text:
 13.5.2010
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 120/40
 Pouze původní znění EHK/OSN má podle mezinárodního veřejného práva právní účinek. Je zapotřebí ověřit si status a datum vstupu tohoto předpisu v platnost v nejnovější verzi dokumentu EHK/OSN o statusu TRANS/WP.29/343, který je k dispozici na internetové adrese:
 http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html
 Předpis Evropské hospodářské komise Organizace spojených národů (EHK/OSN) č. 39 – Jednotná ustanovení pro schvalování vozidel, pokud jde o rychloměrné zařízení včetně jeho montáže
 Revize 1
 Zahrnuje veškerá platná znění až po:
 dodatek 5 k původnímu znění předpisu – datum vstupu v platnost: 7. prosince 2002
 OBSAH
 PŘEDPIS
 1.
 Oblast působnosti
 2.
 Definice
 3.
 Žádost o schválení
 4.
 Schválení
 5.
 Specifikace
 6.
 Změny typu vozidla
 7.
 Shodnost výroby
 8.
 Postihy za neshodnost výroby
 9.
 Názvy a adresy technických zkušeben odpovědných za provádění schvalovacích zkoušek a názvy a adresy správních orgánů
 PŘÍLOHY
 Příloha 1 –
 Sdělení o udělení, rozšíření, odmítnutí či odejmutí schválení nebo o definitivním ukončení výroby typu vozidla, pokud jde o rychloměrné zařízení včetně jeho montáže podle předpisu č. 39
 Příloha 2 –
 Uspořádání značek schválení typu
 Příloha 3 –
 Zkouška přesnosti rychloměru z hlediska shodnosti výroby
 1. OBLAST PŮSOBNOSTI
 Tento předpis se týká schválení vozidel kategorií L, M a N (1).
 2. DEFINICE
 Pro účely tohoto předpisu se rozumí:
 2.1
 „schválením vozidla“ schválení typu vozidla, pokud jde o rychloměrné zařízení včetně jeho montáže;
 2.2
 „typem vozidla, pokud jde o rychloměr“ vozidla, která se mezi sebou podstatně neliší, a to zejména v případech, jako je:
 2.2.1
 označení rozměru pneumatik vybraných ze škály standardně montovaných pneumatik;
 2.2.2
 celkový převodový poměr včetně redukčního převodu k rychloměru;
 2.2.3
 typ rychloměru, který je definován:
 2.2.3.1
 přípustnými odchylkami měřicího mechanismu rychloměru;
 2.2.3.2
 technickou konstantou rychloměru;
 2.2.3.3
 rozsahem zobrazených rychlostí;
 2.3
 „standardně montovanými pneumatikami“ typ nebo typy pneumatik, jimiž výrobce vybavuje dotyčný typ vozidla; pneumatiky pro jízdu na sněhu se nepovažují za standardně montované pneumatiky;
 2.4
 „standardním provozním tlakem“ tlak nahuštění za studena stanovený výrobcem vozidla, zvýšený o 0,2 baru;
 2.5
 „rychloměrem“ část rychloměrného zařízení, jež v kterémkoli daném okamžiku ukazuje řidiči rychlost jeho vozidla (2);
 2.5.1
 „přípustnými odchylkami měřicího mechanismu rychloměru“ přesnost samotného přístroje rychloměru vyjádřená jako horní a dolní indikované hranice rychlosti pro rozsah vstupů rychlosti;
 2.5.2
 „technickou konstantou rychloměru“ vztah mezi vstupními otáčkami nebo impulsy za minutu a určitou zobrazenou rychlostí;
 2.6
 „nenaloženým vozidlem“ vozidlo v pohotovostním stavu s palivem, chladicí kapalinou, mazivem, nářadím a náhradním kolem (je-li poskytováno jako standardní vybavení výrobcem vozidla), obsazené řidičem vážícím 75 kg, avšak bez spolujezdce, volitelného příslušenství nebo nákladu.
 3. ŽÁDOST O SCHVÁLENÍ
 3.1
 Žádost o schválení typu vozidla, pokud jde o rychloměrné zařízení včetně jeho montáže, předkládá výrobce vozidla nebo jeho řádně pověřený zástupce.
 3.2
 K žádosti musí být přiloženy v trojím vyhotovení tyto dokumenty a údaje:
 3.2.1
 popis typu vozidla z hlediska údajů zmíněných v bodech 2.2, 2.3, 2.4 a 2.5; je třeba uvést typ vozidla.
 3.3
 Nenaložené vozidlo představující typ vozidla, který má být schválen, se předá technické zkušebně odpovědné za provádění schvalovacích zkoušek.
 3.4
 Před udělením schválení typu ověří příslušný orgán existenci vyhovujících opatření pro zajištění účinné kontroly shodnosti výroby.
 4. SCHVÁLENÍ
 4.1
 Schválení typu vozidla se udělí, jestliže vozidlo předané ke schválení podle tohoto předpisu splňuje požadavky tohoto předpisu, pokud jde o rychloměrné zařízení včetně jeho montáže.
 4.2
 Každému schválenému typu se přidělí číslo schválení typu. Jeho první dvě číslice udávají nejvyšší číslo sérií změn zahrnutých v daném předpise v době vydání schválení. Tatáž smluvní strana nesmí přidělit shodné číslo jinému typu vozidla, na který se vztahují ustanovení bodu 6 tohoto předpisu.
 4.3
 Oznámení o udělení nebo odmítnutí schválení typu vozidla podle tohoto předpisu se oznámí smluvním stranám dohody, které uplatňují tento předpis, prostřednictvím formuláře podle vzoru v příloze 1 tohoto předpisu spolu se schématy montáže, která předložil žadatel o schválení ve formátu nepřesahujícím A4 (210 × 297 mm) nebo složená na tento formát a vyhotovená ve vhodném měřítku.
 4.4
 Na každé vozidlo, které je shodné s typem vozidla schváleným podle tohoto přepisu, se viditelně a na snadno přístupném místě podle formuláře schválení umístí mezinárodní značka schválení, která se skládá z:
 4.4.1
 kružnice kolem písmene „E“, za nímž následuje rozlišovací číslo země, která schválení udělila (3);
 4.4.2
 čísla tohoto předpisu, za nímž následuje písmeno „R“, pomlčka a číslo schválení typu vpravo od kružnice uvedené v bodě 4.4.1.
 4.5
 Vyhovuje-li vozidlo typu vozidla schválenému podle jednoho nebo více dalších předpisů připojených k dohodě v zemi, která udělila schválení typu podle tohoto předpisu, není třeba symbol předepsaný v bodě 4.4.1 opakovat; v takovém případě se doplňková čísla a symboly podle všech předpisů, podle nichž bylo schválení typu v zemi, která schválení podle tohoto předpisu vydala, uděleno, umístí ve svislých sloupcích napravo od symbolu předepsaného v bodě 4.4.1.
 4.6
 Značka schválení typu musí být jasně čitelná a nesmazatelná.
 4.7
 Značka schválení typu se umístí v blízkosti tabulky s údaji o vozidle, připevněné výrobcem, nebo přímo na ni.
 4.8
 V příloze 2 tohoto předpisu jsou uvedeny příklady uspořádání značek schválení typu.
 5. SPECIFIKACE
 5.1
 Displej rychloměru musí být umístěn v přímém zorném poli řidiče a musí být jasně čitelný ve dne i v noci. Rozsah zobrazovaných rychlostí musí být dostatečně široký, aby zahrnoval maximální rychlost typu vozidla stanovenou výrobcem.
 5.1.1
 V případě rychloměrů určených pro vozidla kategorií M, N a L3, L4 a L5 je stupnice rozdělena po 1, 2, 5 nebo 10 km/h. Číselné hodnoty rychlosti musí být na displeji zobrazeny takto: nepřesahuje-li maximální hodnota na displeji rychloměru 200 km/h, uvádějí se hodnoty rychlosti v intervalech nepřekračujících 20 km/h. V případě, že maximální hodnota na displeji rychloměru přesahuje 200 km/h, uvádějí se hodnoty rychlosti v intervalech nepřekračujících 30 km/h. Uváděné intervaly hodnot rychlosti nemusí být jednotné.
