type: caselaw

jurisdiction: US

text:
 200 Md. 609 (1952)
 92 A.2d 456
 MARTINI
 v.
 STATE
 [No. 10, October Term, 1952.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided November 11, 1952.
 The cause was argued before MARKELL, C.J., and DELAPLAINE, COLLINS and HENDERSON, JJ.
 Solomon Liss for appellant.
 Ambrose T. Hartman, Special Assistant Attorney General, with whom were Hall Hammond, Attorney General, Anselm Sodaro, State's Attorney for Baltimore City and William H. Maynard, Deputy State's Attorney, on the brief, for the appellee.
 MARKELL, C.J., delivered the opinion of the Court.
 This is an appeal from judgment on conviction of selling and possessing lottery tickets and of other violations *611 of the lottery laws. The case was tried before the court without a jury. The question presented is whether a search warrant was invalid for inadequate description of appellant.
 The search warrant directed diligent search of a described automobile and "the pockets of the clothing of all persons found in the said auto or who may enter the said auto, who may be found to be violating the lottery laws, for lottery books, lottery slips, lottery tissues, lottery adding machine ribbons, lottery syndicate cards, adding machines, and any other paraphernalia used in unlawful operation of a lottery, and the monies used to play thereon;" and seizure of "all evidence pertaining to any form of gambling, * * * and also the bodies" of a white man and a white woman, "the white man being about 25 yrs. of age" and arrest of "all persons found to be violating the lottery laws, who are actively engaged in the unlawful operation of conducting or playing lottery, or who may be found to have lottery paraphernalia in their possession * * *." Appellant admits that if the warrant had been limited to a search of the automobile, it would have been valid, but contends that the description of the "white man, about 25 yrs. of age" is inadequate and invalidates the warrant in toto.
 The officer who executed the search warrant testified that he saw the car described and stopped it; appellant was seated behind the wheel. "I observed he had a slip of paper in his hand, his right hand. I directed Martini to give me this slip of paper. He was crumpling it, * * * it was necessary for the four of us to take him out of the car bodily. From his hand I wrenched this slip which is a lottery adding machine tape, indicating Leo as being a writer, the play amounting to $90.75." The slip of paper in appellant's hand "appeared to be a lottery slip." When appellant was taken from the car there was found under him a brown paper bag, which contained packages, which in turn contained lottery slips  60 lottery slips representing ten writing *612 stations and $541.28 of play, and $217.35 in cash. Appellant objected to admission in evidence of the adding machine tape taken from his hand and the contents of the bag on which he had been sitting.
 In a city of 1,000,000 inhabitants 15,000 or 20,000 (1/70 or 1/50) must be 25 years old. If half are men and 80% are white, 6000 must be men 25 years old. If "about 25" includes only 24, 25 or 26, there must be 18,000 persons who answer the description of "a white man, about 25 yrs. of age." We find it unnecessary to decided whether "a white man, about 25 yrs. of age" describes appellant "with reasonable particularity". The instant case is ruled by Saunders v. State, 199 Md. 568, 87 A.2d 618. Assuming, without deciding, that appellant is not described with reasonable particularity in the warrant, both the lottery adding machine tape and the lottery paraphernalia in the bag on which appellant had been setting were lawfully seized in the search of the automobile, and were properly admitted in evidence.
 In the Saunders case we said, "His [the appellant's] only contention is that the command to search `all persons found in the premises or who may enter the premises' was too broad and hence the warrant was invalid, even though the evidence produced at the trial was procured by search of the premises, and not by search of the persons." Rejecting this contention, we cited an Iowa decision "that the erroneous inclusion of a command to search the person as well as the premises of the owner did not vitiate the warrant but could be rejected as surplusage." We concluded "that the warrant in this case can be sustained as to the search of the premises and all persons participating in the crime, even though we assume that it is invalid as to innocent visitors." 199 Md. 568, 574, 87 A.2d 620, 621. In the instant case we conclude that the warrant can be sustained as to the search of the automobile even though we assume that it is invalid as to "the white man, about 25 yrs. of age."
 *613 Obviously, execution of a warrant for the search of an automobile cannot lawfully be frustrated by a man  or a dozen men  sitting on or otherwise concealing contents of the automobile. The principle is the same as to the slip of paper seen in appellant's hand. The officer says it "appeared to be a lottery slip." Whether by "lottery slip" the officer meant a lottery ticket or used the term broadly to include a lottery adding machine tape, in either event it proved to be a bit of lottery paraphernalia of the same or a slightly different kind from what it appeared to be. In either event it was within the scope of the warrant to search the automobile. It was not obtained by search of appellant's pockets or his person, but was seen in his hand when the search of the automobile was begun. Appellant could no more lawfully frustrate the search by concealing a paper in his hand than by sitting on it. Whether the officer knew or only thought it was a lottery adding machine slip is immaterial. It was lawfully seized, not because appellant committed a crime in the officer's presence, but because the warrant commanded the officer to search for "lottery slips, * * * lottery adding machine ribbons," and any other lottery paraphernalia. "Search" means more than "seize". It requires examination of things which appear to be, or possibly may be, lottery paraphernalia. The slip in appellant's hand proved to be a bit of lottery paraphernalia.
 Our conclusion as to the validity of the search makes it unnecessary to consider the question whether, if the adding machine tape had been held inadmissible, the judgment could have been affirmed on the ground that that evidence was merely cumulative and that the other evidence, e.g., that contained in the bag, demonstrated guilt beyond a reasonable doubt and exclusion of the tape could not have changed the verdict. As the case was tried before the court without a jury, our review is broader than in jury case. Diggins v. State, 198 Md. 504, 84 A.2d 845; Auchincloss v. State, 200 Md. 310, 316, 89 A.2d 605, 607; Ferraro v. State, 200 Md. 274, *614 279, 89 A.2d 628, 630. Even in a non-jury case we cannot reverse a finding of fact, based on credibility of witnesses, unless clearly wrong. But it does not follow that we cannot affirm a judgment which is so clearly right, that exclusion of a small amount of evidence could not have changed the result.
 Judgment affirmed, with costs.


jurisdiction: EU

text:
 26.1.2008
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 22/33
 Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de Hoge Raad der Nederlanden la 22 noiembrie 2007 — Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie/Staatssecretaris van Financiën
 (Cauza C-515/07)
 (2008/C 22/60)
 Limba de procedură: olandeza
 Instanța de trimitere
 Hoge Raad der Nederlanden.
 Părțile din acțiunea principală
 Reclamantă: Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie
 Pârât: Staatssecretaris van Financiën
 Întrebările preliminare
 1)
 Articolul 6 alineatul (2) și articolul 17 alineatele (1), (2) și (6) din a șasea directivă (1) trebuie interpretate în sensul că o persoană impozabilă este autorizată să afecteze întreprinderii sale nu numai bunurile de capital, ci și toate bunurile și serviciile care sunt utilizate atât în pentru nevoile întreprinderii, cât și în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității întreprinderii și să deducă integral și imediat taxa pe valoarea adăugată datorată pentru achiziționarea acestor bunuri și servicii?
 2)
 În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, aplicarea articolului 6 alineatul (2) din a șasea directivă determină, în ceea ce privește serviciile și bunurile care nu sunt bunuri de capital, faptul că taxa pe valoarea adăugată se percepe o dată în cursul perioadei pentru care se aplică deducerea aferentă acestor servicii și bunuri sau perceperea trebuie să se efectueze și în perioadele următoare, iar, în acest caz, cum se determină baza de impozitare pentru bunurile și serviciile care nu sunt supuse amortizării de către persoana impozabilă?
 (1) A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri — sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1).


type: contracts

text:
 28.7.2005
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 198/15
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EHP č. 29/2005 ze
 dne 11. března 2005,
 kterým se mění příloha I (Veterinární a rostlinolékařské předpisy) Dohody o EHP
 SMÍŠENÝ VÝBOR EHP,
 s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda“), a zejména na článek 98 této dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Příloha I Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 2/2005 ze dne 8. února 2005 (1).
 (2)
 Nařízení Komise (ES) č. 1289/2004 ze dne 14. července 2004 o povolení na dobu deseti let doplňkové látky „Deccox®“, která patří do skupiny kokcidiostatik a dalších léčebných látek, v krmivech (2) by mělo být začleněno do Dohody.
 (3)
 Nařízení Komise (ES) č. 1356/2004 ze dne 26. července 2004, týkající se povolení na deset let pro doplňkovou látku Elancoban v krmivech, patřící ke skupině kokcidiostatik a jiných léčebných látek (3), by mělo být začleněno do Dohody.
 (4)
 Nařízení Komise (ES) č. 1455/2004 ze dne 16. srpna 2004 o povolení přídavné látky „Avatec 15 %“, která patří do skupiny kokcidiostatik a jiných lékařských látek, v krmivech na dobu deseti let (4) by mělo být začleněno do Dohody.
 (5)
 Nařízení Komise (ES) č. 1463/2004 ze dne 17. srpna 2004 o povolení na dobu deseti let přídavné látky „Sacox 120 microGranulate“ v krmivech, která patří do skupiny kokcidiostatik a jiných lékařských látek (5), by mělo být začleněno do Dohody.
 (6)
 Nařízení Komise (ES) č. 1464/2004 ze dne 17. srpna 2004 o povolení přídavné látky „Monteban“ v krmivech, která patří do skupiny kokcidiostatik a jiných lékařských látek, na dobu deseti let (6) by mělo být začleněno do Dohody,
 ROZHODL TAKTO:
 Článek 1
 Za bod 1zx (nařízení Komise (ES) č. 1465/2004) kapitoly II přílohy I Dohody se vkládají nové body, které znějí:
 „1zy.
 32004 R 1289: nařízení Komise (ES) č. 1289/2004 ze dne 14. července 2004 o povolení na dobu deseti let doplňkové látky ‚Deccox®‘, která patří do skupiny kokcidiostatik a dalších léčebných látek, v krmivech (Úř. věst. L 243, 15.7.2004, s. 15).
 1zz.
 32004 R 1356: nařízení Komise (ES) č. 1356/2004 ze dne 26. července 2004, týkající se povolení na deset let pro doplňkovou látku Elancoban v krmivech, patřící ke skupině kokcidiostatik a jiných léčebných látek (Úř. věst. L 251, 27.7.2004, s. 6).
 1zza.
 32004 R 1455: nařízení Komise (ES) č. 1455/2004 ze dne 16. srpna 2004 o povolení přídavné látky ‚Avatec 15 %‘, která patří do skupiny kokcidiostatik a jiných lékařských látek, v krmivech na dobu deseti let (Úř. věst. L 269, 17.8.2004, s. 14).
 1zzb.
 32004 R 1463: nařízení Komise (ES) č. 1463/2004 ze dne 17. srpna 2004 o povolení na dobu deseti let přídavné látky ‚Sacox 120 microGranulate‘ v krmivech, která patří do skupiny kokcidiostatik a jiných lékařských látek (Úř. věst. L 270, 18.8.2004, s. 5).
 1zzc.
 32004 R 1464: nařízení Komise (ES) č. 1464/2004 ze dne 17. srpna 2004 o povolení přídavné látky ‚Monteban‘ v krmivech, která patří do skupiny kokcidiostatik a jiných lékařských látek, na dobu deseti let (Úř. věst. L 270, 18.8.2004, s. 8).“
 Článek 2
 Znění nařízení (ES) č. 1289/2004, (ES) č. 1356/2004, (ES) č. 1455/2004, (ES) č. 1463/2004 a (ES) č. 1464/2004 v islandském a norském jazyce, která mají být zveřejněna v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie, jsou platná.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 12. března 2005 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody (7).
 Článek 4
 Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne 11. března 2005.
 Za Smíšený výbor EHP
 předseda
 Richard WRIGHT
 (1) Úř. věst. L 161, 23.6.2005, s. 3.
 (2) Úř. věst. L 243, 15.7.2004, s. 15.
 (3) Úř. věst. L 251, 27.7.2004, s. 6.
 (4) Úř. věst. L 269, 17.8.2004, s. 14.
 (5) Úř. věst. L 270, 18.8.2004, s. 5.
 (6) Úř. věst. L 270, 18.8.2004, s. 8.
 (7) Nebyly oznámeny žádné ústavní požadavky.


