Yale-sveučilištu u New Havenu. Kasnije je naizmjenice predavao na sveučilištima u Zürichu i New Havenu.
 Iznimna svestranost i produktivnost
 Hindemith je doista svestran glazbenik; njegove ga neobične sposobnosti povezuju sa svim područjima umjetničkog stvaralaštva. Njegova je djelatnost tako bogata i plodna da se s njim mogu mjeriti rijetki suvremeni skladatelji. No, iako je mnogo djela posvetio vokalnim formama, on je ponajprije instrumentalni majstor i jedan od najjačih zastupnika linearnog koncipiranja glazbenog djela, toliko karakterističnog za glazbu našeg doba. Ali nije to jedina crta njegova umjetničkog profila, koji se u toku vremena mijenjao i u mnogočemu odražavao stanje europske glazbe od prvoga svjetskog rata do danas. Hindemith je usvojio slobode atonalitetnosti, udružujući ih s ironiziranjem, groteskom i persiflažom, tim čestim pojavama glazbene pozornice u prvim godinama nakon katastrofe 1914. – 1918. Usvajanje antiromantičkog stava odvelo ga je, kao i tolike njegove bliže suvremenike, k motoričnosti, improviziranju i koncertantnosti baroka, u koje su povremeno ulazili i elementi jazza. Postupno je nastupilo smirenje razbuktalih snaga i revolucionarstva neobuzdane mladosti. Teoretska razmatranja, daleka od dodekafoničkog konstruktivizma, približila su Hindemitha novoj tonalnosti, dakako, veoma slobodno i široko shvaćenoj, k sređenosti zvukovne okosnice, k obnovljenom gledanju na sadržajnost glazbenog djela u koju ulazi problematika dalekosežnih pitanja o ljudskim i umjetničkim vrednotama.
 Izraziti melodičar
 Hindemith je bio izraziti melodičar. On u melodiji gleda glavnog tumača svoga umjetničkog svijeta. Ta njegova sklonost za pjevnost odražava se i u njegovu shvaćanju cjelokupnog tonskog kompleksa, što znači da Hindemith koncipira polifono. Simultano prepletanje melodija prožima njegovo stvaranje uvelike. Ali on umije stvarati i prikladne kontraste oblikovanjem jedne jedine melodije koju nosi akordička pozadina smjelo izrađena, s iskorištavanjem disonance kao glavnog elementa dinamičkog intenziteta. Značajna je s gledišta melodičke koncepcije usporedba između Hindemitha i Schönberga. Schönberg je uvijek rušio veze s prošlošću. Hindemith nije tako postupao. Izuzmemo li djela mladenačke impulzivnosti u kojima je u jednoj prolaznoj fazi dao i on svoj prilog rušilačkoj kaotičnosti atonalnih sloboda, moramo ustvrditi da Hindemith više dograđuje, razvija, obnavlja nego što ruši. Tonalnost koju je Schönberg odrješito napustio, Hindemith je opet našao, iako na drugoj plohi, mnogo elastičnijoj.