 5.1.2
 V případě vozidel vyráběných pro prodej v zemích, kde jsou používány britské měřicí jednotky, musí mít rychloměr též označení v mílích za hodinu (mph); přičemž stupnice je rozdělena po 1, 2, 5 nebo 10 mph. Hodnoty rychlosti musí být na číselníku uváděny v intervalech nepřekračujících 20 mph a musí začínat hodnotou 10 nebo 20 mph. Uváděné intervaly hodnot rychlosti nemusí být jednotné.
 5.1.3
 V případě rychloměrů určených pro vozidla kategorií L1 (mopedy) a L2, nesmí stupnice displeje překročit 80 km/h. Stupnice je rozdělena po 1, 2, 5 nebo 10 km/h a vyznačené číselné hodnoty rychlosti nesmí přesahovat 10 km/h. Uváděné intervaly hodnot rychlosti nemusí být jednotné.
 5.1.4
 V případě vozidel kategorií M, N a L3, L4 a L5 vyráběných pro prodej v zemích, kde jsou používány britské měřicí jednotky, musí mít rychloměr též označení v mílích (míle za hodinu); přičemž stupnice je rozdělena po 1, 2, 5 nebo 10 mph. Číselné hodnoty rychlosti musí být zobrazeny na displeji v intervalech nepřesahujících 20 mph a musí začínat hodnotou 10 nebo 20 mph. Uváděné intervaly hodnot rychlosti nemusí být jednotné.
 5.2
 Přesnost rychloměrného zařízení se zkouší tímto postupem:
 5.2.1
 Pneumatiky musí představovat jeden z typů pneumatik, které se standardně montují na vozidla, jak je uvedeno v bodě 2.3 tohoto předpisu. Zkouška se provádí pro všechny typy rychloměrů, které jsou určeny výrobcem k montáži.
 5.2.2
 Zkouška se provede s nenaloženým vozidlem. Pro účely měření lze použít přídavné hmotnosti. Hmotnost vozidla a její rozložení na jednotlivé nápravy se uvede ve formuláři sdělení o schválení typu (viz příloha 1 bod 6).
 5.2.3
 Referenční teplota v místě rychloměru musí být 23 °C ± 5 °C.
 5.2.4
 Během každé zkoušky musí být v pneumatikách standardní provozní tlak, jak je uvedeno v bodě 2.4.
 5.2.5
 Vozidlo se zkouší při těchto rychlostech:
 Maximální konstrukční rychlost (Vmax) vozidla uvedená výrobcem vozidla (km/h)
 Zkušební rychlost (V1)
 (km/h)
 Vmax ≤ 45
 80 % Vmax
 45 < Vmax ≤ 100
 40 km/h a 80 % Vmax
 (je-li výsledná rychlost ≥ 55 km/h)
 100 < Vmax ≤ 150
 40 km/h, 80 km/h a 80 % Vmax
 (je-li výsledná rychlost ≥ 100 km/h)
 150 < Vmax
 40 km/h, 80 km/h a 120 km/h
 5.2.6
 Přesnost zkoušecího zařízení používaného k měření skutečné rychlosti vozidla musí být ± 0,5 %.
 5.2.6.1
 Povrch zkušební trati musí být v době použití rovný a suchý a musí zajišťovat dostatečnou adhezi.
 5.2.6.2
 Použije-li se pro zkoušku válcový dynamometr, průměr válce by měl být nejméně 0,4 m.
 5.3
 Udávaná rychlost nesmí být menší než skutečná rychlost vozidla. Při zkušebních rychlostech uvedených v bodě 5.2.5 musí být mezi zobrazenou rychlostí (V1) a skutečnou rychlostí (V2) následující vztah:
 0 ≤ (V1 – V2) ≤ 0,1 V2 + 4 km/h
 6. ZMĚNY TYPU VOZIDLA
 6.1
 Každá změna typu vozidla se musí oznámit správnímu orgánu, který typ vozidla schválil. Tento orgán potom může buď:
 6.1.1
 usoudit, že provedené úpravy pravděpodobně nemají znatelný nepříznivý vliv a že vozidlo v každém případě stále splňuje požadavky, nebo
 6.1.2
 požadovat od technické zkušebny odpovědné za provedení zkoušek nový zkušební protokol.
 6.2
 Oznámení o udělení nebo odmítnutí schválení typu se s uvedením bližších údajů o provedených změnách zašle postupem stanoveným v bodě 4.3 smluvním stranám dohody, které uplatňují tento předpis.
 7. SHODNOST VÝROBY
 7.1
 Postupy k zaručení shodnosti výroby musí splňovat postupy stanovené v dodatku 2 dohody (E/ECE/324-E/ECE/TRANS/505/Rev.2) a tyto požadavky:
 7.2
 Každé vozidlo schválené podle tohoto předpisu musí být vyrobeno tak, aby bylo shodné se schváleným typem a splňovalo požadavky příslušné části nebo příslušných částí tohoto předpisu.
 7.3
 Pro každý typ vozidla se provádějí přiměřené kontroly týkající se rychloměrného zařízení a jeho montáže; zejména musí být pro každý typ vozidla provedena přinejmenším zkouška stanovená v příloze 3 tohoto předpisu.
 7.4
 Orgán, který schválení typu udělil, může kdykoliv ověřit metody kontroly shodnosti uplatňované v jednotlivých výrobních závodech. Běžná četnost takových ověření je jednou za dva roky.
 7.5
 V případě, že jsou v průběhu ověřování a zkoušek podle bodu 7.4 zjištěny nevyhovující výsledky, zajistí příslušný orgán, aby byla co nejdříve přijata veškerá nezbytná opatření pro obnovení shodnosti výroby.
 8. POSTIHY ZA NESHODNOST VÝROBY
 8.1
 Schválení udělené typu vozidla podle tohoto předpisu je možno odejmout, pokud není dodržen požadavek stanovený v bodě 7.1 nebo pokud vozidlo nevyhoví při kontrolách předepsaných v bodě 7.
 8.2
 Pokud strana dohody, která uplatňuje tento předpis, odejme schválení typu, které dříve udělila, musí o tom ihned informovat ostatní smluvní strany, které uplatňují tento předpis, a to prostřednictvím formuláře sdělení podle vzoru v příloze 1 tohoto předpisu.
 9. NÁZVY A ADRESY TECHNICKÝCH ZKUŠEBEN ODPOVĚDNÝCH ZA PROVÁDĚNÍ SCHVALOVACÍCH ZKOUŠEK A NÁZVY A ADRESY SPRÁVNÍCH ORGÁNŮ
 Smluvní stany dohody, které uplatňují tento předpis, sdělí sekretariátu Organizace spojených národů názvy a adresy technických zkušeben odpovědných za provádění schvalovacích zkoušek a názvy a adresy správních orgánů, které udělují schválení typu a kterým se zasílají formuláře potvrzující udělení, rozšíření, odmítnutí nebo odejmutí schválení typu vydané v jiných zemích.
 (1) Jak je definováno v příloze 7 Konsolidované rezoluce o konstrukci vozidel (R.E.3) (TRANS/WP.29/78/Rev.1/Amend.2).
 (2) Netýká se části tachografu ukazující rychlost, je-li tato část v souladu se specifikacemi schválení typu nepovolujícími absolutní rozdíl mezi skutečnou a ukazovanou rychlostí, který je větší než hodnoty vyplývající z požadavků stanovených v bodě 5.3.
 (3) 1 pro Německo, 2 pro Francii, 3 pro Itálii, 4 pro Nizozemsko, 5 pro Švédsko, 6 pro Belgii, 7 pro Maďarsko, 8 pro Českou republiku, 9 pro Španělsko, 10 pro Jugoslávii, 11 pro Spojené království, 12 pro Rakousko, 13 pro Lucembursko, 14 pro Švýcarsko, 15 (neobsazeno), 16 pro Norsko, 17 pro Finsko, 18 pro Dánsko, 19 pro Rumunsko, 20 pro Polsko, 21 pro Portugalsko, 22 pro Ruskou federaci, 23 pro Řecko, 24 pro Irsko, 25 pro Chorvatsko, 26 pro Slovinsko, 27 pro Slovensko, 28 pro Bělorusko, 29 pro Estonsko, 30 (neobsazeno), 31 pro Bosnu a Hercegovinu, 32 pro Lotyšsko, 33 (neobsazeno), 34 pro Bulharsko, 35 (neobsazeno), 36 pro Litvu, 37 pro Turecko, 38 (neobsazeno), 39 pro Ázerbájdžán, 40 pro Bývalou jugoslávskou republiku Makedonie, 41 (neobsazeno), 42 pro Evropské společenství (schválení udělují členské státy za použití svého příslušného symbolu EHK), 43 pro Japonsko, 44 (neobsazeno), 45 pro Austrálii, 46 pro Ukrajinu, 47 pro Jižní Afriku a 48 pro Nový Zéland. Následující čísla budou přidělena dalším zemím chronologicky v pořadí, v jakém ratifikují Dohodu o přijetí jednotných technických pravidel pro kolová vozidla, zařízení a části, které se mohou montovat a/nebo užívat na kolových vozidlech, a o podmínkách pro vzájemné uznávání schválení typu udělených na základě těchto pravidel, nebo v pořadí, v jakém k uvedené dohodě přistoupí. Takto přidělená čísla sdělí generální tajemník Organizace spojených národů smluvním stranám dohody.