type: other

text:
zodpovednosť právnických osôb za správny delikt - KS-SR/Judikáty.info
 Nájdené rozsudky pre výraz: zodpovednosť právnických osôb za správny delikt
 vyhľadávací dotaz: zodpovednosť právnických osôb za správny delikt
 zodpovednost nájdené 196016 krát v 40881 dokumentoch
 pravnicka nájdené 209139 krát v 75050 dokumentoch
 osoba nájdené 1017195 krát v 205894 dokumentoch
 spravny nájdené 1596148 krát v 310465 dokumentoch
 delikt nájdené 21704 krát v 2660 dokumentoch
 ... navrhovateľ porušil ustanovenie § 34 ods. 3 zákona č. 308/2000 Z. z., zohľadnil objektívnu zodpovednosť právnickej osoby za správny delikt (teda bez ohľadu na zavinenie); mieru prekročenia zvukovej intenzity reklamy v porovnaní so zvukovou intenzitou ... navrhovateľ porušil ustanovenie § 34 ods. 3 zákona č. 308/2000 Z. z., zohľadnil objektívnu zodpovednosť právnickej osoby za správny delikt (teda bez ohľadu na zavinenie); mieru prekročenia zvukovej intenzity reklamy v porovnaní so zvukovou intenzitou .
 13/2007, 195/2000, 274/2007, 308/2000, 71/1967, 71/1992, 99/1963
 ... , preto nemôže byť nahradené znaleckým dokazovaním, tak ako to žiadal navrhovateľ.“ Pokiaľ ide o výšku pokuty, poukázala odporkyňa na objektívnu zodpovednosť právnických osôb za správny delikt, ktorej podstata tkvie v tom, že v prípade preukázania porušenia zákona, nie je potrebné dokazovať zavinenie s tým, že okolnosti .
 195/2000, 308/2000, 71/1967, 71/1992, 315/2007, 34/2006, 589/2007
 ... . Odporkyňa preto správne rozhodla, že navrhovateľ porušil ustanovenie § 34 ods. 3 zákona č. 308/2000 Z. z., zohľadnila objektívnu zodpovednosť právnickej osoby za správny delikt (teda bez ohľadu na zavinenie); mieru prekročenia zvukovej intenzity reklamy v porovnaní so zvukovou intenzitou programovej služby vysielanej bezprostredne pred .
 13/2007, 195/2000, 274/2007, 308/2000, 71/1967, 71/1992, 99/1963, 351/2010, 757/2004
 ... . Odporca preto správne rozhodol, že navrhovateľ porušil ustanovenie § 34 ods. 3 zákona č. 308/2000 Z. z., zohľadnil objektívnu zodpovednosť právnickej osoby za správny delikt (teda bez ohľadu na zavinenie); mieru prekročenia zvukovej intenzity reklamy v porovnaní so zvukovou intenzitou programovej služby vysielanej bezprostredne pred .
 13/2007, 195/2000, 274/2007, 308/2000, 71/1967, 71/1992, 99/1963, 757/2004, 257/1992
 ... . Odporkyňa preto správne rozhodla, že navrhovateľka porušila ustanovenie § 34 ods. 3 zákona č. 308/2000 Z. z., zohľadnila objektívnu zodpovednosť právnickej osoby za správny delikt (teda bez ohľadu na zavinenie); mieru prekročenia zvukovej intenzity reklamy v porovnaní so zvukovou intenzitou programovej služby vysielanej bezprostredne pred .
 ... . Odporca preto správne rozhodol, že navrhovateľ porušil ustanovenie § 34 ods. 3 zákona č. 308/2000 Z.z., zohľadnil objektívnu zodpovednosť právnickej osoby za správny delikt (teda bez ohľadu na zavinenie); mieru prekročenia zvukovej intenzity reklamy v porovnaní so zvukovou intenzitou programovej služby vysielanej bezprostredne pred .
 13/2007, 195/2000, 274/2007, 308/2000, 71/1967, 71/1992, 99/1963, 122/2013
 ... . č. 13850, ktorý sa týka konania o inom správnom delikte na úseku ochrany pamiatkového fondu uviedol, že zmenou vlastníctva nezaniká zodpovednosť právnickej osoby za správny delikt, ktorého sa dopustila počas trvania vlastníctva. V súlade s § 43 ods. 4 Pamiatkového zákona pokutu za správny delikt možno .
 71/1967, 99/1963, 49/2002
 ... . zodpovedná bez ohľadu na zavinenie a podstatná bola iba skutočnosť, či došlo k porušeniu zákona alebo nie (ide o objektívnu zodpovednosť právnických osôb za správny delikt). 8. Žalovaný ďalej odôvodnil svoj postup pri určovaní výšky pokuty, ktorú v zmysle § 31 ods. 3 zákona č. 85 .
 71/1967, 757/2004, 181/2014, 33/2011, 85/2005, 87/1950
 ... nelegálneho zamestnávania je dôvodný a vecne správne odôvodnený. Poukázal na princíp absolútnej objektívnej zodpovednosti právnických osôb za správny delikt a dôvodnosť zápisu osoby do registra nelegálnych zamestnávateľov na základe zistenia porušenia zákazu nelegálneho ... dopustil uvedeného správneho deliktu. V tejto súvislosti správny orgán poukazuje na princíp absolútnej objektívnej zodpovednosti právnických osôb za správny delikt, zmyslom ktorého je to, že jeho páchateľ sa stáva zodpovedným už tým, že .
 71/1967, 125/2006, 311/2001, 4/2014, 461/2003, 82/2005
 ... ), resp. nevedomosť žalobcu o tom, že porušil právnu normu. Zákon o verejnom obstarávaní nepozná žiadne liberačné dôvody na zbavenie sa zodpovednosti právnickej osoby za správny delikt. Žalovaný preto skúmal len rozpor právneho stavu so stavom skutočným, ktorý mal na základe vykonaného dokazovania a z podkladu pre .
 71/1967, 87/1950, 25/2006, 300/2005, 513/1991, 523/2003


text:
 Avis juridique important
 |
 21998D1125(02)
 Besluit nr. 3/98 van de Associatieraad tussen de Europese Gemeenschappen en hun lidstaten, enerzijds, en de Republiek Polen, anderzijds, van 5 november 1998, tot vaststelling van de voorwaarden voor de deelname van Polen aan de programma's van de Gemeenschap op het gebied van cultuur
 Publicatieblad Nr. L 315 van 25/11/1998 blz. 0038 - 0040
 BESLUIT Nr. 3/98 VAN DE ASSOCIATIERAAD tussen de Europese Gemeenschappen en hun lidstaten, enerzijds, en de Republiek Polen, anderzijds van 5 november 1998 tot vaststelling van de voorwaarden voor de deelname van Polen aan de programma's van de Gemeenschap op het gebied van cultuur (98/671/EG)DE ASSOCIATIERAAD,Gelet op de Europa-overeenkomst waarbij een associatie tot stand wordt gebracht tussen de Europese Gemeenschappen en hun lidstaten, enerzijds, en de Republiek Polen, anderzijds (1),Gelet op het aanvullend protocol bij de Europa-overeenkomst waarbij een associatie tot stand wordt gebracht tussen de Europese Gemeenschappen en hun lidstaten, enerzijds, en de Republiek Polen, anderzijds, betreffende de deelname van Polen aan communautaire programma's (2), inzonderheid op de artikelen 1 en 2,Overwegende dat Polen, overeenkomstig artikel 1 van het aanvullend protocol, mag deelnemen aan communautaire kaderprogramma's, specifieke programma's, projecten en andere activiteiten, met name op het gebied van cultuur;Overwegende dat, overeenkomstig artikel 2 van het aanvullend protocol, over de voorwaarden voor de deelname van Polen aan de in artikel 1 genoemde activiteiten wordt besloten door de Associatieraad,BESLUIT:Artikel 1 Polen neemt deel aan de programma's Caleidoscoop, Ariane en Raphaël, overeenkomstig de voorwaarden die zijn opgenomen in de bijlagen I en II, die een integrerend deel vormen van dit besluit.Artikel 2 Dit besluit is van toepassing voor de duur van de programma's.Artikel 3 Dit besluit treedt in werking op de eerste dag van de maand volgende op de datum van goedkeuring.Gedaan te Brussel, 5 november 1998.Voor de AssociatieraadDe VoorzitterW. SCHÜSSEL(1) PB L 348 van 31. 12. 1993, blz. 2.(2) PB L 317 van 30. 12. 1995, blz. 35.BIJLAGE I VOORWAARDEN VOOR DE DEELNAME VAN POLEN AAN DE PROGRAMMA'S CALEIDOSCOOP, ARIANE EN RAPHAËL 1. Polen neemt deel aan alle activiteiten in het kader van de programma's Caleidoscoop, Ariane en Raphaël, overeenkomstig, tenzij in dit besluit anders wordt bepaald, de doelstellingen, criteria, procedures en termijnen die zijn vastgelegd in Besluit nr. 719/96/EG van het Europees Parlement en de Raad van 29 maart 1996 tot vaststelling van een programma voor steun aan artistieke en culturele activiteiten met een Europese dimensie (hierna "Caleidoscoop" te noemen) (1), Besluit nr. 2085/97/EG van het Europees Parlement en de Raad van 6 oktober 1997 tot vaststelling van een programma voor steun op het gebied van het boek en het lezen, met inbegrip van vertalingen (hierna "Ariane" te noemen) (2), en Besluit nr. 2228/97/EG van het Europees Parlement en de Raad van 13 oktober 1997 tot vaststelling van een communautair actieprogramma op het gebied van het cultureel erfgoed (hierna "Rafaël" te noemen) (3).2. Voor instellingen, organisaties en personen uit Polen gelden met betrekking tot de indiening, evaluatie en selectie van inschrijvingen dezelfde voorwaarden als voor instellingen, organisaties en personen uit de Gemeenschap.3. Teneinde de communautaire dimensie van de programma's te waarborgen, dient bij transnationale projecten en activiteiten waarvoor Polen voorstellen indient, een minimumaantal partners uit de lidstaten van de Gemeenschap te worden aangetrokken. Over het precieze aantal wordt besloten in het kader van de tenuitvoerlegging van de programma's, rekening houdende met de aard van de verschillende activiteiten, het aantal partners dat bij het project betrokken is en het aantal landen dat aan de programma's deelneemt.4. Polen levert ieder jaar een bijdrage aan de algemene begroting van de Europese Gemeenschappen, teneinde de kosten van de deelname aan de programma's te dekken (zie bijlage II). Het Associatiecomité kan besluiten deze bijdrage aan te passen, voorzover dat wenselijk wordt geacht.5. De lidstaten van de Gemeenschap en Polen stellen, binnen het kader van de huidige bepalingen, alles in het werk om het vrije verkeer tussen en het verblijf in Polen en de lidstaten van de Gemeenschap te vergemakkelijken voor alle personen die betrokken zijn bij de onder dit besluit vallende activiteiten.6. Onverminderd de bevoegdheden van de Commissie en de Rekenkamer van de Europese Gemeenschappen in verband met het toezicht op en de evaluatie van de programma's, overeenkomstig artikel 8 van het besluit inzake Caleidoscoop, artikel 8 van het besluit inzake Ariane en artikel 10 van het besluit inzake Raphaël, wordt de deelname van Polen permanent geëvalueerd, op basis van partnerschap tussen Polen en de Commissie van de Europese Gemeenschappen. Polen legt de nodige verslagen voor aan de Commissie en neemt deel aan alle in dit verband door de Gemeenschap ondernomen activiteiten.7. Onverminderd de procedures bedoeld in artikel 5 van het besluit inzake Caleidoscoop, artikel 5 van het besluit inzake Ariane en artikel 7 van het besluit inzake Raphaël, wordt Polen uitgenodigd voor de aan de gewone vergaderingen van de programmacomités voorafgaande coördinatiebijeenkomsten over alle met de tenuitvoerlegging van dit besluit verband houdende vraagstukken. De Commissie stelt Polen op de hoogte van de resultaten van de gewone vergaderingen.8. Bij het inschrijven, het opstellen van overeenkomsten en verslagen en andere administratieve aangelegenheden in verband met de programma's dient gebruik te worden gemaakt van een van de officiële talen van de Gemeenschap.(1) PB L 99 van 20. 4. 1996, blz. 20.(2) PB L 291 van 24. 10. 1997, blz. 26.(3) PB L 305 van 8. 11. 1997, blz. 31.BIJLAGE II FINANCIËLE BIJDRAGE VAN POLEN AAN DE PROGRAMMA'S CALEIDOSCOOP, ARIANE EN RAPHAËL 1. De financiële bijdrage van Polen is bestemd voor:- de financiële ondersteuning van Poolse deelnemers aan de programma's;- het dekken van de extra administratieve kosten van de Commissie in verband met de deelname van Polen.2. Per begrotingsjaar mag het totaalbedrag aan subsidies en andere financiële steun in het kader van de programma's aan Poolse begunstigden, na aftrek van de extra administratieve kosten, niet meer bedragen dan de bijdrage van Polen.Blijkt de bijdrage van Polen aan de algemene begroting van de Gemeenschap, na aftrek van de extra administratieve kosten, hoger te zijn dan het totaalbedrag aan subsidies en andere financiële steun voor Poolse deelnemers aan de programma's, dan wordt het resterende bedrag door de Commissie overgeheveld naar het volgende begrotingsjaar en van de bijdrage voor dat jaar afgetrokken. Na beëindiging van de programma's worden de resterende middelen terugbetaald aan Polen.3. Caleidoscoop De jaarlijkse bijdrage van Polen bedraagt 266 284 ECU vanaf 1998. Daarvan is 17 420 ECU bestemd voor het dekken van de extra administratieve kosten van de Commissie in verband met de deelname van Polen.4. Ariane De jaarlijkse bijdrage van Polen bedraagt 75 649 ECU vanaf 1998. Daarvan is 4 949 ECU bestemd voor het dekken van de extra administratieve kosten van de Commissie in verband met de deelname van Polen.5. Raphaël De jaarlijkse bijdrage van Polen bedraagt 326 804 ECU vanaf 1998. Daarvan is 21 380 ECU bestemd voor het dekken van de extra administratieve kosten van de Commissie in verband met de deelname van Polen.6. Het Financieel Reglement dat van toepassing is op de algemene begroting van de Gemeenschap, geldt ook voor het beheer van de bijdrage van Polen.Bij de inwerkingtreding van dit besluit en aan het begin van ieder jaar doet de Commissie Polen een verzoek tot storting toekomen ter hoogte van de bijdrage van Polen aan de kosten als bij dit besluit vastgesteld.Deze bijdrage wordt uitgedrukt in ECU en dient te worden overgemaakt op een in ECU gestelde bankrekening van de Commissie.De bijdrage van Polen aan de jaarlijkse kosten als bij dit besluit vastgesteld stemt overeen met het verzoek tot storting en dient uiterlijk drie maanden na verzending van dit verzoek te worden voldaan. Bij vertraging betaalt Polen rente over het op de vervaldag nog openstaande bedrag. De rentetarieven zijn die welke door het Europese Fonds voor Monetaire Samenwerking gedurende de maand van de vervaldag worden toegepast voor transacties in ECU, verhoogd met 1,5 procentpunten.7. Polen financiert de in punt 3, 4 en 5 bedoelde extra administratieve kosten uit de nationale begroting.8. Polen financiert 3 %, 13 % en 23 % van de resterende kosten in verband met de deelname aan de programma's uit de nationale begroting voor respectievelijk 1998, 1999 en 2000.Afhankelijk van de normale programmeringsprocedures van Phare worden de corresponderende 97 %, 87 % en 77 % gefinancierd met de middelen in het kader van de nationale indicatieve programma's voor respectievelijk 1998, 1999 en 2000, afhankelijk van de beschikbaarheid van de benodigde begrotingsmiddelen in 2000.