 Djela
 Teško je reći kojeg se glazbenog područja Hindemith nije dotakao. Neka o tome svjedoči bar približan pregled njegove neobično razgranate i plodne djelatnosti. Za kazalište je napisao tri opere jednočinke protkane elementima satire i persiflaže: Ubojica, nada žena (Mörder, Hoffnung der Frauen, 1921), Das Nusch-Nuschi (1921), Sancta Susanna (1921), operu Cardillac (1926; 1952. je temeljito prerađena), skeč Hin und zurück (1927), komičnu operu Neues vom Tage (1929), dječju igru Gradimo grad (Wir bauen eine Stadt, 1930), opere Slikar Mathis (Mathis der Maler, 1932-34), Harmonie der Welt (1957), iz života velikoga poljskog astronoma Nikole Kopernika, Das lange Weinachtsmahl (1961), balete Demon (1924), Nohilissima visione (legenda u 11 prizora iz života sv. Franje, 1938), Cupid and Psyche (1944). Među navedenim scenskim djelima posebno se ističe Slikar Mathis, izveden 1938. u Zürichu. Slikar Mathis, kome je skladatelj napisao i libreto, iznosi na pozornicu lik glasovita njemačkog slikara iz XVI st. Matthiasa Grünewalda, koji je svoje ime ovjekovječio poznatim slikama na oltaru u Isenheimu (»Anđeoski koncert«, »Polaganje u grob«, »Iskušenja sv. Antuna«; to su i naslovi predigre i dvaju orkestralnih fragmenata opere: udruženi u simfoniju Slikar Mathis, oni su postali jednim od najpoznatijih, najuspjelijih i najčešće izvođenih Hindemithovih djela). Radnja se zbiva u doba seljačkih ratova i sukoba reformacije s katolicizmom. Vremena su uzbudljiva, nemirna i krvava. Uočivši svu gorčinu, grubost i nesmiljenost svakidašnjice, slikar Mathis se pred tolikim nevoljama i nepravdama pita ima li smisla baviti se umjetnošću. On napušta započeti posao i pridružuje se seljacima pobunjenicima koji traže svoja prava. Nakon što je seljačka buna svladana, a sam Mathis jedva ostao na životu, on, pod snagom simboličkih vizija, odlučuje da će dovršiti započeto djelo, jer je njegov poziv umjetničko stvaranje; bude li ga dostojno vršio, služit će najbolje i najvjernije svome narodu. U tom opsežnom djelu Hindemith je dao jednu od svojih najznačajnijih skladbi, oblikovavši podjednakom snagom potresne strane partiture, kao i one u kojima prevladavaju lirska raspoloženja.
 Komorna glazba
 U Hindemithova komorna djela pripada sedam gudačkih kvarteta (1918. – 45.), zatim više od 30 sonata za najrazličitije sastave. Među njima se nalazi posebna skupina sonata kojima je Hindemith ostvario neobičnu ali zahvalnu zamisao, koju svaki skladatelj ne bi mogao oživotvoriti. Imajući na umu koliko je važan što širi glazbeni odgoj svakoga orkestralnog glazbenika, odlučio je da će praznine koje još uvijek postoje u praktičnoj literaturi najvećeg broja instrumenata današnjeg orkestra bar donekle popuniti tako što će za svaki orkestralni instrument napisati po jednu sonatu uz klavir. Ostale sonate pisane su za uobičajene komorne ansamble; više sonata posvećeno je violini (također i bez klavira) i drugim gudačkim instrumentima, pa klavir (dvoručno i četveroručno; jedna je sonata pisana i za dva klavira četveroručno) i orguljama. Od drugih umjetnikovih komornih radova navedimo kvintet za klarinet i gudački kvartet op. 30, Kanonsku sonatinu za dvije flaute (iz op. 31, 1924.), dva gudačka trija (1924. – 34.), trio za violu, heckelphon i klavir op. 47, kvartet za klarinet, violinu, violončelo i klavir (1938), septet za flautu, obou, klarinet, trublju, rog, basklarinet i fagot i sonatu za četiri roga (1953). Na graničnom komornokoncertantnom području nalaze se djela za jedan instrument i komorne sastave. Skladatelj ih je sam nazvao Kammermusik i obilježio ih rednim brojevima (tako je na primjer Kammermusik br. 2 pisana za klavir i 12 solističkih instrumenata, br. 3 za violončelo i 10 solističkih instrumenata).