 PŘÍLOHA 1
 SDĚLENÍ
 (maximální formát: A4 (210×297 mm))
 PŘÍLOHA 2
 USPOŘÁDÁNÍ ZNAČEK SCHVÁLENÍ TYPU
 VZOR A
 (viz bod 4.4 tohoto předpisu)
 VZOR B
 (viz bod 4.5 tohoto předpisu)
 (1) Druhé číslo je uvedeno pouze jako příklad.
 PŘÍLOHA 3
 ZKOUŠKA PŘESNOSTI RYCHLOMĚRU Z HLEDISKA SHODNOSTI VÝROBY
 1. ZKUŠEBNÍ PODMÍNKY
 Zkušební podmínky musí odpovídat ustanovením bodů 5.2.1 až 5.2.6 tohoto předpisu.
 2. POŽADAVKY
 Výroba se považuje za shodnou s požadavky tohoto předpisu, pokud jsou mezi rychlostí udávanou na displeji rychloměru (V1) a skutečnou rychlostí (V2) zjištěny následující vztahy:
 V případě vozidel kategorií M a N:
 0 ≤ (V1 – V2) ≤ 0,1 V2 + 6 km/h;
 V případě vozidel kategorií L3, L4 a L5:
 0 ≤ (V1 – V2) ≤ 0,1 V2 + 8 km/h;
 V případě vozidel kategorií L1 a L2:
 0 ≤ (V1 – V2) ≤ 0,1 V2 + 4 km/h.


type: other

text:
Titolo Disposizioni per l'applicazione del tributo speciale per il deposito in discarica dei rifiuti solidi, di cui all'articolo 3 della legge 28 dicembre 1995, n. 549.
 Oggetto Tributo speciale per il deposito in discarica dei rifiuti solidi - Disciplina
 Bollettino BOLLETTINO UFFICIALE DELLA REGIONE MOLISE N. 1 del 16 gennaio 2003
 Modifiche Modificato art. 1 dalla legge n. 34/2005 art. 1
 Modificato art. 2 dalla legge n. 34/2005 art. 2
 Modificato art. 3 dalla legge n. 34/2005 art. 3
 Modificato art. 4 dalla legge n. 34/2005 art. 4
 Modificato art. 5 dalla legge n. 34/2005 art. 5
 Modificato art. 6 dalla legge n. 18/2004 art. 1
 Modificato art. 6 dalla legge n. 34/2005 art. 14
 Modificato art. 7 dalla legge n. 34/2005 art. 6
 Modificato art. 8 dalla legge n. 34/2005 art. 7
 Modificato art. 9 dalla legge n. 34/2005 art. 8
 Modificato art. 10 dalla legge n. 34/2005 art. 9
 Modificato art. 11 dalla legge n. 34/2005 art. 10
 Modificato art. 12 dalla legge n. 34/2005 art. 11
 Modificato art. 12-bis dalla legge n. 34/2005 art. 12
 Modificato art. 14 dalla legge n. 34/2005 art. 13
 Modificato art. 6 dalla legge n. 2/2012 art. 71
 (Disciplina del tributo)
 1. Al fine di favorire la minore produzione di rifiuti ed il recupero dagli stessi di materia prima e di energia viene disciplinata, con la presente legge, l'applicazione del tributo speciale per il deposito in discarica dei rifiuti solidi, di seguito denominato: "tributo speciale", in conformità alle disposizioni di cui all'articolo 3, comma 24 della legge 28 dicembre 1995, n. 549 e successive modificazioni ed integrazioni.
 (Presupposto)
 1. Il tributo speciale è applicato ai rifiuti solidi disciplinati dal decreto legislativo 5 febbraio 1997, n. 22 nonché ai fanghi palabili:
 1. Soggetto passivo del tributo speciale è il gestore della discarica o dell'impianto di incenerimento, anche qualora sia lo stesso produttore dei rifiuti, con obbligo di rivalsa nei confronti di colui che effettua il conferimento.
 (Soggetto attivo)
 1. Il tributo speciale è dovuto alla Regione Molise, mentre una quota del dieci per cento di esso spetta alle Province di Campobasso ed Isernia ed è ripartita tra le stesse, con deliberazione della Giunta regionale, in base all'ammontare del gettito tributario derivante dalle discariche e dagli impianti di incenerimento situati nel territorio di ciascuna Provincia.
 2. La quota di cui al comma 1 viene corrisposta al netto delle somme eventualmente rimborsate al soggetto passivo del tributo speciale, ai sensi del successivo articolo 8.
 3. Il venti per cento del gettito, al netto della quota spettante alle Province, affluisce in un apposito fondo regionale destinato a favorire la minore produzione di rifiuti e le attività di recupero di materie prime e di energia, con priorità per i soggetti che realizzano sistemi di smaltimento alternativi alle discariche, nonché:
 a) alla realizzazione di opere di bonifica dei suoli inquinati, ivi comprese le aree industriali dimesse;
 b) al recupero delle aree degradate;
 c) al finanziamento dell'Agenzia regionale per l'ambiente;
 d) all'istituzione e manutenzione delle aree naturali protette.
 4. L'impiego delle risorse finanziarie derivanti dal gettito del tributo speciale, nell'ambito delle finalità di cui al precedente comma, viene disposto dalla Giunta regionale, ad eccezione delle risorse derivanti dalla tassazione dei fanghi di risulta che sono destinate dalla Giunta regionale ad investimenti di tipo ambientale riferibili ai rifiuti del settore produttivo soggetto al tributo speciale.
 1. La base imponibile è costituita dalla quantità di rifiuti conferiti in discarica sulla base delle annotazioni presenti nei registri tenuti in attuazione dell'articolo 12 del decreto legislativo 5 febbraio 1997, n. 22.
 1. L'ammontare del tributo speciale è determinato, a decorrere dallo gennaio 2003, come segue:
 a) per le categorie di rifiuti dei settori minerario, estrattivo, edilizio, lapideo e metallurgico:
 Ø Euro 0.0053 per chilogrammo conferito in discarica per i rifiuti elencati nell'allegato 3 al decreto ministeriale 18 luglio 1996;
 Ø Euro 0.0042 per chilogrammo conferito in discarica per i rifiuti elencati nell'allegato 4 al decreto ministeriale 18 luglio 1996 che presentano le caratteristiche di cui all'allegato 3 del decreto ministeriale 5 settembre 1994;
 Ø Euro 0.0031 per chilogrammo conferito in discarica per tutti gli altri rifiuti;
 b) per gli altri rifiuti speciali:
 Ø Euro 0.008 per ogni chilogrammo di rifiuto conferito in discarica;
 c) per i restanti tipi di rifiuti:
 Ø Euro 0.0105 per ogni chilogrammo di rifiuto conferito in discarica.
 2. L'ammontare del tributo speciale è fissato con legge regionale entro il 31 luglio di ogni anno, con effetto per l'anno successivo. In caso contrario si intende prorogata, per l'anno successivo, la misura vigente.
 3. Il tributo speciale si determina moltiplicando l'ammontare del tributo stesso per il quantitativo, espresso in chilogrammi, dei rifiuti conferiti in discarica, nonché con il coefficiente di correzione, se stabilito, di cui al comma 29, ultima parte, dell'articolo 3 della legge 28 dicembre 1995, n. 549.
 (Versamenti e dichiarazioni)
 1. Il tributo speciale deve essere versato alla Regione Molise dal gestore della discarica o dell'impianto di incenerimento entro il mese successivo alla scadenza del trimestre solare in cui sono state effettuate le operazioni di deposito.