text:
Matteo Renzi | enricotomaselli
 #RedditoVsLavoro #LavorareMenoLavorareTutti
 Dice Renzi che il fiscal compact e l’obbligo del 3% sono cose pensate 20 anni fa, e che da allora il mondo è profondamente cambiato. Però dice anche che l’Italia è in deficit di credibilità, e quindi deve rispettarli. Cioè quelle sono cazzate, e per dimostrare che siamo un paese serio le faremo senza storie.
 Potrebbe apparire una stravaganza, ma in effetti – dal punto di vista del premier – non lo è poi tanto. Come dice Gilioli, “Renzi è uno straordinario ed efficace improvvisatore”. Dunque per lui il problema non è la coerenza tra premessa e conclusione, ma dare un colpo al cerchio ed uno alla botte. Da un lato denuncia le regole dell’austerity in salsa europea, per ammiccare all’opinione pubblica che non le digerisce affatto, e dall’altro ne esegue i dettami per non perdere il fondamentale supporto di Merkel & co.
 Così si spiega anche tutta la vexata questio dell’art. 18, con la sua accelerazione sia sul piano mediatico che legislativo, ed al tempo stesso la estrema vaghezza con cui sui muove il presidente del consiglio. Perchè se il suo governo fa “in prevalenza cose di destra. Non (è) perché lui lo sia, ‘di destra’: lui è solo ‘di Renzi’. Ma perché nel frattempo la politica ha perso potere” (dice ancora Gilioli).
 “Io sono io, e voi non siete un c....”
 Nella sua ansia decisionista, ma del tutto priva di una qualche visione che non sia se stesso a Palazzo Chigi, il premier non ha infatti altra chance che quella di adeguarsi ai voleri dei paesi forti dell’Unione Europea. Dando però al contempo l’impressione di avere una propria politica autonoma.
 É così che nasce (e cresce) quello sgorbio del Jobs Act. Dopo aver giocato al dico-non-dico per un mese o giù di lì, il governo va alla forzatura proprio alla vigilia del summit europeo di Milano, dove Renzi sente il bisogno di giocarsi una qualche carta. Per ottenere ciò – senza dimenticare l’opportunità di umiliare la dissidenza interna... – il capo del governo mette in campo un mostro informe; dimenticando la ripartizione costituzionale dei poteri (non lui per primo, va comunque detto...), in base alla quale il potere legislativo spetta al Parlamento, mentre al governo spetta quello esecutivo (cioè, esegue quel che decidono le Camere), il governo si fa promotore di una legge in una materia delicatissima come il lavoro, con l’intenzione dichiarata di intervenire anche su temi controversi come l’art. 18 dello Statuto dei Lavoratori. Non pago, presenta al Senato un testo che contiene poche e vaghe indicazioni generali, riservandosi di definirne successivamente i contenuti con una legge delega, e poi su questa chiede persino il voto di fiducia. Insomma, col ricatto della crisi di governo, pretende di avere carta bianca.
 Ma l’art. 18 è un feticcio, un totem, che ha una duplice funzione nell’ambito dello scontro politico in atto. Tutti (ma proprio tutti...) sanno che, tanto più dopo la riforma Fornero, l’art. 18 è stato già ampiamente depotenziato, e per di più riguarda solo una parte dei lavoratori dipendenti. Così come tutti sanno che non c’è alcun nesso tra questo ed i livelli di occupazione. Da un canto, quindi, serve a segnare un ulteriore vittoria, di grande valore simbolico, per le destre europee ed italiane, che a vario titolo sostengono il governo. E dall’altro, serve ottimamente ad incastrare le sinistre in una battaglia che si può presentare come conservatrice.
 E come fu già per la scala mobile, anche questa rischia di essere una battaglia persa in partenza, per queste ultime.
 Perchè si è scelto un (pur giusto) approccio difensivo. Quando si sarebbe dovuto anticipare l’avversario, e scegliere un approccio propositivo, porsi all’offensiva.
 Prima che partisse l’attacco all’art. 18, si sarebbe dovuta aprire una grande vertenza politica per estenderlo a tutti i lavoratori, indipendentemente dal tipo di contratto e dalla dimensione aziendale. E si sarebbe dovuto fare sin dal governo Monti. Purtroppo, le sinistre politiche e sindacali erano in gran parte succube dei diktat europei, ed hanno tiepidamente ingaggiato la solita battaglia di retroguardia, ispirata alla logica della riduzione del danno – il cui risultato è, sempre, un danno dopo l’altro.
 Ma il tema vero, oggi, non l’art. 18. Anche se è giusto battersi per mantenere questa garanzia, ed ancor più giusto sarebbe battersi per estenderla universalmente, la vera questione sul tappeto è il reddito, non il lavoro.
 Non c’è solo la crisi economica, ad incidere così brutalmente sui livelli di occupazione. C’è la globalizzazione, che rende disponibili bacini di forza lavoro immensi ed a basso costo. C’è la finanziarizzazione, che distrae i grandi capitali dagli investimenti produttivi, indirizzandoli verso la speculazione. C’è la rivoluzione tecnologica (hardware e software) che in misura crescente sostituisce l’uomo con le macchine, in ambiti produttivi sempre crescenti, anche cognitivi. Tutti processi non meramente contingenti, e che – governati dalle destre liberiste – hanno prodotto non solo una caduta tendenziale dell’occupazione, ma anche un allargamento della forbice sociale ed una concentrazione della ricchezza in poche mani.
 Dunque, una battaglia per il lavoro, senza ridiscuterne profondamente la natura, significa collocarsi ancora una volta in retroguardia – con quel che segue...
 Servono invece politiche capaci di produrre redistribuzione del reddito, perchè – tra l’altro – senza una ripresa del mercato interno l’economia si avvita su sé stessa. Ma la soluzione non può essere il reddito di cittadinanza, che per sua natura può rispondere ad un problema limitato (per quantità o nel tempo), ma non reggerebbe in una prospettiva di lunghissimo periodo. Insomma, non si possono affrontare le questioni del lavoro e del reddito senza avere a mente le trasformazioni profonde che sono intervenute – e che ancora non hanno finito di manifestarsi. Perchè la flessibilità e la precarietà erette a sistema, persino in una prospettiva liberista, sono soluzioni di corto respiro. Torna quindi di estrema attualità un’altra prospettiva; affacciatasi tempi addietro, anticipando i problemi del presente.
 C’è un solo modo per tenere insieme redistribuzione del reddito e ripresa dell’occupazione. Ridurre l’orario di lavoro.
 Restituire tempo alla vita, sottraendolo alla produzione. Impiegare tre dove oggi sono due. Insomma, lavorare meno per lavorare tutti. É, questa, l’unica prospettiva per il futuro.
 9 ottobre 2014 at 09:39
 Tagged with Alessandro Gilioli, Angela Merkel, art.18, austerity, Elsa Fornero, fiscal compact, Jobs Act, Mario Monti, Matteo Renzi, Palazzo Chigi, reddito di cittadinanza, Statuto dei Lavoratori, Unione Europea
 Tagged with Beppe Grillo, Cul-de-sac, elezioni europee, Enrico Letta, Forza Italia, M5S, Matteo Renzi, Pagina 99, Partito Democratico, Silvio Berlusconi