 Koncertantna glazba
 U koncertantnu Hindemithovu glazbu pripadaju dva koncerta za klavir, dva koncerta za violinu, tri za violončelo, pa koncerti za klarinet (1947), za rog, za orgulje (1963), za trublju, fagot i gudački orkestar, za drvene duhačke instrumente, harfu i orkestar, Koncertna glazba za klavir, limene duhačke instrumente i dvije harfe, Koncertna glazba za gudački orkestar i limene duhače (1931), koncert za violu i orkestar poznat pod nazivom Der Schwanendreher (1935), skladan prema starim narodnim napjevima, tema s varijacijama za gudački orkestar i klavir (1940; varijacije prikazuju četiri osnovna ljudska temperamenta) i concertino za trautonium i gudački orkestar. Niz skladbi posvetio je Hindemith orkestru: koncert za orkestar (1925), Filharmonijski koncert u obliku orkestralnih varijacija, Simfonijske plesove (1937), Simfoniju u Es (1940), Simfonijske metamorfoze Weberovih tema (1943), Sinfonia serena (1946), sinfoniettu u E, simfoniju u B za duhački orkestar, simfoniju Die Harmonie der Welt (1951) i Pittsburgh Symphony (1959). Za klavir solo Hindemith nije mnogo pisao: Tanzstücke op. 19, suitu 1922, ciklus Klaviermusik op. 37 i značajnu zbirku preludija i fuga, u neku ruku Hindemithov Das wohltemperierte Klavier, objavljenu pod naslovom Ludus tonalis (1943). Tom raskošnom bogatstvu scenskih i instrumentalnih djela treba dodati njegove brojne skladbe za vokalno-instrumentalne ansamble: oveći broj popjevaka (među njima uspjele cikluse Die junge Magd, 1922, i Das Marierileben iz 1924, koje je autor 1947. temeljito preradio), zborna djela, oratorij Das Unaufhörliche (1931), koji govori o neprekinutom, neprestajućem (njem. unaufhörlich) izmjenjivanju, pretvaranju i prolaženju svih elemenata zemaljskog života, Hérodiade, recitaciju za komorni orkestar prema pjesmi S. Mallarméa, requiem na tekst W. Whitmana (1946), kantate Apparebit repentina dies za mješoviti zbor i 10 limenih instrumenata (1947) i Gesang an die Hoffnung (1953, na tekst P. Claudela), zatim Mainzer Umzug za tri pjevača, recitatora, zbor i orkestar. Za sebe stoji opsežno djelo Dan glazbe u Plönu (Plöner Musiktag) što ga je Hindemith u lipnju 1932. napisao za omladinsku glazbenu školu u Plönu. Kao što je i razumljivo, djelo ne postavlja velike tehničke zahtjeve na izvođače te se sretno uklapa u literaturu namijenjenu Omladinskom glazbenom pokretu, kojoj je Hindemith dao i drugih priloga.
 Hindemith kao teoretičar
 Hindemith je razvio značajnu djelatnost i kao teoretičar. Poput Schönberga i on je pokušao unijeti red u anarhičnost atonalnosti. Ali ne na putu dodekafonije. U svom teoretskom djelu Unterweisung im Tonsatz (prva dva sveska objavljena su 1937-39, a novo, prošireno izd. 1940; treći svezak izdan je postumno, 1970), Hindemith je izgradio nov harmonijski sustav, s novim shvaćanjem tonalnosti, akorda i njihove strukture. U tom je djelu započeo razrađivati svoju nauku o kompoziciji, kojoj je ishodište linearnost, istodobnost nezavisnih melodija, dakle polifoničnost. Tek onda kad učenik bude zajedno združio više melodija, uočit će i upoznati i harmonijske, vertikalne jedinice i vrijednosti. U Sjedinjenim Državama Hindemith je izdao i druge teoretske radove. Predavanja održana na Harvardskom sveučilištu objavljena su 1952. pod skupnim nazivom A Composer's World: Horizons and Limitations (Skladateljev svijet: vidici i granice).
 Literatura
 Andreis, Josip: "Povijest glazbe", Sveučilišna Naklada Liber, Zagreb, 1989. .
 Vanjske poveznice
 Sestrinski projekti
 Mrežna mjesta
 Fondation Hindemith – Paul Hindemith
 LZMK / Hrvatska enciklopedija: Hindemith, Paul
 LZMK / Proleksis enciklopedija: Hindemith, Paul
 Njemački skladatelji
 Njemački dirigenti
 Glazbeni pedagozi
 Klasični skladatelji 20. stoljeća
 Njemački glazbeni teoretičari
 Njemački pedagozi


text:
12.2.2011
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 46/3
 Appel iværksat den 24. november 2010 af Kongeriget Nederlandene til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 9. september 2010 i sag T-348/07, Stichting Al-Aqsa mod Rådet for Den Europæiske Union
 (Sag C-550/10 P)
 2011/C 46/05
 Processprog: nederlandsk
 Parter
 Appellanter: Kongeriget Nederlandene (ved C.M. Wissels og M. Noort, som befuldmægtigede)
 De andre parter i appelsagen: Stichting Al-Aqsa, Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen
 Appellanten har nedlagt følgende påstande
 —
 Den appellerede dom i sag T-348/07 ophæves, og sagen hjemvises til Retten.