 2. Entro il termine previsto per il versamento relativo all'ultimo trimestre dell'anno, il gestore della discarica o dell'impianto di incenerimento è tenuto a produrre alla competente struttura regionale una dichiarazione, in triplice copia, contenente i seguenti dati:
 c) descrizione dell'attività svolta;
 d) quantità complessive dei rifiuti conferiti nonché quantità parziali per ogni tipologia di rifiuto;
 e) indicazione degli estremi dei versamenti tributari effettuati.
 3. L'importo del tributo speciale deve essere versato sul conto corrente postale n. 0169862 intestato alla REGIONE MOLISE - Servizio di Tesoreria - 86100 CAMPOBASSO, nei termini e secondo le modalità previsti nel presente articolo.
 1. In caso di indebito pagamento, i soggetti passivi del tributo ne possono chiedere la restituzione entro il termine di decadenza di tre anni decorrente dalla data del pagamento medesimo, mediante apposita istanza, in duplice esemplare, da presentare alla competente struttura regionale.
 2. Copia del provvedimento regionale di rimborso è trasmessa alla Provincia nel cui territorio sono ubicati le discariche e gli impianti di incenerimento a giustificazione delle trattenute di cui al precedente articolo 4, comma secondo.
 1. Per l'omessa o infedele registrazione delle operazioni di conferimento, si applica la sanzione amministrativa dal duecento al quattrocento per cento del tributo speciale relativo all'operazione. Restano, comunque, ferme le sanzioni stabilite per le violazioni di altre norme.*
 *La Corte Costituzionale, con sentenza 4-14 dicembre 2006, n. 412, ha dichiarato l'illeggittimità del presente comma.
 2. Per l'omessa o infedele dichiarazione si applica la sanzione amministrativa da Euro 103,29 ad Euro 516,461.
 3. Per l'omesso, insufficiente o tardivo versamento del tributo speciale si applica la sanzione amministrativa da due a quattro volte l'ammontare del tributo non versato o tardivamente versato, ridotta alla metà se il ritardo non supera i trenta giorni.
 4. Le sanzioni sono ridotte ad un quarto se, entro il termine per ricorrere alle Commissioni tributarie, interviene adesione del contribuente e contestuale pagamento del tributo, se dovuto e della sanzione.
 5. Per la riscossione coattiva delle somme a qualsiasi titolo dovute alla Regione Molise per il tributo speciale, ivi comprese le somme relative alle sanzioni amministrative, si applicano le disposizioni in materia previste dal decreto legislativo 26 febbraio 1999, n. 46, dal decreto legislativo 13 aprile 1999, n. 112 e dal decreto legislativo 27 aprile 2001, n. 193.
 6. Il diritto alla riscossione del tributo e delle penalità si prescrive nel termine di cinque anni decorrente dalla data di scadenza per la presentazione della dichiarazione annuale di cui al precedente articolo 7.
 1. La contestazione delle violazioni di cui al precedente articolo 9 è effettuata tramite avviso di accertamento, emesso dal dirigente della competente struttura regionale, con l'invito a provvedere al pagamento di quanto dovuto entro 60 giorni dalla data di ricevimento.
 2. L'avviso di accertamento è notificato all'interessato nelle forme di legge e deve specificare:
 a) l'importo del tributo speciale evaso, l'ammontare degli interessi moratori e delle spese del procedimento;
 b) l'ammontare della sanzione amministrativa dovuta ai sensi del precedente articolo 9, nonché l'ammontare della sanzione di cui al comma 32 dell'articolo 3 della legge 28 dicembre 1995, n. 549;
 c) la facoltà, ove non si intenda procedere al pagamento, di produrre deduzioni difensive;
 d) l'ufficio presso il quale le deduzioni difensive devono essere presentate entro il termine di 60 giorni dalla notifica e le relative modalità;
 e) la facoltà di ricorso alle Commissioni tributarie ai sensi dell'articolo 3, comma 34 della legge 28 dicembre 1995, n. 549;
 3. Qualora il trasgressore abbia presentato scritti difensivi e documenti dai quali risulti che la contestazione delle violazioni non è fondata, il dirigente regionale di cui al comma 1 adotta provvedimento di archiviazione da notificarsi, nelle forme di legge, all'interessato.
 4. In alternativa potranno esSere attivate, previa disciplina da parte della Giunta regionale delle procedure e delle modalità amministrative di attuazione, le attività di accertamento con adesione e di conciliazione giudiziale previste dal decreto legislativo 19 giugno 1997, n. 218.
 (Discariche abusive)
 1. Chiunque esercita, ancorché in via non esclusiva, l'attività di gestione di una discarica abusiva e chiunque abbandona, scarica o effettua deposito incontrollato di rifiuti è soggetto al pagamento del tributo speciale e di una sanzione amministrativa pari a tre volte l'ammontare del tributo stesso, oltre alle sanzioni amministrative previste nel precedente articolo 9.
 2. Resta ferma l'applicazione della disciplina sanzionatoria per la violazione della vigente normativa sullo smaltimento dei rifiuti e l'obbligo di procedere alla bonifica ed alla rimessa in pristino dell'area ove si esercita l'attività di cui al precedente comma.
 3. L'utilizzatore a qualsiasi titolo o, in mancanza, il proprietario dei terreni sui quali insiste la discarica abusiva è tenuto in solido agli oneri di bonifica, al risarcimento del danno ambientale ed al pagamento del tributo speciale e delle sanzioni amministrative di cui alla presente legge, ove non dimostri di aver presentato denuncia di discarica abusiva ai competenti organi regionali prima della constatazione delle violazioni di legge.
 1. Il controllo del rispetto della presente normativa è demandato:
 a) ai funzionari provinciali addetti alle funzioni amministrative di cui all'articolo 19 del decreto legislativo 18 agosto 2000, n. 267 e di cui all'articolo 20 del decreto legislativo 5 febbraio 1997, n. 22 e successive modificazioni ed integrazioni;
 b) ai funzionari dell'Agenzia regionale per la protezione ambientale del Molise (A.R.P A.M.),.
 c) ai funzionari dell' assessorato regionale all'"Ambiente", previo decreto di nomina emesso dal Presidente della Giunta regionale.
 2. Per l'assolvimento dei loro compiti i funzionari di cui al comma 1 possono accedere nei luoghi adibiti all'esercizio di gestione della discarica e negli altri luoghi ove devono essere custoditi i registri e la documentazione inerente tale attività, al fine di procedere all'ispezione dei luoghi ed alla verifica della relativa documentazione.
 3. I medesimi funzionari, qualora nel corso dell'ispezione o della verifica riscontrino inosservanze di obblighi regolati da disposizioni di legge concernenti tributi diversi da quello oggetto della presente legge, sono tenuti a comunicarle alla Guardia di Finanza secondo le modalità previste dall'articolo 36, ultimo comma del decreto del Presidente della Repubblica 29 settembre 1973, n. 600 e successive modificazioni ed integrazioni.
 1. Le controversie in materia di applicazione del tributo speciale appartengono alla competenza della giurisdizione tributaria, ai sensi dell'articolo 2; comma 1 del decreto legislativo 31 dicembre 1992, n. 546 e successive modificazioni ed integrazioni.
 (Impianti di incenerimento)
 1. Per i rifiuti smaltiti tal quali in impianti di incenerimento senza recupero di energia, per gli scarti ed i sovvalli di impianti di selezione automatica, riciclaggio e compostaggio, nonché per i fanghi anche palabili, si applicano le disposizioni della presente legge.
 2. Nei casi di cui al comma 1 il tributo speciale è dovuto nella misura del venti per cento dell'ammontare determinato secondo i criteri stabiliti al precedente articolo 6.