text:
Правните последици за представлявания от волеизявления, предадени на един от колективно овластените му представители | Предизвикай правото!
 Публикации Граждански процес Правните последици за представлявания от волеизявления, предадени на един от колективно овластените...
 Правните последици за представлявания от волеизявления, предадени на един от колективно овластените му представители
 Sun, 27 July, 2014
 (статията е публикувана за пръв път в сп. „Съвременно право“, бр. 5 от 2013 г.)
 (1) (а) Представителството е предвидена и гарантирана от правната норма възможност правното действие на едно лице (представител), извършено от чуждо име, по правоотношение с трети лица, да обвърже непосредствено друго лице (представляван) – арг. от чл. 36, ал. 2 от Закона за задълженията и договорите (ЗЗД)[1]. За чия сметка действа представителят е без значение.
 Всъщност представителят може не само да действа от чуждо име, но и да възприема волеизявления от чуждо име. Съобразно това представителството може да бъде активно, пасивно или смесено. Когато представителят е овластен само за извършването на волеизявления от чуждо име, с директно действие в чуждо имущество, представителството е активно. Пасивно е тогава, когато овластяването се ограничава единствено до това представителят да може да възприеме непосредствено чуждо изявление към представлявания. Пасивното поведение на представителя е задължителен елемент от фактическия състав на правното действие на трето лице, без което пасивно възприемане активно изявената воля не би могла да има исканите правни последици[2]. (Позитивната уредба на материалното пасивно представителство се характеризира с това, че често е незадоволителна[3].) А когато представителят може и да действа от чуждо име, и да възприема чужди волеизявления – представителството е смесено[4].
 (б) Активна или пасивна, представителната власт за едно и също действие може да бъде предоставена както на едно лице – индивидуално представителство[5], така и на няколко лица едновременно. В последния случай са налице множество представители[6].
 Ако от овластяването не следва друго, то всеки от представителите би могъл да задължава самостоятелно представлявания – арг. от чл. 39, ал. 2, пр. 1 ЗЗД. Това е т. нар. самостоятелно представителство[7], което е и принципът. Но упражняването на представителната власт може да бъде ограничено, като за валидността на действията от чуждо име (alieno nomine) се изисква съвместно извършване на волеизявления от всички представители – т.нар. колективно представителство[8].
 (2) Това отклонение в упражняването на представителната власт е предизвикано от необходимостта интересът на представлявания да бъде защитен и гарантиран в по-голяма степен от предприемането под формата на активно поведение на нецелесъобразни, прибързани и рисковани действия (т.нар. злоупотреба с представителна власт[9]) от когото и да било от представителите му[10]. При все това вътрешните отношения между представителите са непротивопоставими на публиката[11].
 – Упълномощителят, подтикнат от тези съображения, изявява волята си, така че неколцината да го задължават непосредствено, но само съвместно – чл. 39, ал. 2 in fine ЗЗД.
 – Законодателят регламентира с диспозитивна правна норма (jus dispositivum) колективното представителство на обикновените акционерни дружества по ТЗ – чл. 235, ал. 1, пр. 1, а с повелителна (jus cogens) – представителната власт на управителните органи на инвестиционните посредници (чл. 11, ал. 1, изр. 1 от Закона за пазарите на финансови инструменти) и на кредитните институции (чл. 10, ал. 1, изр. 1 от Закона за кредитните институции), постановявайки в последните два случая управителите да са най-малко двама (качественото прилагателно индицира, че разпоредбата е от вида на jus cogens).
 – Подчертано повелителен характер има и разпоредбата чл. 269, ал. 2, изр. 1 ТЗ, постановяваща ликвидаторите, упражняващи активно представителната власт, да представляват дружеството само заедно. Наречието само указва именно този характер на правилото.
 (3) Имайки предвид изложеното дотук, е напълно разбираемо, че колективното представителство намира най-широко приложение в органното представителство на капиталовите търговски дружества (акционерните[12] и дружествата с ограничена отговорност), поради оперативния му характер и по-големия материален интерес, поверен на управителните органи на тези дружества, в сравнение с дружествата на личността.
 Този вид представителство визира чл. 235, ал. 1 ТЗ: Членовете на съвета на директорите, съответно на управителния съвет, представляват дружеството колективно освен ако уставът предвижда друго. Същото важи и за чл. 141, ал. 2, изр. 2 ТЗ, но той, обратното, отдава приоритет на самостоятелните действия на представителите (управителите), когато са повече от един, доколкото дружественият договор не предвижда друго[13].
 (4) Колективното представителство е предвидена и гарантирана от правото възможност упражняването на представителната власт да бъде ограничено от упълномощителя или от разпоредбата на закона, така че волеизявленията на представителите да обвързват представлявания само когато са извършени заедно.
 (а) Целта на ограничаването е срещу активните самостоятелни, автономни и самоволни действия на когото и да било от представителите. Овластените трябва да (съ)действат заедно, последователно или едновременно, извършвайки, изрично или конклудентно, съвпадащи волеизявления, които да образуват волеизявлението от чуждо име с преки последици в чужд патримониум.
 Изявленията на представителите, образуващи окончателното волеизявление alieno nomine, са сделки решения[14] (наричани още колективни, съставни, единни сделки[15]). Колективните сделки[16] обезпечават интереса (описан в т. I. 2), подтикнал представлявания към колективното представителство.
 (б) Ограничаването на представителната власт при колективното представителство е функционално, а не количествено. Представителите имат еквивалентен обем правомощия да действат от чуждо име. Възможното им поведение с непосредствено действие в чужд правен кръг е винаги за едно и също действие[17]. В този смисъл е и правилото на чл. 10:3 Директива 2009/101/ЕО, чиято разпоредба толерира противопоставими на трети лица ограничения в представителната власт, но само доколкото те се отнасят към общата представителна власт, предоставена на няколко лица (управители).
 Всъщност субстанцията на представителната власт е винаги една и съща както при колективното, така и при самостоятелното представителство. Това следва по аргумент от чл. 39, ал. 2 ab initio ЗЗД, където под атрибутивното прилагателно известно („действие, за което са били овластени неколцина“) следва да се разбира едно и също правно действие, т.е. идентична представителна власт в полза на няколко лица.
 (5) Видно е, че колективното представителство има за предмет все активните действия на представителите. Интересът, описан по-горе (т. I. 2 и I. 4), може да бъде нарушен или поставен в опасност единствено чрез позитивните действия на всяко от колективно овластените лица[18]. Тогава би ли породило правни последици за представлявания адресирано до него волеизявление, което е възприето само от един от колективно овластените му представители?
 (6) Въпросът ще породи ли правни последици за представлявания волеизявление към него, което е било възприето само от един от колективно овластените му представители, се разглежда по-долу през призмите на доброволното представителство – по общото гражданско право (т. II), на задължителното, органното представителство – при капиталовите търговски дружества (т. III) и на пасивното процесуално представителство – при връчването на съобщения и призовки (т. IV). В края са дадени заключение (т. V) и предложение de lege ferenda (т. VI).
 Извън обхвата на изложението остават търговското представителство по глава VI от Търговския закон (чл. 21-52), за което ще важи съответно казаното в т. II, и задължителното представителство.
 II. Доброволно представителство
 (1) В раздела, посветен на представителството, глава II от общата част на Закона за задълженията и договорите, липсва позитивно правило, което да постановява, че при колективното представителство само активните действия следва да бъдат извършени съвместно от представителите. Липсва и аналогично правило, от което да се изведе такова заключение, но празнотата може да бъде лесно преодоляна по analogia legis и то вътре в същия законодателен акт.
 (2) Че законодателят разбира принципа за самостоятелното възприемане на волеизявления, когато положителните действия следва да се извършат заедно, следва имплицитно от нормите, уреждащи задълженията с правото на избор (obligatio alternativa) – чл. 130-132[19], във връзка с неделимите задължения – чл. 128-129[20] от Закона за задълженията и договорите.
 (3) Едностранното волеизявление – право на избор (ius variandi), поражда своя ефект, когато бъде доведено до знанието дори само на едно от лицата, стоящи от едната страна по гражданското правоотношение – чл. 130, ал. 2, изр. 2 ЗЗД.
 Разгърната, правната норма има следното съдържание: самостоятелност при получаването на волеизявленията (в случая правото на избор) от лицата, стоящи зад едната страна по облигацията, когато активните действия трябва да бъдат извършени от тях съвместно, т.е., когато те са били задължени алтернативно по една неделима престация.
 (4) Тази интерпретация следва да бъде подкрепена със систематичното тълкуване на разпоредбите относно obligatio alternativa. Нормативно отреденото място на тези задължения (sedes materiae) е в дял 3 от глава VI на общата част на Закона за задълженията и договорите – Особени видове задължения (чл. 121-131). В тази глава са уредени още и солидарността[21] (дял 1) и неделимите задължения (дял 2). В този смисъл е и правилото на чл. 129, ал. 2 ЗЗД: „за всичко останало спрямо неделимите задължения се прилагат съответно правилата за солидарните задължения“.
 (5) В тази връзка разпоредбите на чл. 130, ал. 2, изр. 2 и чл. 39, ал. 2, пр. 2 ЗЗД обуславят възможността за прилагане по аналогия на закона на първата към втората – чл. 46, ал. 2 от Закона за нормативните актове (ЗНА). А именно, когато зад страна, спрямо която трябва да бъде манифестирано ius variandi, стои един субект, но неколцина са били колективно овластени да действат от негово име, получаването ще бъде валидно (неотменимо), дори да е извършено само пред един от представителите му.
 Нещо повече, правилото на чл. 130, ал. 2, изр. 2 ЗЗД следва да се приложи по analogia legis към чл. 39, ал. 2 ЗЗД не само в хипотезите на правото на избор, но и въобще, за всяко отправено правнорелевантно поведение към представлявания, нуждаещо се от узнаване от него. Тоест волеизявление към представлявания може да бъде възприето, обвързвайки го директно, самостоятелно и от един от колективно овластените му представители (чл. 130, ал. 2, изр. 2 във вр. с чл. 39, ал. 2 in fine ЗЗД).
 Тук би могло да се възрази по следния начин. Страните по правоотношението и представителството са две различни явления и място за аналогия на закона няма. Струва ми се, че такова тълкуване ще бъде неоправдано. Защото „представителството се намира и не може да не се намира в тясна връзка с правните субекти и тяхната функция при осъществяване на правните явления“[22]. Изхождайки от това разбиране, законодателят е уредил в една и съща глава пета от ГПК правния режим на страните и представителството за нуждите на гражданското съдопроизводство (т. IV). Именно тази връзка оправдава интерпретирането analogia legis. От друга страна, подобно стеснително тълкуване (stricto sensu) ще бъде и несправедливо (т. V. 1, буква „б“).
 III. Колективно органно представителство
 (1) Частен случай на принципа за самостоятелност при пасивните действия и съвместност при активните действия на колективните представители е уреден в чл. 269 ТЗ.
 Ликвидаторите са приравнени на управителните органи на юридическото лице, явявайки се колективно овластени негови представители (чл. 269, ал. 1 ТЗ). А и на практика най-често управителите на дружеството в ликвидация са негови ликвидатори (чл. 156, ал. 2 ab initio ТЗ). В изр. 2, ал. 2 на чл. 269 ТЗ недвусмислено е изтъкнато, че волеизявление към дружеството може да се приеме и от един ликвидатор.
 Следователно при колективното представителство на търговски дружества във фазата на ликвидация само активните действия следва да бъдат предприети съвместно, а що се отнася до пасивните действия – те може да бъдат валидно извършени пред всеки от ликвидаторите, т.е. за тях важи самостоятелността.