 —
 De andre parter i appelsagen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Anbringender og væsentligste argumenter
 Retten har fejlfortolket artikel 1, stk. 4 og 6, i fælles holdning 2001/931 og artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 (1) ved at træffe afgørelse om, at dommen i sagen om foreløbige forholdsregler efter ophævelsen af Sanctieregeling [Sanctieregeling terrorisme 2003] ikke længere kan danne grundlag for fortsat at medtage Al-Aqsa på EU-listen vedrørende indefrysning af midler.
 (1) Rådets forordning (EF) nr. 2580/2001 af 27.12.2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme (EFT L 344, s. 70).


type: legislation

text:
 8.12.2017
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 324/39
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) 2017/2260
 z dnia 5 grudnia 2017 r.
 zmieniające rozporządzenie Rady (UE) 2016/44 w sprawie środków ograniczających w związku z sytuacją w Libii
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając decyzję Rady (WPZiB) 2015/1333 z dnia 31 lipca 2015 r. w sprawie środków ograniczających w związku z sytuacją w Libii oraz uchylającą decyzję 2011/137/WPZiB (1),
 uwzględniając rozporządzenie Rady (UE) 2016/44 z dnia 18 stycznia 2016 r. w sprawie środków ograniczających w związku z sytuacją w Libii oraz uchylające rozporządzenie (UE) nr 204/2011 (2), a w szczególności jego art. 20 lit. b),
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 W załączniku V do rozporządzenia (UE) 2016/44 wymieniono statki wskazane przez Komitet ds. Sankcji ONZ zgodnie z pkt 11 rezolucji Rady Bezpieczeństwa ONZ 2146 (2014). Na podstawie tego rozporządzenia statki te są objęte szeregiem zakazów, włącznie z zakazem załadunku, transportu lub wyładunku ropy naftowej z Libii oraz zakazem dostępu do portów na terytorium Unii.
 (2)
 W dniu 27 listopada 2017 r. Komitet Rady Bezpieczeństwa Organizacji Narodów Zjednoczonych zmienił dane identyfikacyjne statku CAPRICORN objętego środkami ograniczającymi. Należy zatem odpowiednio zmienić załącznik V do rozporządzenia (UE) 2016/44.
 (3)
 W celu zapewnienia skuteczności środków przewidzianych w niniejszym rozporządzeniu powinno ono wejść w życie w trybie natychmiastowym,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 W załączniku V do rozporządzenia (UE) 2016/44 wprowadza się zmiany zgodnie z załącznikiem do niniejszego rozporządzenia.
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie z dniem jego opublikowania w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 5 grudnia 2017 r.
 W imieniu Komisji,
 za Przewodniczącego,
 Szef Służby ds. Instrumentów Polityki Zagranicznej
 (1) Dz.U. L 206 z 1.8.2015, s. 34.
 (2) Dz.U. L 12 z 19.1.2016, s. 1.
 ZAŁĄCZNIK
 W załączniku V do rozporządzenia (UE) 2016/44 wprowadza się następujące zmiany:
 pozycja:
 „1. Nazwa: CAPRICORN
 Umieszczony w wykazie na podstawie pkt 10 lit. a) i b) rezolucji nr 2146 (2014), rozszerzonych i zmienionych pkt 2 rezolucji nr 2362 (2017) (zakaz załadunku, transportu lub wyładunku; zakaz wejścia do portów). Zgodnie z pkt 11 rezolucji nr 2146 wpis ten został zaktualizowany przez komitet w dniu 20 października 2017 r. i jest ważny do dnia 18 stycznia 2018 r., chyba że zostanie anulowany wcześniej przez komitet na podstawie pkt 12 rezolucji nr 2146. Państwo bandery: Tanzania.