 1. Per tutto quanto non previsto dalla presente legge regionale si applicano le disposizioni contenute nell'articolo 3 della legge 28 dicembre 1995, n. 549 e successive modificazioni ed integrazioni, nonché le disposizioni di legge comunque applicabili alla materia oggetto della presente legge.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 27.6.2013
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 175/73
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EU-ŠVÝCARSKO č. 1/2013
 ze dne 6. června 2013,
 kterým se mění přílohy I a II Dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o zjednodušení kontrol a formalit při přepravě zboží a o celně bezpečnostních opatřeních
 (2013/330/EU)
 SMÍŠENÝ VÝBOR,
 s ohledem na dohodu uzavřenou mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací dne 25. června 2009 o zjednodušení kontrol a formalit při přepravě zboží a o celně bezpečnostních opatřeních (1) (dále jen „dohoda“), a zejména na čl. 21 odst. 2 uvedené dohody,
 vzhledem k tomu, že po uzavření dohody došlo ke změnám uvedených právních předpisů týkajícím se celně bezpečnostních opatření, a to zejména nařízeními Komise (ES) č. 312/2009 (2), (ES) č. 169/2010 (3) a (EU) č. 430/2010 (4),
 vzhledem k tomu, že uzavřením dohody se smluvní strany zavázaly zajistit na svém dotyčném území rovnocennou úroveň bezpečnosti prostřednictvím celních opatření založených na platných právních předpisech Evropské unie, zejména na příslušných ustanoveních nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (5), a nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 (6), kterým se stanoví některá prováděcí pravidla k celnímu kodexu,
 vzhledem k tomu, že je třeba v dohodě zohlednit změny právních předpisů Evropské unie, jež jsou pro zachování rovnocenné úrovně bezpečnosti smluvních stran podstatné,
 PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Příloha I dohody se mění takto:
 1)
 V článku 1 se odstavec 2 nahrazuje tímto:
 „2. Vstupní nebo výstupní souhrnné celní prohlášení obsahuje údaje stanovené v případě tohoto prohlášení v příloze 30 A nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (7) (dále jen „nařízení (EHS) č. 2454/93“), nařízení naposledy pozměněné nařízením Komise (EU) č. 430/2010 (8). Je vyplněno v souladu s vysvětlivkami uvedenými ve zmíněné příloze 30 A. Je ověřeno osobou, která je podává.
 2)
 Článek 2 se mění takto:
 a)
 v odstavci 1 písmeno e) se nahrazuje tímto:
 „e)
 zboží, pro které je povoleno ústní celní prohlášení nebo které pouze překračuje hranici v souladu s předpisy stanovenými smluvními stranami, vyjma vybavení domácnosti a palet, kontejnerů a dopravních prostředků pro silniční, železniční, leteckou, námořní a vnitrozemskou vodní dopravu, jsou-li dopravovány na základě přepravní smlouvy“;
 b)
 v odstavci 1 písmeno j) se nahrazuje tímto:
 „j)
 následujícího zboží dopraveného na celní území některé smluvní strany přímo na vrtné nebo těžební plošiny nebo větrné elektrárny či z těchto plošin a větrných elektráren, které jsou provozovány osobou usazenou na celním území smluvních stran:
 —
 zboží určené k zabudování do uvedených plošin nebo větrných elektráren za účelem jejich stavby, opravy, údržby nebo přestavby,
 —
 zboží určené k vybavení uvedených plošin nebo větrných elektráren, další zboží k použití nebo spotřebě na těchto plošinách nebo větrných elektrárnách a odpad, který na nich vznikl“;
 c)
 v odstavci 1 se doplňuje nové písmeno l), které zní:
 „l)
 zboží dopravované z ostrova Helgoland, z Republiky San Marino a z Vatikánského městského státu na území smluvní strany nebo odesílané smluvní stranou na zmíněná území“;
 d)
 odstavec 3 se nahrazuje tímto:
 „3. Vstupní nebo výstupní souhrnné celní prohlášení se ve Společenství nepožaduje u zboží uvedeného v čl. 181c písm. i) a j), čl. 592a písm. i) a j) a v případech uvedených v čl. 786 odst. 2 a čl. 842a odst. 4 písm. b) a f) nařízení (EHS) č. 2454/93“;
 e)
 odstavec 4 se nahrazuje tímto:
 „4. Výstupní souhrnné celní prohlášení se nepožaduje u:
 a)
 následujícího zboží:
 —
 součástí a náhradních dílů určených k zabudování do plavidel a letadel za účelem opravy,
 —
 pohonných hmot, maziv a plynu, které jsou nezbytné k provozu plavidel a letadel, a
 —
 potravin a jiných produktů určených ke spotřebě na palubě nebo na ní prodávaných;
 b)
 u zboží v tranzitním režimu, jestliže údaje výstupního souhrnného celního prohlášení obsahuje elektronické tranzitní celní prohlášení a pokud je úřad určení zároveň celním úřadem výstupu;
 c)
 v případě, kdy se zboží v přístavu nebo na letišti nevykládá z dopravního prostředku, který je dopravil na příslušné celní území smluvních stran a který je dopraví mimo uvedené území;
 d)
 v případě, kdy zboží bylo naloženo v jiném přístavu nebo na jiném letišti na příslušném celním území smluvních stran a kdy zůstává v dopravním prostředku, který je dopraví mimo uvedené území;
 e)
 v případě, kdy se dočasně uskladněné zboží nebo zboží ve svobodném pásmu podléhajícím kontrole typu I překládá z dopravního prostředku, který je do tohoto dočasného skladu nebo svobodného pásma dopravil, pod dohledem téhož celního úřadu na plavidlo, letadlo či železnici, které je z tohoto dočasného skladu nebo svobodného pásma dopraví z příslušného celního území smluvních stran, pokud:
 i)
 se překládka uskuteční do čtrnácti kalendářních dnů poté, co bylo zboží předloženo k dočasnému uskladnění nebo ve svobodném pásmu podléhajícím kontrole typu I; za výjimečných okolností mohou celní orgány tuto lhůtu prodloužit o dobu, jež je s ohledem na tyto okolností nezbytná,
 ii)
 jsou informace o zboží dostupné celním orgánům a
 iii)
 si dopravce není vědom toho, že by došlo ke změně místa určení zboží a příjemce.“
 Článek 2
 V příloze II dohody se čl. 6 druhá odrážka nahrazuje tímto:
 „—
 schválený hospodářský subjekt může podat vstupní nebo výstupní souhrnná celní prohlášení, na něž se vztahují omezené požadavky, pokud jde o uváděné údaje, stanovené v příloze 30 A nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (9), nařízení naposledy pozměněné nařízením Komise (EU) č. 430/2010 (10); je-li však schválený hospodářský subjekt přepravcem, zasílatelem nebo celním zástupcem, využije těchto omezených požadavků pouze tehdy, jestliže se podílí na dovozu nebo vývozu zboží jménem schváleného hospodářského subjektu,
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost prvním dnem po přijetí.
 V Bruselu dne 6. června 2013.
 Za Smíšený výbor
 předseda
 Antonis KASTRISSIANAKIS
 (1) Úř. věst. L 199, 31.7.2009, s. 24.
 (2) Úř. věst. L 98, 17.4.2009, s. 3.
 (3) Úř. věst. L 51, 2.3.2010, s. 2.
 (4) Úř. věst. L 125, 21.5.2010, s. 10.
 (5) Úř. věst. L 302, 19.10.1992, s. 1.
 (6) Úř. věst. L 253, 11.10.1993, s. 1.
 (7) Úř. věst. L 253, 11.10.1993, s. 1.
 (8) Úř. věst. L 125, 21.5.2010, s. 10.“
 (9) Úř. věst. L 253, 11.10.1993, s. 1.
 (10) Úř. věst. L 125, 21.5.2010, s. 10.“
 Společné prohlášení
 K čl. 1 odst. 2 přílohy I dohody
 Pokud jde o údaje stanovené pro vstupní nebo výstupní souhrnné celní prohlášení, smluvní strany potvrzují, že
 —
 ustanovení týkající se registračního a identifikačního čísla hospodářských subjektů (EORI) a
 —
 požadavky pro žádosti o odklon (bod 2.6 přílohy 30 A – tabulka 6)
 zavedené nařízením Komise (ES) č. 312/2009 ze dne 20. dubna 2009 se v případě prohlášení předkládaných švýcarským celním orgánům neuplatňují.


type: caselaw

text:
 27.1.2007
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 20/36
 18. detsembril 2006 esitatud hagi — Makhteshim Agan Holding jt versus komisjon
 (Kohtuasi T-393/06)
 (2007/C 20/56)
 Kohtumenetluse keel: inglise
 Pooled
 Hagejad: Makhteshim Agan Holding BV (Amserdam, Madalmaad), Makhteshim Agan Italia Srl (Bergamo, Itaalia) ja Magan Italia Srl (Bergamo, Itaalia) (esindajad: advokaadid C. Mereu ja K. Van Maldegem)
 Kostja: Euroopa Ühenduste Komisjon
 Hagejate nõuded
 —
 Tühistada komisjoni 12. oktoobri 2006. aasta otsus D/531125;
 —
 kohustada kostjat täitma ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi ning läbi vaatama ja kasutama kõiki kättesaadavaid andmeid, sealhulgas inimandmeid, et tagada metüülasiinfossi taimekaitsevahendite direktiivi I lisasse kandmine;
 —
 mõista kohtukulud välja kostjalt.