 Допустимо ли е разпоредбата на чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ да се тълкува разширително относно колективното органно представителство при акционерните и ограничено отговорните дружества?
 (2) Видно е, че колективното представителство има за предмет само активните действия на представителите, понеже интересът, продиктувал използването на този вид оперативно ограничаване на представителната власт, може да бъде нарушен или поставен в опасност единствено чрез позитивните действия на което и да е от колективно овластените лица (т. I. 4). Самостоятелното възприемане на волеизявления към представлявания, обвързващи го непосредствено, не би могло да се отрази с нищо и по никакъв начин на този интерес, който го е стимулирал към колективното представителство (т. I. 2). При колективното представителство липсва резон, който да оправдае съвместното възприемане на волеизявленията към представлявания[23].
 В тази връзка колективното представителство от гл.т. на професионалното управление на капиталовите търговски дружества добива характер на хоризонтален, респ. взаимен, контрол[24], спрямо едноличните положителни действия на когото и да е от членовете на изпълнителните им органи. При самостоятелното приемане на волеизявления от представителите има ли място за квалифицирано ръководство, съответно за някакъв надзор?
 (3) Предвид изложеното по-горе, приемам, че при уреждането на частния случай на чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ, представляващ нормативна хипотеза на самостоятелна пасивна представителна власт на всеки един от ликвидаторите, които следва да упражняват активната представителна власт колективно (изр. 1 от същата разпоредба), законодателят буквално е изразил по-малко от това, което в действителност е целял да каже. Правилото следва да се тълкува разширително (interpretatio extensiva) в полза на рационализирането на търговския оборот.
 Волеизявления към дружеството могат да бъдат приети самостоятелно, обвързвайки го ефективно, от всеки един от колективно овластените му управители – членове на съвета на директорите или на управителния съвет при акционерното дружество (чл. 235, ал. 1[25] във вр. с чл. 269, ал. 2, изр. 2), съответно при дружеството с ограничена отговорност (чл. 141, ал. 2, изр. 2[26] във вр. с чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ)[27].
 Изричната уредба на правилото за разделността при получаването на чужди волеизявления в глава XVIII от Търговския закон не би следвало да се приема като изключение, което да парира по-горните съждения и да оправдае стриктното ? тълкуване. А именно, че при колективното представителство съвместността важи еднакво за активните и за пасивните действия на представителите. Напротив, interpretatio extensiva е в унисон с концепцията на колективното представителство – редуциране упражняването на представителната власт от няколко лица до това те ефективно да задължават друго лице, но само заедно (т. III. 2). Приемането на волеизявления към представлявания, както от един ликвидатор, така и от един управител, не би могло нито да засегне, нито да постави в опасност интереса, мотивирал представлявания към колективното представителство (т. III. 2).
 Освен че предложената интерпретация на текстовете може да бъде оправдана с предходната уредба на колективното представителство при капиталовите търговски дружества в Царство България – чл. 193, ал. 2 ТЗ (отм.), респ. чл. 20, ал. 3 ЗДОО (отм.), тя е в съответствие с духа на закона (ratio legis) (чл. 46, ал. 1, пр. 1 ЗНА), за който следва да се държи сметка при тълкуването на нормативните актове. Ето защо законодателната интервенция е повече от желателна (т. VI. 3).
 IV. Пасивно процесуално представителство
 (1) (а) Представителството (т. I. 1, буква „а“) е институт, който надхвърля рамките на частното право, като се проявява във всички области на публичното право с изключение на материалното наказателно право[28]. А за нуждите на гражданското съдопроизводство Гражданският процесуален кодекс урежда процесуалното представителство в глава V (чл. 28-36)[29].
 (б) Процесуалното представителство, както и материалното може да бъде доброволно или задължително. Доброволно е тогава, когато представителната власт произтича от волята на представлявания[30]. А ако представителят черпи своите правомощия да действа alieno nomine въз основа на други юридически факти, вън от волята на представлявания, представителството е задължително[31]. За разлика от материалното представителство, при доброволното процесуално представителство са налице известни ограничения, що се отнася до това кой може да бъде пълномощник – адвокати, родители, деца или съпругът, юрисконсулти или служители с юридическо образование и т.н. (чл. 32 ГПК)[32].
 Както материалното, така и процесуалното представителство може да бъде индивидуално или множествено в зависимост от това дали представляваният има един, или няколко представители с еквивалентна представителна власт. В последния случай представителството отново бива или самостоятелно – при което всеки представител може да извършва правни действа и да възприема волеизявления за представлявания отделно от другите, или колективно – където представителите, за да обвържат представлявания, трябва да действат едновременно[33] (т. I. 1, буква „б“, 2, 3 и 4).
 На следващо място, процесуалното представителство също може да бъде активно или пасивно съобразно това дали представителят може само да възприема чужди изявления (пасивно представителство), или може единствено да действа от чуждо име (активно представителство) (т. I. 1, буква „а“). Пасивното процесуално представителство[34] се характеризира с много подробна нормативна уредба (за разлика от регламентацията на материалното пасивно представителство (вж. бел. No 3). To е уредено преимуществено в глава VI – Съобщения и призовки[35] (чл. 39, 40, 43, 45, 46, 50, 51, 52 и 54 ГПК).
 (2) При доброволното процесуално представителство, както бе посочено, законодателят поставя изисквания за това кой може да бъде процесуален представител (чл. 32 ГПК). Такъв, на първо място (т. 1, чл. 32 ГПК), може да бъде адвокат (лице по смисъла на чл. 4 и следв. от Закона за адвокатурата). Но страната в гражданския процес може да упълномощи не само един, но и няколко адвокати при условията на т. нар. колективно представителство[36].
 Гражданският процесуален кодекс не съдържа правило, което да задължава връчителя (лице по смисъла на чл. 42 ГПК) при няколко колективно упълномощени процесуални представители (адвокати) с различни адреси (кантори) да връчи на всеки един от тях по отделно съобщението или призовката, адресирани до представлявания. Това би било житейски абсурдно (вж. по-долу т. V. 1, буква „а“). Как следва да процедира връчителят в такива случаи?
 Член 51 ГПК урежда връчването на съобщения и призовки на един адвокат (което е и най-честият случай на практика). В ал. 1, изр. 2 е постановено, че съобщения или призовки могат да бъдат валидно връчени на всяко лице, което работи при или сътрудничи на адвоката, с непосредствени последици за адресата им (представлявания). Правилото намира приложение и когато колективно упълномощените адвокати са имали един адрес (кантора). Тоест изявлението за представлявания може да бъде валидно възприето както от един измежду колективно упълномощените му процесуални представители, така и от всяко друго лице, което работи при или сътрудничи на представителите му, намиращо се в адвокатската кантора (чл. 50, ал. 1, изр. 2 ГПК).
 А щом всяко трето лице от кантората на колективно упълномощените адвокати, което работи там или им сътрудничи, може да приеме волеизявление към представлявания, то по аргумент от по-силното основание (per argumentum a fortiori), когато колективно упълномощените адвокати имат различни кантори – връчването на съобщения или призовки ще бъде валидно и непосредствено прието за адресата им, и когато е извършено пред един измежду колективните му представители, където и да се намира той по служба или в кантората му (чл. 50, ал. 1, изр. 1 ГПК).
 (3) Процесуалният закон предоставя такова непритезателно субективно право и на служителите (работниците) на търговските дружества при изявено от тях съгласие да получават ефективно волеизявления от чуждо име – съобщения или призовки (чл. 50, ал. 3, изр. 1 ГПК) – т. нар. пасивна представителна власт на служителите и работниците.
 Per argumentum a fortiori, получените волеизявления по глава VI от ГПК от член на управителния орган на дружество, което се представлява колективно по смисъла на чл. 235, ал. 1, съответно управител по смисъла на чл. 141, ал. 2, изр. 2 in fine от Търговския закон, задължават юридическото лице – търговец, като се считат за редовно, непосредствено връчени му (вж. по-долу т. V. 1, буква „а“).
 V. Съвместност при пасивните действия на представителите?
 (1) Във всички случаи на колективното представителство противоположното допускане – че съвместно следва да бъдат предприети активните действия на представителите и че заедно следва да бъдат възприети пасивните действия към представлявания – би било най-малкото в контраст с интересите на представлявания. А това е видно благодарение на следните примери (exempli gratiа).
 (а) Необвързаният, но узнал за волеизявлението, би могъл да черпи права от своята недобросъвестност (за знание), заявявайки, че представителите му са били колективно упълномощени, в противовес на правилото, че никой не може да черпи права от собственото си неправомерно поведение.
 Например предявен е запис на заповед (чл. 535 и сл. ТЗ) чрез нотариална покана до акционерно дружество. Връчването е станало срещу подпис от член на съвета на директорите. В устава на дружеството не е предвидено отклонение от правилото на чл. 235, ал. 1 ТЗ. Догматичното тълкуване на последната разпоредба води до извода, че акционерното дружество не е било обвързано, защото връчването е следвало да бъде извършено съвместно пред всички директори. Нещо повече, търговецът, най-малко поради едно човешко предположение (praesumptio hominis), трябва да е узнал за предявения срещу него ефект, но въпреки това би могъл да възрази срещу уговорена лихва при предявяването на записа (чл. 459, ал. 3 във вр. с чл. 537 ТЗ), а и срещу мораторна лихва (чл. 86, ал. 1, изр. 1 ЗЗД). Изглежда, че е напълно резонно да очакваме от връчителя да събере последователно подписите на всеки член от съвета на директорите, а обратното би било неполагане на дължимата грижа.
 (б) Необвързването на представлявания от волеизявлението, защото е било направено пред едно от колективно упълномощените му лица, освен че би могло да бъде способ за упражняване на права въз основа на недобросъвестно поведение (за знание), в други случаи би могло да бъде в ущърб на правно оправдани и защитени очаквания на представлявания.
 Лицето К. упълномощава А. и Б. съвместно да купят от П. движима вещ (чл. 39, ал. 2 in fine ЗЗД). Преговорите завършват с предложение от името на К., изявено от А. и конклудентно одобрено от Б. (непротивопоставяйки му се), важащо до изтичането на определен срок (чл. 13, ал. 1, пр. 1 ЗЗД). Преди срокът да изтече, П. съобщава безусловното си приемане на офертата, но само на А. След което П. отчуждава възмездно вещта в полза на Т. Последният, бидейки добросъвестен (чл. 70, ал. 2 ЗС), придобива оригинерно собствеността ? (чл. 78, ал. 1, изр. 1 ЗС). П. възразява на К. по отговорността си за съдебно отстраняване, защото покупко-продажбата (чл. 183 и следв. ЗЗД) не е била сключена с възприемането на волеизявлението (accept) на П. само от А. К. е бил овластил А. и Б. да действат alieno nomine колективно, следователно и приемането е трябвало да бъде извършено едновременно или непосредствено пред тях (арг. от чл. 39, ал. 2 in fine ЗЗД), или пред К.
 (2) Изложените примери очертават недопустимостта и неуместността на буквалното тълкуване при текстовете, уреждащи колективното представителство, в смисъл че то изисква съвместност при получаването на волеизявленията от всички колективно овластени лица. Очевидно подобна схоластична интерпретация на разпоредбите би била противна на ценността, която нормите се опитват да защитят – интереса на представлявания[37].
 (1) (а) От разгърнатата уредба на частния случай на чл. 130, ал. 2, изр. 2 ЗЗД е видно принципното положение, което законодателят е възприел – разделност при получаването на волеизявленията от няколкото лица, стоящи зад едната страна по правоотношението, когато активните действия следва да бъдат извършени от тях съвместно. Отнесено към института на представителството по чл. 36 и следв. ЗЗД това принципно положение би имало следното съдържание: самостоятелност при възприемането на чужди волеизявления към представлявания от представителите му и съвместност при извършване действията от негово име при колективното представителство (чл. 39, ал. 2 във вр. с чл. 130, ал. 2, изр. 2 ЗЗД) (т. II).