 Informacje dodatkowe
 Data umieszczenia w wykazie: 21 lipca 2017 r. IMO: 8900878. W dniu 21 września 2017 r. statek znajdował się na wodach międzynarodowych u wybrzeży Zjednoczonych Emiratów Arabskich.”
 otrzymuje brzmienie:
 „1. Nazwa: CAPRICORN
 Umieszczony w wykazie na podstawie pkt 10 lit. a) i b) rezolucji nr 2146 (2014), rozszerzonych i zmienionych pkt 2 rezolucji nr 2362 (2017) (zakaz załadunku, transportu lub wyładunku; zakaz wejścia do portów). Zgodnie z pkt 11 rezolucji nr 2146 wpis ten został zaktualizowany przez komitet w dniu 20 października 2017 r. i jest ważny do dnia 18 stycznia 2018 r., chyba że zostanie anulowany wcześniej przez komitet na podstawie pkt 12 rezolucji nr 2146. Państwo bandery: nieznane.
 Informacje dodatkowe
 Data umieszczenia w wykazie: 21 lipca 2017 r. IMO: 8900878. W dniu 21 września 2017 r. statek znajdował się na wodach międzynarodowych u wybrzeży Zjednoczonych Emiratów Arabskich.”.


text:
 2.8.2008
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 C 197/32
 Prasība, kas celta 2008. gada 9. jūnijā — Paul Alfons Rehbein/ITSB — Hervé Dias Martinho and Manuel Dias Martinho (“Outburst”)
 (Lieta T-214/08)
 (2008/C 197/56)
 Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums — angļu
 Lietas dalībnieki
 Prasītāja: Paul Alfons Rehbein (GmbH & Co.) KG, Glinde (Vācija) (pārstāvis — T. E. Lampel, lawyer)
 Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)
 Citi procesa Apelāciju padomē dalībnieki: Hervé Dias Martinho un Manuel Carlos Dias Martinho, Le Plessis Trévise (Francija)
 Prasītājas prasījumi:
 —
 atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju otrās padomes 2008. gada 2008. gada 13. marta lēmumu lietā R 1261/2007-2; un
 —
 piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies prasītājai.
 Pamati un galvenie argumenti
 Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji: citi procesa Apelāciju padomē dalībnieki
 Attiecīgā Kopienas preču zīme: grafiska preču zīme “Outburst” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 16., 18. un 25. klasē — reģistrācijas pieteikums Nr. 4 318 333
 Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece: prasītāja
 Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums: valsts vārdiska preču zīme “Outburst” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē — preču zīmes reģistrācija Vācijā ar Nr. 399 40 713
 Iebildumu nodaļas lēmums: pilnībā noraidīt iebildumus
 Apelāciju padomes lēmums: noraidīt apelācijas sūdzību
 Izvirzītie pamati: Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkta pārkāpums, jo agrākā valsts preču zīme ir tikusi faktiski izmantota saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta; minētās regulas 76. panta 1. punkta f) apakšpunkta pārkāpums, jo Apelāciju padome pieļāvusi kļūdu, neņemot vērā prasītājas rīkotājdirektora liecības; minētās regulas 74. panta 2. punkta pārkāpums un Komisijas Regulas Nr. 2868/95 (1) 22. noteikuma 1. un 2. punkta pārkāpums, jo papildus pierādījumi, kas iesniegti iebildumu procesa apelācijas stadijā ir pieņemami un ir jāņem vērā, izvērtējot pretnostatītās preču zīmes faktisko izmantošanu; prasītājas tiesību tikt uzklausītai pārkāpums, jo Apelāciju padomei būtu bijis jāņem vērā pierādījumi par izmantošanu, kas tika iesniegti pēc termiņa notecēšanas.
 (1) Komisijas 1995. gada 13. decembra Regula (EK) Nr. 2868/95 ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1995 L 303, 1. lpp.).