 Väited ja peamised argumendid
 Oma hagis paluvad hagejad tühistada 12. oktoobri 2006. aasta kirjas sisalduva komisjoni otsuse D/531125, mis oli edastatud referentliikmesriigi asutusele, kes on taimekaitsevahendite turuleviimist käsitleva direktiivi 91/414/EMÜ (1) kohaselt vastutav toimeaine metüülasiinfossi läbivaatamise eest, ja milles kostja kinnitab, et ta ei tee otsust nimetatud toimeaine lubamise ja kõnealuse direktiivi I lisasse kandmise kohta, ning märgib lisaks, et kui ühenduse tasandil ei ole taimekaitsevahendite direktiivi artikli 8 lõikes 2 määratud tähtajaks luba antud, langeb ära selle toimeaine turustamise õiguslik alus.
 Hagejad väidavad, et vaidlustatud otsusega keelatakse metüülasiinfoss nii juriidiliselt kui faktiliselt, kuivõrd otsuses on otsesõnu tunnistatud, et selle toimeaine taimekaitsevahendite direktiivi I lisasse kandmise kohta ei teha otsust ning et otsuse eesmärk on kostja tegevusetusega kuni loa andmiseks määratud tähtaja saabumiseni keelata metüülasiinfossi turustamine.
 Hagejad lisavad, et vaidlustatud otsus rikub nende õigust kõnealuse aine õiglasele kontrollimisele, võttes arvesse nende poolt esitatud teaduslikke uuringuid olemasoleval tasemel. Ühtlasi jättes hagejad ilma õigusest oma tooteid uuesti registreerida ja jätkata nende turustamist liikmesriikides, on kostja rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet ja hagejate põhiõigust tegeleda ettevõtlusega, riivates seeläbi nende omandiõigust.
 Hagejad märgivad veel, et vaidlustatud otsusega on rikutud olulisi menetlusnorme. Asjaolu, et kostja ei ole teinud ettepanekut metüülasiinfossi taimekaitsevahendite direktiivi I lisasse kandmise kohta, ning kostja tegevusetuse läbi turustamiskeelu kehtestamine on vastuolus nõukogu otsuse 1999/468/EÜ (2) artikli 5 lõikega 2 ja taimekaitsevahendite direktiivi artikli 8 lõikega 2.
 Lõpetuseks, kui kohus leiab, et vaidlustatud otsust ei saa EÜ artikli 230 lõike 4 alusel vaidlustada, siis väidavad hagejad, et EÜ artikli 232 alusel tuleb nende hagi siiski vastuvõetavaks tunnistada niivõrd, kuivõrd kostja tegevusetus kujutab endast ebaseaduslikku toimingu tegematajätmist.
 (1) EÜT 1991 L 230, lk 1.
 (2) Nõukogu otsus 1999/468/EÜ, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused (EÜT 1999 L 184, lk 23).


text:
HG 44 10/02/1994 - Portal Legislativ
 HOTĂRÎRE Nr. 44 din 10 februarie 1994pentru aprobarea Acordului comercial dintre Guvernul României şi Guvernul Republicii Zambia
 Publicat în MONITORUL OFICIAL NR. 48 din 24 februarie 1994
 Guvernul României hotărăşte: + Articolul UNICSe aprobă Acordul comercial dintre Guvernul României şi Guvernul Republicii Zambia, semnat la Lusaka la 10 septembrie 1993. PRIM-MINISTRUNICOLAE VACAROIUContrasemnează:------------------Ministrul comerţului,Cristian IonescuMinistru de stat,ministrul afacerilor externe,Teodor Viorel Melescanu + ACORD COMERCIALîntre Guvernul României şi Guvernul Republicii Zambia Guvernul României şi Guvernul Republicii Zambia,denumite în continuare părţi contractante, dornice sa faciliteze şi sa dezvolte relaţiile comerciale dintre cele doua tari, pe baza egalităţii şi avantajului reciproc, convinse ca o cooperare în domeniul schimburilor comerciale este esenţială pentru realizarea unei dezvoltări maxime a economiei ţărilor lor, au convenit următoarele: + Articolul 1I. Părţile contractante îşi vor acorda reciproc clauza naţiunii cele mai favorizate în toate problemele care privesc comerţul între cele doua tari. II. Prevederile paragrafului I al prezentului articol nu se vor aplica totuşi avantajelor, facilităţilor şi scutirilor pe care: a) oricare dintre părţile contractante le-a acordat sau le poate acorda ţărilor limitrofe în vederea facilitării traficului de frontieră; ... b) oricare dintre părţile contractante le-a acordat sau le poate acorda ţărilor partenere membre la o zona de liber schimb, uniune vamală sau economică, deja constituită sau care ar putea fi constituită în viitor; ... c) oricare dintre părţile contractante le-a acordat sau le poate acorda ca rezultat derivînd din aranjamentele comerciale multilaterale sau regionale la care este sau va deveni membra. ... + Articolul 2I. Pe durata valabilităţii prezentului acord, părţile contractante vor depune toate eforturile pentru a spori volumul comerţului între cele doua tari şi se vor strădui sa realizeze între ţările pe care le reprezintă un comerţ echilibrat, luând în considerare şi plăţile pentru comerţul invizibil. II. Pentru aplicarea prevederilor paragrafului I de mai sus, părţile contractante vor acorda, în condiţiile legii în vigoare în fiecare ţara referitoare la activitatea de comerţ exterior, toate facilităţile necesare exportului, cît şi importului, din cealaltă ţara, de mărfuri disponibile în acest scop, inclusiv eliberarea licenţelor de export şi import pentru mărfurile pentru care, conform legislaţiei din fiecare ţara, sunt necesare asemenea licenţe. + Articolul 3În baza acestui acord, organismele abilitate din cele doua tari vor elibera certificate de origine în fiecare caz, pentru produsele exportate în cealaltă ţara. În acest scop, produsele fabricate în România, finite sau semifabricate, vor fi denumite produse de origine română, iar cele fabricate în Zambia, finite sau semifabricate, vor fi denumite produse de origine zambiana. + Articolul 4Produsele importate de la o parte contractantă de către cealaltă parte contractantă pot fi reexportate într-o ţara terta numai cu acordul exportatorului, pe baza reglementărilor în vigoare în fiecare ţara. + Articolul 5I. Schimbul de mărfuri şi bunuri între cele doua tari, în baza prevederilor prezentului acord, va fi supus dispoziţiilor legale cu privire la import şi export, în vigoare în fiecare dintre cele doua tari. II. Tranzacţiile comerciale în cadrul prezentului acord se vor desfăşura pe baza contractelor şi a altor înţelegeri, care se vor încheia între persoane fizice sau juridice din România, pe de o parte, şi persoane fizice sau juridice din Republica Zambia, pe de altă parte, autorizate să efectueze acte de comerţ conform legislaţiei lor naţionale. Persoanele fizice şi juridice menţionate la acest paragraf vor derula tranzacţiile lor comerciale pe propria lor răspundere, din toate punctele de vedere. + Articolul 6În vederea facilitării tranzacţiilor comerciale în baza prezentului acord, părţile contractante convin: a) să-şi furnizeze reciproc, la cerere, toate informaţiile necesare cu privire la: posibilităţile de livrare de mărfuri originare din ţările lor, documentaţii tehnice, serviciile şi asistenţa tehnica legate de utilizarea mărfurilor respective; ... b) sa faciliteze tranzitul liber al mărfurilor originare dintr-una dintre cele doua tari cu destinaţia către o ţara terta; ... c) sa faciliteze libertatea de tranzit pentru mărfurile originare dintr-o ţara terta şi care sunt destinate tarii uneia dintre cele doua părţi contractante. ... + Articolul 7Preţurile mărfurilor şi ale bunurilor care urmează să facă obiectul schimburilor în cadrul prezentului acord vor fi stabilite prin contracte, pe baza preţurilor cotate pe principalele pieţe mondiale. Pentru mărfurile pentru care nu se pot stabili preţurile conform celor de mai sus se vor practica preţuri competitive pentru mărfuri similare, de calitate analoagă. + Articolul 8Toate plăţile între cele doua tari pentru îndeplinirea prevederilor prezentului acord se vor efectua în devize convertibile, prin canale bancare normale, în conformitate cu reglementările valutare în vigoare în fiecare dintre cele doua tari. Persoanele fizice şi juridice din cele doua tari pot conveni şi