 (б) До същия извод се стига при телеологичното тълкуване на чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ, който съдържа изрично такова правило, но само за дружествата в ликвидация. Волеизявления към дружеството могат да бъдат приети ефективно от всеки един от членовете на съвета на директорите му или на управителния му съвет или от управителите му, представляващи го колективно, така както и от един измежду няколкото ликвидатори, които винаги го представляват колективно – чл. 269, ал. 2, изр. 2 във вр. с чл. 235, ал. 1, респ. чл. 141, ал. 2, изр. 2, пр. 2 ТЗ (т. III).
 (в) Горните разсъждения намират своята основателност още и при пасивното процесуално представителство. Гражданският процесуален кодекс овластява всяко лице в адвокатска кантора, което работи в нея или сътрудничи на адвокат – процесуален представител на страна в съдопроизводството, да получава валидно от името на представлявания съобщения и призовки (чл. 51, ал. 1 ГПК). Per argumentum a fortiori с такава пасивна представителна власт следва да разполага всеки един поотделно от колективно упълномощените процесуални представители, намиращи се или работещи в една и съща кантора. А щом трети лица, при определени от закона хипотези, имат пасивна процесуална представителна власт, то колективно упълномощените адвокати, намиращи се в различни кантори или където и да се „намират по служба“, могат валидно да приемат съобщения и призовки за процесуалния им представител (чл. 50, ал. 1 ГПК).
 С пасивна представителна власт от закона са овластени още работниците и служителите на търговските дружества. А fortiori такава следва да имат и техните колективно овластени управители, независимо дали са, или не са в трудови правоотношения с търговеца (чл. 50, ал. 3, изр. 1 ГПК) (т. IV).
 (2) Предвид всичко гореизложено, въпреки липсата на позитивно правило, приемам, че: колективното представителство е доброволно или задължително, деятелно ограничаване на представителната власт, имащо за предмет единствено активните действия на представителите, извършвани от чуждо име; за пасивните действия важи самостоятелността, т.е. волеизявления към представлявания може да бъдат възприети от когото и да било от представителите му, обвързвайки го валидно.
 (3) De lege ferenda мястото на такъв текст би могло да бъде в Търговския закон, като се има предвид, че колективното представителство се използва най-вече в дружественото право. Мисля обаче, че това няма да бъде оправдано, защото подобно правило следва да намери приложение не само при представителството на търговските дружества, но и въобще при задължителното представителство, както и при доброволното овластяване. Sedes materiae на правилото би трябвало да е в общата част на Граждански кодекс, в съответната глава, уреждаща представителството като общ институт на частното право. При липсата на кодификация, съответно разпръсната обща част на гражданското право в различни нормативни актове, мястото на такава разпоредба е в общата част на Закона за задълженията и договорите. Член 39, ал. 2 ЗЗД може да бъде допълнен по следния начин: „Когато за известно действие са били овластени неколцина, всеки от тях може да извърши сам действието, ако от овластяването не следва друго, но и тогава изявление към представлявания може да бъде прието и от един представител“.
 [1] Подробности за представителството вж. у Василев, Л. Гражданско право на Народна република България. Обща част. 3. прераб. и доп. изд. С.: Георги Димитров, 1956, 486–489 (гл. XX, т. 1); Таджер, В. Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял II. 2. изд. С.: Софи-Р, 2001, 591–594 (§ 85, т. 3); Павлова, М. Гражданско право – обща част. 2. прераб. и доп. изд. С.: Софи-Р, 2001, 590–593 (§ 58, т. 4); Йосифова, Т. Мнимото представителство. 2. прераб. и доп. изд. С.: Сиби, 2008, 29–34. Други автори разглеждат представителството като усложнена съвкупност от правоотношения – вж. повече подробности у Ганев, В. Учебник по обща теория на правото. Том II. Част първа: Правни субекти. Фотот. изд. С.: 7М График, 1990, 112–113 (§ 19, No 182); Таков, Кр. Доброволното представителство. 2. изд. С.: Сиби, 2008, с. 20. За преглед на теоретичните позиции вж. Йосифова, Т. Цит. съч., 27–29.
 [2] Вж. Ганев, В. Представителството. – ГСУЮФ, 1934, 1–118.
 [3] Такава е била и в Царство България. Това дава повод на някои автори да отрекат този разграничителен критерий, приемайки, че представителството е винаги смесено. Така според Дабев, Д. Е. Договорно представителство. С.: Б. А. Кожухаров, 1931, 187–193: „Тая дейност не може никога да се състои само от активни моменти [вж. по-долу бел. No 34 – бел. моя – Св. И.] [...] Също така ние не можем да си представим дейност на представителя, която да се състои изключително от пасивни моменти [...] в тоя случай представителят не ще бъде вече представител, а само пратеник“. Всъщност пасивни положения не може да бъдат предмет на представителството само когато са юридически бездействия, т.е., когато те са единственият волеви елемент, запълващ целия фактически състав на проявеното юридическо бездействие (така и Ганев, В. Представителството..., 1–118). Тези пасивни действия са винаги задължения intuitu personae, при които представителството е a priori недопустимо.
 Близко до мнението на Др. Дабев е това на Кристиан Таков – вж. Таков, Кр. Цит. съч., с. 51. Последният автор, за разлика от първия, основателно отграничава пасивния представител от пасивния пратеник с оглед на момента, в който волеизявлението се счита за достигнало до адресата му (пак там, с. 116.) Според Кр. Таков обаче „тази разлика в момента на получаването обаче няма законодателна опора в действащото българско право. [...] В германското право има изричен текст – § 164 BGB, който няма аналог в българското право“ (пак там, 51–52.) Според мен, тълкувайки разпоредбата на чл. 36, ал. 2 ЗЗД разширително относно волеизявленията към представлявания, приети от пълномощниците му, по арг. от чл. 42, ал. 1, пр. 1 ТЗ, както и чл. 46, ал. 4, изр. 1 ГПК, може да се направи извод, че представител може да бъде овластен единствено да възприема волеизяления от чуждо име. Предложение de lege ferenda в тази насока по повод проекта за Граждански кодекс на Народна република България е направено от Кожухаров, Ал. Представителството. – ГСУЮФ, 1964, т. 55, No 2, 1–22.
 [4] Вж. Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар на Закона за задълженията и договорите. Част III. Чл. чл. 483–668. С.: Херман поле, 1928, с. 27; Василев, Л. Цит. съч., 502–503 (гл. ХХ, т. 10); Кожухаров, Ал. Представителството..., с. 8; Таджер, В. Цит. съч., 623–624 (§ 86, 5, буква „б“); Павлова, М. Цит. съч., 606–607 (§ 58, т. 2).
 [5] По-подробно у Ганев, В. Представителството..., 1–118; Тасев. С., М. Марков. Гражданско право – обща част. Modus studendi. 6. прераб. и доп. изд. С.: Сиби, 2010, с. 254; Таков, Кр. Цит. съч., 52–54.
 [6] По-подробно вж. Василев, Л. Цит. съч., с. 497; Таджер, В. Цит. съч., 615–616 (§ 86, т. 2); Павлова. М. Цит. съч., с. 608 (§ 58, т. 4); Таков, Кр. Цит. съч., 52–54.
 [7] В доктрината за означение на това явление се използва още и терминът колективно представителство – Таков, Кр. Цит. съч., с. 53. В изложението съм използвал понятието самостоятелно представителство, придържайки се към текста на Закона за задълженията и договорите, в който е дадена обща уредба на института на представителството, а именно чл. 39, ал. 2, пр. 1: всеки един представител може да извърши действието сам. В този смисъл е и чл. 141, ал. 2, изр. 2 ТЗ. Въпреки това законодателят не е последователен в използването му – вж. например чл. 21, ал. 1, изр. 2 ТЗ, където се говори за отделно упражняване на представителната власт, а в чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ – за единично приемане на волеизявления.
 [8] То се нарича още съвкупно, съвместно, задружно представителство – вж. Ганев, В. Представителството..., с. 104; Василев, Л. Цит. съч., с. 497 (гл. ХХ, т. 5); Таджер, В. Цит. съч., с. 615 (§ 86, т. 2); Павлова. М. Цит. съч., с. 608 (§ 58, т. 4); Тасев. С., Марков, М. Цит. съч., с. 254; Таков, Кр. Цит. съч., с. 53. Преобладаващо в теорията и практиката се употребява терминът колективно представителство – вж. р. No 125–2006–ТК на ВКС; р. No 6878–2002, 5-членен състав на ВАС; р. No 42–1997, ВАД, АС при БТПП. Този термин ще бъде използван и в изложението. Законодателят също си служи с него (вж. чл. 235, ал. 1, пр. 1 ТЗ), но не е особено последователен в употребата му ? вж. чл. 21, ал. 1, изр. 2; чл. 655, ал. 4, изр. 2, пр. 1 ТЗ, чл. 10, ал. 1, изр. 1 и чл. 105, ал. 3, пр. 1 от Закона за кредитните институции; чл. 11, ал. 1, изр. 1 и чл. 124, ал. 5, пр. 1 от Закона за пазарите на финансови инструменти; както и чл. 12, изр. 1 от Закона за адвокатурата, където за определяне на същото явление е използван терминът съвместно.
 [9] Вж. Таков, Кр. Цит. съч., с. 189.
 [10] Вж. в този смисъл Пак там, с. 189, както и Heyken, J. Die Vertretungsmacht des Vorstandes der Aktiengesellschaft. Quakenbr?ck: Verlag C. Trute, 1993, 15–16. Gotte, W., M. Habersack. M?nchener Kommentar zum Aktiengesetz. Band 2, § 76–112. 3. Aufl. M?nchen: C. H. Beck, 2008, S. 140, цит. по Колев, Н. Органно представителство при акционерните дружества. С.: Сиби, 2012, с. 89.
 [11] В този смисъл е и съдебната практика. Въззивният съд правилно е отказал да образува производство по подадена жалба от процесуален представител само на един ликвидатор, давайки му седемдневен срок останалите ликвидатори да приподпишат жалбата (чл. 129, ал, 1, изр. 1, пр. 1 ГПК), което не се е случило. А касационният съд е потвърдил определението му (о. No 184–2010–II т. о.): „в допълнението към частна жалба жалбоподателят твърди, че е уведомил останалите ликвидатори с нотариална покана, но предвид наличието на конфликт на интереси между тях, А. и Г. явно не желаят да подпишат както частната, така и въззивната жалба. Посочените доводи са ирелевантни към настоящото производство, което касае последиците от неизпълнение на дадени от съда указания и отношенията между ликвидаторите в случая са без значение и не следва да бъдат обсъждани“. Такава е и практиката на ВАС – вж. о. No 1685–2000–III о.; о. No 4318–1999–III о.
 [12] В изследването въпросите не са разгледани относно командитното дружество с акции (чл. 253–260 ТЗ). За него ще важи съответно казаното за акционерното дружество и неговата едностепенна система на управление – чл. 256 ТЗ.
 [13] Срв. чл. 10:3 от Директива 2009/101/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 г. Ако националното законодателство предвижда, че в отклонение от правните норми в тази област уставът може да предоставя правомощия да се представлява дружеството на едно лице или на няколко лица, които действат заедно, това законодателство може да предвиди, че подобна разпоредба на устава може да се противопостави на трети лица, при условие че е свързана с общата представителна власт [...]. Вж. за повече подробности Йосифова, Т. По някои въпроси на представителството на капиталовите търговски дружества в светлината на първата директива на Европейския съюз. – Правна мисъл, 2003, No 3, 78–87; Йосифова, Т. По някои въпроси на органното представителство според първата директива 61/151 ЕИО и българското право. – Търговско право, 2004, No 3, 35–47.
 [14] По-подробно вж. Василев, Л. Цит. съч., с. 391; Таджер, В. Цит. съч., 392–395 (§ 65, т. 1, бук. „д“); Павлова, М. Цит. съч., 461–462 (§ 46, т. 3).
 [15] Вж. Василев, Л. Цит. съч., с 391.
 [16] В тази връзка от упълномощитетеля или от разпоредбата на закона може да бъдат предвидени други ограничения. А именно – представителната власт, когато представителите са повече от двама, да бъде валидно упражнявана с абсолютно или с квалифицирано мнозинство (от ?, ?, ? и пр.), както и в различни случаи да се процедира по различни начини. При капиталовите търговски дружества такива ограничения не може да бъдат противопоставени на трети лица и не подлежат на вписване в търговския регистър – чл. 235, ал. 4; чл. 141, ал. 2, изр. 3 ТЗ (вж. още и чл. 10 на Директива 2009/101/ЕО).
 [17] По същия начин Таков, Кр. Цит. съч., с. 188, както и Heyken, J. Op. Cit., 15–16; Gotte, W., M. Habersack. Op. cit., p. 140; J?ngst, U. Der Mi?brauch organschaftlicher Vertretungsmacht. – Schriften zum b?rgerlichen Recht. 1968, Band 68, S. 32, цит. по: Колев, Н. Цит. съч., с. 89.
 [18] Що се отнася до правните последици от положително действие, което е било предприето самостоятелно от едно измежду няколко лица, овластени да действат колективно, практиката на съдилищата е противоречива.
 „Съгласно чл. 235, ал. 1 ТЗ членовете на управителния съвет на акционерното дружество представляват дружеството колективно. Сключването на договор от името на дружеството само от един от членовете на управителния съвет не е сключване на сделка без представителна власт, а липса на сделка поради това, че няма валидно формирано съгласие [...] сделката е нищожна на основание чл. 26, ал. 2 ЗЗД поради липса на съгласие“ – р. No 125–2006–ТК на ВКС. Същата позиция е изразена и в р. от 12.01.2006г., II т. о., ТК на ВКС, по т. д. No 429 от 2005 г. Такава е практиката и на повечето долустоящи съдилища – р. От 23.03.2010 г. по гр. д. No 668/2009 г. на Окръжен съд – Сливен, р. No 391–2009 на Районен съд – Сливен, р. No 99–2010 на Окръжен съд – Пазарджик. Касационният съд застъпва и друго разбиране в р. No 553–2006–I т. о. на ВКС: „Подписването на авала само от единия от двамата ликвидатори на търговското дружество опорочава волята на дружеството за солидарна отговорност с издателя на ценната книга [...] поради липса на представителна власт“. В аналогичен смисъл е и р. No 37–2003, ВАД, АС при БТПП.
 Първото становище следва да бъде подкрепено. То е в съответствие със застъпената тук теза, че колективното представителство не ограничава обема на представителната власт, а само прийома за формиране на волята от представителите alieno nomine (т. I. 4, буква „б“). А схващането, че действията на един от колективно овластените са действия при липса на представителна власт, следва да бъде отхвърлено. Подробното разглеждане на така поставения въпрос е извън предмета на изследването. Вж. подробности у Колев, Н. Цит. съч., с. 93; Колев, Н. Въпроси на управлението и представителството на акционерното дружество (анализ на съдебната практика). – Търговско право, 2001, No1, 25–35; Хорозов, Г. Действия от името на търговец без представителна власт – същност и последици. – Търговско и конкурентно право, 2008, No 12, 9–15.
 [19] Вж. повече подробности у Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар на Закона за задълженията и договорите. Част I. Чл. чл. 1–333. С.: Фотинов, 1924, 195–200 (чл. 82–88); Диков, Л. Курс по гражданско право. Облигационно право. Обща част. Том III. С.: Придворна печатница, 1934, 95–103; Апостолов, И. Облигационно право. Част първа. Общо учение за облигацията. С.: ИБАН, фотот. Изд., 1990, 448–457 (§ 41); Кожухаров, Ал. Облигационно право. Общо учение за облигационното отношение. Нова редакция и допълнения Петко Попов. С.: УИ „Св. „Климент Охридски”, 2002, 159–162; Калайджиев, А. Облигационно право. Обща част. 5. изд. С.: Сиби, 2010, 190–194; Марков, М. Облигационно право. Modus studendi. 8. прераб. и доп. изд. С.: Сиби, 2013, с. 40.
 [20] Вж. повече подробности у Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар... Част I, 232–233 (чл. 112–113); Диков, Л. Цит. съч., 523–538; Апостолов, И. Цит. съч., 448–457 (§ 41); Кожухаров, Ал. Цит. съч., 532–534; Калайджиев, А. Цит. съч., 566–577; Марков, М. Цит. съч., с. 147.
 [21] По-подробно вж. Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар.... Част I, 200–226 (чл. 89–106); Диков, Л. Цит. съч., 493–533; Апостолов, И. Цит. съч., 427–447 (§ 39-40); Кожухаров, А. Цит. съч., 509–531; Калайджиев. А. Цит. съч., 549–570; Марков, М. Цит. съч., с. 150.
 [22] Ганев, В. Учебник по обща теория... Том II. Част първа, с. 58 (No 181).
 [23] В същия смисъл Larenz, К., М. Wolf. Allgemeiner Teil des B?rgerlichen Rechts. 9. Aufl. 2004, § 46, Rn. 34, 53–54, цит. по Таков. Кр. Цит. съч., с. 190.
 [24] Вж. Heyken, J. Op. cit., p. 12. Gotte, W., M. Habersack. Op. cit., p. 140, цит. по Колев, Н. Органното представителство..., с. 89; Кацаров, К. Систематичен курс по българско търговско право. 4. фотот. изд. С.: Георги Димитров, 1990, с. 129; Герджиков, О., А. Калайджиев, К. Касабова, Т. Бузева, А. Кацарски. Коментар на Търговския закон. Кн. 1. Чл. 1–112. 2. прераб. изд. С.: Софи-Р, 2007, с. 163; Таков. Кр. Цит. съч., с. 189.
 [25] Изрично правило относно пасивната представителна власт при управлението на акционерното дружество е съдържал старият Търговски закон (обн., ДВ, бр. 114 от 1 януари 1897 г., отм., Изв., бр. 78 от 28 септември 1951 г.). Член 193, ал. 2 от него гласи: „Съобщенията, които се отнасят до дружеството, се считат редовни, ако са връчени на едного от членовете на управителния съвет”. Вж. Джидров, П. Коментар на Търговския закон. Том 3. Фотот. изд. С.: Христо Ботев, 1994, с. 855; Кацаров, К. Цит. съч., с. 243. Предложение de lege ferenda като изречение второ на чл. 235, ал. 1 ТЗ в този смисъл е направено у Колев, Н. Органното представителство..., с. 91.
 [26] Така и Герджиков, О. Коментар на Търговския закон. Книга втора. Дружество с ограничена отговорност чл. 113–157. Фотот. изд. С.: Софи-Р, 2000, с. 514. Авторът не посочва аргументи за това твърдение, може би следвайки германската уредба на дружеството с ограничена отговорност, в която има изрично правило – § 35, ал. 2 Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschr?nkter Haftung (така и в австрийския GmbH-Gesetz – § 18, ал. 4). Такова правило е съдържал и чл. 20, ал. 4 от Закона за дружествата с ограничена отговорност (утвърден с Указ No 88 от 4 май 1924 г., отм., ДВ, бр. 78 от 28 септември 1951 г., отм., ДВ, бр. 78 от 28 септември 1951 г.): „Съобщения и връчване на призовки и други книжа за дружеството могат да се правят валидно на всяко лице, което има право да го подписва“.
 [27] В този смисъл и Таков, Кр. Цит. съч., 189-190. „Въпросният извод се генерализира и в германската доктрина, макар че и в германското право няма изрично правило в тази насока. Вж. Larenz, К., Wolf, М. AT, § 46, Rn. 34, цит. по Таков, Кр. Цит. съч., 53–54. Според Таков, К. Цит. съч., с. 190: „Изрична уредба на това положение има само в специалния случай на чл. 269, ал. 2 ТЗ [...] Въпросният принцип може безпрепятствено да се извлече чрез телеологическо тълкуване. Нуждата, извикала на живот съвместното представителство, е взаимният контрол на представителите [...] при пасивните действия контрол не е нужен [...] Нещо повече – ако за приемането на изявление би било нужно съвместно или дори едновременно уведомяване на всички представители, това в много случаи направо би осуетило извършването на уведомлението [...] В обобщение – съвместността при представителството може да изиграе ролята си само при активното представителство и понеже съвместността при пасивното представителство може да послужи само за злоупотреба и нищо друго, дори когато едно представителство е учредено от упълномощителя или е уредено от закона като съвместно, тази съвместимост се отнася само до активните действия; за пасивните възприятия на изявления важи общият принцип на разделното представителство.“ Като че ли на по-различно мнение е Колев, Н. Органното представителство..., с. 91, който клони към стриктно тълкуване на разпоредбите (вж. по-горе бел. No 25).
 [28] Вж. повече подробности у Ганев, В. Учебник... Част II., 56–57 (§ 19, No 180).
 [29] За подробности вж. Силяновски, Д. Гражданско с?допроизводство. Част първа. С.: Придворна печатница, 1938, 170–185 (§ 47-49); Сталев, Ж., Р. Иванова – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско процесуално право. 9. прераб. и доп. изд. Първо по действащия ГПК. С.: Сиела, 2012, 158–179 (§ 32-35); Корнезов, Л. Гражданско съдопроизводство. Том първи. Исков процес. С.: Софи-Р, 2009, 263–286 (§ 40-43).
 [30] Силяновски, Д. Цит. съч., 171–174, § 48 и Корнезов, Л. Цит. съч., 276–286, § 43, определят този вид представителство като договорно. Според мен терминът е неточен, тъй като представителната власт произтича не от договор, а от едностранна сделка (чл. 36, ал. 1, пр. 2 ЗЗД). Вж. още и Сталев, Ж., Р. Иванова – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., 164–167 (§ 34).
 [31] То се нарича още законово представителство – вж. Силяновски, Д. Цит. съч., 174–186 (§ 49) и Корнезов, Л. Цит. съч., 268–271 (§ 41). Това понятие може би не е най-прецизното, защото, освен че институтът на представителството не може да съществува в правния свят без да е предвиден от правната норма, задължителното представителство може да възникне и въз основа на други актове (по разпореждане на съда – чл. 29 ГПК). По-подробно вж. и Сталев, Ж., Р. Иванова – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., 161–167 (§ 33).
 [32] По-подробно вж. Силяновски, Д. Цит. съч., с. 175 (§ 49); Сталев, Ж., Р. Иванова – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., с. 164 (§ 34); Корнезов, Л. Цит. съч., 278–281 (§ 43, т. 5).
 [33] По-подробно вж. Силяновски, Д. Цит. съч., с. 175–176 (§ 49). Според последния автор колективното процесуално представителство следва да бъде забранено изрично от закона по съображения за простота и бързина на правораздаването. Това становище е изолирано. Вж. още Сталев, Ж., Р. Иванова – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., с. 166 (§ 34); с. 169 (§ 35).
 [34] Това е явление е оспорвано от Дабев, Др. Цит. съч., с. 190. Според него „ако едно лице е посочило някого като такова, на което да се връчват призовките и другите съобщения по дадено дело”, то няма да е пасивен представител, а пратеник. За узнаването им от адреса ще се призумира, че той е бил осведомен. „Ако това лице поради непреодолими препятствия не е могло да уведоми страната [...] то страната ще може да се позове на своето незнание”, което „не би се слушало, ако казаното лице беше представител. [...] Ако лицето, получило призовката или съобщението, не е уведомило [...] страната по делото”, ще сме изправени пред „един небрежен nuntius“.
 Становището на Дружелюб Дабев е изолирано и не може да бъде споделено. Кодексът не предполага, а приема, че с получаването на съобщенията и призовките от получателя те са непосредствено връчени на адресата (чл. 45, изр. 2 и чл. 46, ал. 4, изр. 1 във вр. с чл. 58). Възприемането им от пасивния представител е необходим елемент от фактическия състав на редовното връчване при изявено съгласие от него (чл. 46, ал. 1 in fine ГПК). С това пасивно поведение съставът е завършен, а адресатът се счита за директно уведомен именно към този момент; известяването му post factum не е част от фактическия състав. Видно е още, че получателят не е пратеник, защото, ако беше такъв, волеизявлението щеше да се счита за връчено от момента на съобщаването му на адресата – вж. Таков, Кр. Цит. съч., с. 116. А възможността за позоваването на непреодолими обстоятелства (чл. 46, ал. 4, изр. 2 ГПК) не означава, че представляваният не е бил обвързван от получаването – чл. 46, ал. 4, изр. 1 ГПК. Напротив, той трябва да докаже трудностите, които са го възпрепятствали да се осведоми за съобщението, респ. призовката (чл. 64, ал. 2 ГПК). Тогава, ако съдът констатира, че причините са уважителни, следва да поднови срока, постановявайки нов. Определението на му по реда на глава VII, раздел II от ГПК, с което се уважава искането за възстановяване на срок, премахва с обратна сила правните последици на уведомлението.
 [35] Вж. по-подробно Силяновски, Д. Цит. съч., 231–238 (§ 58); Сталев, Ж., Р. Иванова – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., 225–236 (§ 48); Корнезов, Л. Цит. съч., 163–171 (§ 24).
 [36] За последиците от различните волеизявления на представителите вж. Силяновски, Д. Цит. съч., 176–177 (§ 49); Сталев, Ж., Р. Иванова – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., с. 166 (§ 34); с. 169 (§ 35).
 [37] В този смисъл и според Таков, Кр. Цит. съч., с. 54, „ако би се приело, че волеизявлението към упълномощителя може да се приеме само заедно от всички представители, на практика би означавало пълна парализа на възможността този упълномощител въобще да получи каквото и да било изявление. Такова удобство за упълномощителя обаче правото не може да иска и не може да предвижда”.
 Предишна статияЗа някои специфики при работата на трудов договор с изпитателен срок
 Следваща статияДекарт и любовта към геометрията
 Бележки по правната уредба на режима за вписване на действителните собственици по Закона за мерките срещу изпирането на пари в търговския регистър и регистъра...
 Вещното право на ползване като предмет на непарична вноска при капиталовите търговски дружества
 Петър Петров Thu, 4 September, 2014 at 17:25
 Интересна статия и много добра позиция на автора!
 На 8 декември 2019 г. статията „Идеята за отговорността“ с автор Иван Иванов.
 Право на едностранно прекратяване на членството в ООД и правни последици...
 Sun, 6 November, 2016