utiliza, de comun acord, şi alte modalităţi de plată, cu respectarea legilor şi reglementărilor proprii. + Articolul 9În scopul realizării prevederilor prezentului acord şi în conformitate cu dispoziţiile legale în vigoare în cele doua tari, părţile contractante: I. vor permite organizarea pe teritoriul tarii fiecărei părţi contractante, de către cealaltă ţara, de expoziţii naţionale şi vor asigura reciproc facilităţi pentru organizarea unor astfel de expoziţii, precum şi pentru participarea întreprinderilor şi firmelor uneia dintre tari la tirgurile şi expoziţiile internaţionale care se organizează pe teritoriul celeilalte tari; II. vor permite şi scuti de plată taxelor vamale şi a altor taxe, în funcţie de reglementările legale în vigoare la data respectiva, importul şi exportul următoarelor produse: a) mostre de mărfuri şi materiale publicitare necesare primirii de comenzi şi pentru scopuri de reclama; ... b) produsele destinate testarii şi experimentarii. ... În cazul în care aceste mărfuri sunt folosite în alte scopuri sau sunt valorificate pe piaţa tarii importatoare, se vor aplica taxele vamale şi alte taxe în vigoare în ţara respectiva; III. vor permite şi vor sprijini înfiinţarea pe teritoriul ţărilor lor, în condiţiile care se vor stabili, de reprezentante sau birouri, după caz, pentru: a) promovarea şi dezvoltarea schimburilor comerciale şi a cooperării economice şi tehnice dintre cele doua tari; ... b) reprezentarea intereselor fiecărei tari pe teritoriul celeilalte tari în toate problemele privind schimburile comerciale şi cooperarea economică şi tehnica. ... Înfiinţarea unor astfel de reprezentante şi birouri nu va afecta dreptul persoanelor fizice şi juridice din cele doua tari de a promova, de a menţine şi de a dezvolta relaţii directe între ele, potrivit reglementărilor legale în vigoare în fiecare ţara, în scopul încheierii şi derulării unor tranzacţii comerciale, inclusiv prin reprezentante proprii. + Articolul 10Nici o prevedere a prezentului acord nu poate fi interpretată ca afectind drepturile sau obligaţiile părţilor contractante asumate prin alte acorduri bi/sau multilaterale. + Articolul 11Părţile contractante sunt de acord sa protejeze şi să aplice într-un mod corespunzător patentele, mărcile comerciale, drepturile de autor, secretele comerciale şi schemele de montaj pentru circuite integrate, proprietatea partenerilor din cealaltă ţara, în conformitate cu legislaţia specifică în vigoare în fiecare ţara şi cu respectarea obligaţiilor din acordurile internaţionale referitoare la proprietatea intelectuală, acceptate de ambele părţi contractante. + Articolul 12I. În scopul realizării prevederilor prezentului acord şi a altor probleme legate de acesta, Guvernul României desemnează, prin prezentul acord, Ministerul Comerţului, iar Guvernul Republicii Zambia desemnează, prin prezentul acord, Ministerul Comerţului şi Industriei. II. Fiecare parte contractantă are dreptul sa desemneze, în scris, în orice moment, orice alt organism corespunzător, organizaţie sau minister, în locul celui desemnat la paragraful precedent, notificând celeilalte părţi, în scris, pe canale diplomatice. + Articolul 13Părţile contractante sunt de acord ca prezentul acord şi toate schimburile de informaţii referitoare la acesta să se efectueze în limba engleza. + Articolul 14I. Eventualele diferende care ar putea să apară între părţile contractante cu privire la interpretarea sau aplicarea prezentului acord vor fi soluţionate pe cale amiabila, pe canale diplomatice, prin negocieri. II. În situaţia în care negocierile nu vor da rezultate, diferendul va fi supus discuţiilor în cadrul Comisiei mixte guvernamentale româno-zambiene de cooperare economică şi tehnica, înfiinţată în baza Acordului de cooperare economică şi tehnica încheiat în anul 1970. + Articolul 15Diferendele apărute între persoanele fizice sau juridice ale celor două părţi contractante, decurgind din tranzacţii comerciale, se vor soluţiona conform contractelor respective. + Articolul 16Prevederile prezentului acord nu vor fi interpretate ca un impediment pentru adoptarea şi îndeplinirea de către fiecare parte contractantă a măsurilor necesare pentru: - protejarea moralităţii publice; - aplicarea legilor şi a celorlalte reglementări privind securitatea naţionala; - reglementarea importurilor sau exporturilor de arme, muniţii şi alte materiale strategice sau de război, precum şi de droguri şi substanţe psihotrope; - protejarea vieţii şi sănătăţii persoanelor, animalelor şi plantelor; - protejarea patrimoniului naţional cu valoare artistică, istorica şi arheologică; - restrictionarea exportului, utilizarea şi consumul de materiale nucleare, produse radioactive şi alte materiale utilizabile în dezvoltarea sau folosirea energiei nucleare. + Articolul 17I. Prezentul acord va intra în vigoare la data ultimei notificări prin care părţile contractante îşi confirma reciproc aprobarea lui, în conformitate cu prevederile legale din fiecare dintre cele doua tari. II. Acordul va fi valabil pe o perioadă de 5 ani şi va putea fi reînnoit, prin tacită reconducţiune, pe noi perioade de cîte un an, dacă nici una dintre părţile contractante nu îl denunta sau nu va solicita modificarea sau completarea acestuia, cu un preaviz de 6 luni înaintea expirării fiecărei perioade. III. Orice modificări şi completări ale acordului se vor efectua numai cu acceptul ambelor părţi contractante şi vor intra în vigoare în conformitate cu prevederile paragrafului I din prezentul articol. IV. Prevederile prezentului acord vor continua să se aplice şi după expirarea sa tuturor contractelor sau înţelegerilor încheiate în baza şi înaintea expirării valabilităţii acestuia, până la realizarea lor integrală. V. La intrarea în vigoare a prezentului acord, Acordul comercial semnat de cele doua părţi contractante la data de 14 mai 1970 îşi încetează valabilitatea. Încheiat la 10 septembrie 1993, la Lusaka, în doua exemplare originale, în limbile română şi engleza, ambele texte fiind egal autentice. Pentru Guvernul României,Nicolae Constantinescu,secretar de stat în MinisterulFinanţelorPentru Guvernul Republicii Zambia,D.C.W. Matutu,membru al Parlamentului, adjunct alministrului comerţului şi industriei


type: wikipedia

text:
Leptomastidea is een geslacht van vliesvleugeligen uit de familie Encyrtidae. De wetenschappelijke naam van dit geslacht is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1916 door Mercet.
 Soorten
 Het geslacht Leptomastidea omvat de volgende soorten:
 Leptomastidea abnormis (Girault, 1915)
 Leptomastidea acanthococci Myartseva, 1980
 Leptomastidea alleni Noyes & Hayat, 1994
 Leptomastidea antillicola Dozier, 1937
 Leptomastidea ascia Prinsloo, 2001
 Leptomastidea bereketi Myartseva, 1980
 Leptomastidea bifasciata (Mayr, 1876)
 Leptomastidea debachi Trjapitzin & Ruíz, 2001
 Leptomastidea herbicola Trjapitzin, 1965
 Leptomastidea jeanneli Mercet, 1924
 Leptomastidea lamto Prinsloo, 2001
 Leptomastidea ljubodragi Trjapitzin, 2009
 Leptomastidea longicauda Xu, 2000
 Leptomastidea matritensis Mercet, 1916
 Leptomastidea minyas Noyes & Hayat, 1994
 Leptomastidea pondo Prinsloo, 2001
 Leptomastidea rubra Tachikawa, 1956
 Leptomastidea shafeei Hayat & Subba Rao, 1981
 Leptomastidea spinipes Noyes & Hayat, 1994
 Leptomastidea tecta Prinsloo, 2001
 Leptomastidea turba Prinsloo, 2001
 Leptomastidea usta Prinsloo, 2001
 Encyrtidae


text:
Skat.dk: C.C.2.4.5.2 Afskrivning på goodwill og andre immaterielle rettigheder
 Dette afsnit handler om mulighederne for skattemæssig afskrivning på goodwill og andre immaterielle rettigheder.