type: wikipedia

text:
Jezupovas Svētā Pētera un Pāvila Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Augšdaugavas novada Naujenes pagasta Juzefovā.
 Baznīca jeb kapela Jezupovā (Naujenē) bijusi jau pirms 1685. gada, vēstures avotos minēts, ka tolaik notikusi viena tās sānu altāra iesvētīšana. Kapela te atradusies 1710. gadā. Jezupova ilgāku laiku bijis nepastāvīgs Daugavpils jezuītu misijas punkts, kuri apmetušies šeit 1804. gadā, veicot katehēzes darbu tuvākajā apkaimē. Jaunu koka baznīcu Jezupovā uzcēla 1782. gadā pēc Bukmuižas īpašnieka Staņislava Šadurska ierosmes. Šis dievnams nodega 1944. gadā. Tornis, kaut arī sliktā tehniskā stāvoklī, bija saglabājies vēl 1949. gadā.
 Jaunu baznīcu sāka būvēt 1934. gadā un pabeidza 1961. gadā. Pēc uzcelšanas dievnamu atņēma un nodeva kluba ierīkošanai. 1989. gadā baznīcu atgrieza draudzei.
 Atsauces
 Ārējās saites
 Romas katoļu baznīcas Latvijā
 Naujenes pagasts
 Rēzeknes-Aglonas diecēzes baznīcas
 Juzefova


text:
 18.11.2006
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 C 281/41
 2006 m. rugsėjo 25 d. pareikštas ieškinys byloje Graikijos Respublika prieš Komisiją
 (Byla T-263/06)
 (2006/C 281/72)
 Proceso kalba: graikų
 Šalys
 Ieškovė: Graikijos Respublika, atstovaujama I. Chalkias, G. Kanellopoulos
 Atsakovė: Europos Bendrijų Komisija
 Ieškovės reikalavimai
 —
 Panaikinti 2006 m. liepos 27 d. Komisijos sprendimą 2006/554/EB dėl Bendrijos atsisakymo Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšomis finansuoti kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas (pranešta dokumentu Nr. C(2006) 3331 galutinis) (1).
 —
 Neįvykdžius pirmojo reikalavimo, pakeisti jį, atsižvelgiant į toliau išsamiau išdėstytus argumentus.
 —
 Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
 Ieškinio pagrindai ir pagrindiniai argumentai
 Ginčijamu sprendimu Komisija, apmokėdama sąskaitas pagal Reglamentą (EEB) Nr. 729/70 (2), atsisakė įtraukti į Bendrijos finansavimą, inter alia, tam tikras Graikijos Respublikos išlaidas, patirtas taikant papildomas kaimo plėtros priemones, deklaruotas kaip EŽŪOGF Garantijų skyriaus finansuotinas išlaidas.
 Ieškovė nurodo bendrą pagrindą panaikinti Komisijos sprendimą C(2006) 3331 galutinis, t. y. esminio sąskaitų apmokėjimo procedūros reikalavimo, išdėstyto Reglamento Nr. 1663/95 (3) 8 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos a punkte, pažeidimą. Ji konkrečiai nurodo, kad Komisija neinicijavo dvišalių diskusijų su Graikijos valdžios institucijomis dėl joms priskirto pažeidimo sunkumo įvertinimo ir Bendrijos finansinių nuostolių, be to, ji nurodo, kad Komisija neturėjo kompetencijos ratione temporis nustatyti nagrinėjamas finansavimo korekcijas.
 (1) OL L 218, 2006 8 9, p. 12.
 (2) 1970 m. balandžio 21 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 729/70 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 94, 1970 4 28, p. 13).
 (3) 1995 m. liepos 7 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1663/95, nustatantis išsamias taisykles dėl Tarybos reglamento (EEB) Nr. 729/70 apibrėžtos EŽŪOGF garantijų skyriaus sąskaitų apmokėjimo tvarkos taikymo (OL L 158, 1995 7 8, p. 6)


text:
C 192/18 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 8.7.2000
 Beroep, op 26 april 2000 ingesteld door Consorzio In- Middelen en voornaamste argumenten
 dustrie Fiammiferi (CIF) tegen Commissie van de Euro-
 pese Gemeenschappen Verzoeker is kandidaat-notaris in Baden-Württemberg (BRD)
 en is daar werkzaam in de juridische adviespraktijk. In 1994
 (Zaak T-107/00) verzocht hij om het examen voor toelating tot de advocatuur
 te mogen afleggen (Eignungsprüfungsgesetz). Dit verzoek werd
 (2000/C 192/32) door de Duitse bestuurlijke en rechterlijke autoriteiten in
 verschillende instanties afgewezen. Thans stelt hij, dat voormel-
 de wet is vastgesteld ter uitvoering van richtlijn 89/48/EEG (1).
 (Procestaal: Italiaans) Hij acht zich rechtstreeks en individueel geraakt door deze
 richtlijn via de afwijzende beslissingen van de Duitse instanties.
 Artikel 1 van de richtlijn is in strijd met artikel 12 EG en met
 Bij het Gerecht van eerste aanleg van de Europese Gemeen- verschillende grondrechten. Het verleent wel onderdanen van
 schappen is op 26 april 2000 beroep ingesteld tegen Commis- andere lidstaten die in het bezit zijn van een aan de formele
 sie van de Europese Gemeenschappen door Consorzio In- eisen van de richtlijn beantwoordend diploma, via het desbe-
 dustrie Fiammiferi (CIF), vertegenwoordigd door A. Tizzano treffende examen toegang tot de advocatuur, maar Duitse
 en G. M. Roberti, advocaten te Napels, Grote Zavel 36, Brussel. onderdanen met gelijkwaardige diploma’s niet. Deze discrimi-
 natie moet leiden tot nietigverklaring van de richtlijn.
 Verzoeker concludeert dat het het Gerecht behage:
 (1) PB L 19 van 24.01.1989, blz. 16.
 — nietig te verklaren de stilzwijgende afwijzing van het
 verzoek om hernieuwd onderzoek, door het Consorzio bij
 het secretariaat-generaal van de Commissie ingediend op
 20 januari 2000, en, voor zover nodig, de tussen-
 beschikking van M. E. Prestorn gedateerd 17 februari
 2000;
 Beroep, op 2 mei 2000 ingesteld door British American
 — de Commissie in de kosten te verwijzen. Tobacco International (Investments) limited tegen Com-
 missie van de Europese Gemeenschappen
 Middelen en voornaamste argumenten (Zaak T-111/00)
 De middelen en voornaamste argumenten zijn gelijk aan die (2000/C 192/34)
 in zaak T-40/00, Consorzio Industrie Fiammiferi/Commissie.
 (Procestaal: Engels)
 Bij het Gerecht van eerste aanleg van de Europese Gemeen-
 schappen is op 2 mei 2000 beroep tegen Commissie van de
 Europese Gemeenschappen ingesteld door British American
 Tobacco International (Investments) limited, te Londen (Enge-
 Beroep, op 26 april 2000 ingesteld door B. Schmidt tegen
 land), vertegenwoordigd door S. Crosby, Solicitor, van Kemm-
 Raad van de Europese Unie
 ler Rapp Böhlke & Crosby, advocaten te Brussel.
 (Zaak T-109/00) Verzoekster concludeert dat het het Gerecht behage:
 (2000/C 192/33) — de beschikking van de Commissie van 8 maart 2000 nietig
 te verklaren, waarbij toegang tot de notulen van de
 vergaderingen van het accijnscomité op 29/30 april 1998
 (Procestaal: Duits) en 28/29 oktober 1999 met betrekking tot het kennelijke
 besluit van het comité om geëxpandeerde tabak als accijns-
 Bij het Gerecht van eerste aanleg van de Europese Gemeen- product in te delen, is geweigerd;
 schappen is op 26 april 2000 beroep tegen Raad van de
 — de Commissie overeenkomstig artikel 87 van het Regle-
 Europese Unie ingesteld door B. Schmidt, wonende te Schwä-
 ment voor de procesvoering van het Gerecht in de kosten
 bisch Hall (BRD), vertegenwoordigd door J. Schorpp van
 te veroordelen.
 Schmidt Lamatsch-Grund Rapp, advocaten te Delitzsch (BRD).
 Verzoeker concludeert dat het het Gerecht behage: Middelen en voornaamste argumenten
 — richtlijn 89/48/EEG van de Raad van 21 december 1988 Verzoekster stelt, dat kennis van de redenen waarom een
 betreffende een algemeen stelsel van erkenning van hoger- bepaald product — in casu geëxpandeerde tabak — als rookta-
 onderwijsdiploma’s waarmee beroepsopleidingen van ten bak in de zin van artikel 5, lid 1, van richtlijn 95/59/EG (1) en
 minste drie jaar worden afgesloten, voor het beroep van dus als belastbaar wordt beschouwd, voor haar als onderne-
 advocaat en octrooigemachtigde nietig te verklaren. ming in de tabaksector van vitaal belang is. Het betreft een