 Afskrivning i anskaffelses- og afståelsesår
 Godtgørelse og vederlag
 Fradrag for udgifter til køb af knowhow eller patentrettigheder m.m.
 Salg eller opgivelse af goodwill og immaterielle rettigheder
 Der kan afskrives på goodwill og andre immaterielle rettigheder mv. Se AL § 40.
 Erhververen kan afskrive fuldt ud i aftaleåret, men der er ikke afskrivningsret i afståelsesåret. Se AL § 40 stk.1 - 4.
 Afskrivningerne efter AL § 40 er, som de øvrige afskrivninger efter afskrivningsloven, ubundne.
 For personer trækkes afskrivningerne fra i den personlige indkomst. Se dog PSL § 4, stk.1, nr. 9 og 11, (anpartsreglerne) om tilfælde, hvor afskrivningerne indgår i kapitalindkomsten.
 Se også afsnit C.C.6.4 om beskatning af fortjeneste og tab ved overdragelse af goodwill og andre immaterielle rettigheder og godtgørelser i form af engangsvederlag.
 Der kan afskrives på det kontantomregnede vederlag for goodwill. Se AL § 40, stk. 1.
 Afskrivning kan ske fra og med det indkomstår, hvori der er indgået endelig aftale om overdragelsen.
 Tidspunktet for begyndelse af afskrivning er en fravigelse af det almindelige princip i afskrivningsloven om, at afskrivningen er betinget af en (igangværende) erhvervsmæssig benyttelse af aktivet.
 SKM2006.641.HR, hvor Højesteret tillagde hensigtserklæringer samt tidspunktet for pressemeddelelsen om virksomhedsoverdragelsen, som parterne havde underskrevet, afgørende vægt.
 Afsnit C.C.6.4.1.1, hvor der er angivet en skattemæssig definition af goodwill og en kronologisk oversigt over goodwillbeskatningen, som også indeholder det historiske forløb af mulighederne for at afskrive.
 Der kan afskrives på anskaffelsessummen for goodwill med indtil 1/7 årligt. Afskrivningen er ubunden, hvilket gælder generelt for hele afskrivningsloven.
 Afskrivningsperioden var tidligere ti år, men blev forkortet til syv år for aktiver erhvervet den 1. januar 1998 eller senere.
 Goodwill, der er erhvervet før den 1. januar 1998, og som er afskrivningsberettiget efter den tidligere regel i LL § 16 F, som affattet ved lovbekendtgørelse nr. 819 af 3. november 1997, kan fortsat kun afskrives med indtil 10 pct. årligt. Se AL § 60. Afskrivningen er dog i forhold til de tidligere gældende regler ubunden fra og med indkomståret 1999.
 Se også afsnit C.C.6.4.2.1, der handler om afståelse af andre immaterielle rettigheder og om definitionen heraf.
 Hovedregel, afskrivning
 Som hovedregel kan anskaffelsessummen for andre immaterielle rettigheder afskrives fra og med aftaleåret med indtil 1/7 årligt, fordi afskrivningsperioden for aktiver erhvervet den 1. januar 1998 eller senere er syv år. Se AL § 40, stk. 2.
 Andre immaterielle rettigheder, der er erhvervet før den 1. januar 1998, kan kun afskrives med indtil 10 pct. årligt. Afskrivningen er i forhold til de hidtil gældende regler fra og med indkomståret 1999 ubunden. Se AL § 40.
 Rettigheder, der er erhvervet før den 1. januar 1998 og
 som er beskyttet efter anden lovgivning
 hvor den resterende beskyttelsesperiode på aftaletidspunktet er mindre end ti år,
 afskrives med en sats, der svarer til, at anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over den resterende beskyttelsesperiode.
 Afskrivningen efter AL § 40, stk. 2, er ubunden. Der er fuld afskrivning i aftaleåret og ingen afskrivning i afståelsesåret. Se AL § 40, stk. 2 og 4.
 Med virkning fra og med indkomståret 2008 finder den nævnte hovedregel ikke anvendelse for udgifter til bevilling, tilladelse eller rettighed til forundersøgelse, efterforskning og indvinding af kulbrinter, fordi anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over rettighedsperioden. Se AL § 40, stk. 2, 2. pkt.
 Hovedreglen finder heller ikke anvendelse for immaterielle rettigheder, som er beskyttet efter fx ophavsretsloven, patentloven eller lignende love, og hvor beskyttelsesperioden på aftaletidspunktet er mindre end syv år. For sådanne aktiver erstattes afskrivningssatsen på 1/7 med en sats, der svarer til, at anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over beskyttelsesperioden. Se AL § 60, stk. 2, 4. pkt.
 Bestemmelsens formulering indebærer, at afskrivningssatsen er den samme ved erhvervelse af tidsbegrænsede rettigheder under syv år, uanset om rettigheden erhverves midt i beskyttelsesperioden eller op til beskyttelsesperiodens udløb.
 Reglen kan illustreres med følgende eksempel:
 En rettighed er beskyttet efter lov om ophavsret i 70 år. Hvis rettigheden i år 20 erhverves for en rådighedsperiode på tre år, vil erhververen kunne afskrive med 1/3 pr. år. Selv om en afskrivningsberettiget rettighed erhverves for en kortere periode end den civilretlige beskyttelsesperiode, vil erhververen således kunne fordele afskrivningerne over rådighedsperioden.
 Erhververen af en løbende ydelse kan ikke afskrive på anskaffelsessummen, når erhververen er identisk med yderen af den løbende ydelse, dvs. når afståelsen/erhvervelsen er omfattet af bestemmelsen i LL § 12 B, stk. 7. Se AL § 40, stk. 2, 3. pkt.
 Se også afsnit C.C.6.4.2.1 "Andre immaterielle rettigheder" om
 den skattemæssige behandling af udgifter afholdt til erhvervelse af filmrettigheder og begrænsede brugsrettigheder til filmrettigheder
 definition af andre immaterielle rettigheder end goodwill og afgrænsningen af disse rettigheder overfor goodwill.
 Afståelse af en klientportefølje anses ikke for at være en afskrivningsberettiget udbyttekontrakt efter AL § 40, stk. 2. Se SKM2002.7.ØLR og SKM2009.561.ØLR.
 Investeringer i amerikanske olie- og gasrettigheder ("working interests") anses heller ikke som køb af en udbytteret efter AL § 40, stk. 2, men typisk som køb af en ejerandel i en erhvervsmæssig virksomhed omfattet af anpartsreglerne i PSL § 4, stk. 1, nr. 9 og 11. Se SKM2010.464.LSR og SKM2012.17.VLR.
 Afskrivning på vederlag for afholdte produktudviklingsomkostninger blev anset for at være omfattet af § 15, stk. 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 3. Se LSRM 1983.85.
 Betaling af ulempeerstatning/brugsret for et areal til vindmølle blev ikke anset for at være en immateriel rettighed. Se SKM2003.406.VLR.
 Stemmerettigheder er ikke omfattet af AL § 40, stk. 2. Se SKM 2005.47.LSR.
 Højesteret fandt, at en betaling var for køb af et jordareal og ikke for en midlertidig rådighedsindskrænkning. Se SKM2005.500.HR.
 Betaling til en fodboldklub mod andel i et eventuelt provenu ved salg af spillere er ikke afskrivningsberettiget, men derimod omfattet af SL § 4f, hvorefter indtægter er skattepligtige og tab ikke kan trækkes fra. Se SKM2011.327.BR og SKM2012.62.SR.
 En aftale om køb af ret til andel i omsætningen er anset for at være en finansiel kontrakt. Se SKM2012.370.SR.
 Der kan ikke afskrives på goodwill og andre immaterielle aktiver eller på retten ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt i det indkomstår, hvor et aktiv, som nævnt i AL § 40, stk. 1 og 2, sælges eller opgives. Se AL § 40, stk. 4.
 Til gengæld kan erhververen af goodwill eller af en immateriel rettighed allerede afskrive fra og med det indkomstår, hvori der er indgået endelig aftale om overdragelsen. Se AL § 40, stk. 1 og 2.
 Udløb af en rettighed sidestilles ikke med rettighedens opgivelse. Se SKM2001.189.LR.
 Den, der yder
 en godtgørelse i anledning af, at modtager opgiver et agentur eller lignende
 visse vederlag for, at modtageren påtager sig en konkurrenceklausul
 vederlag for at blive løst fra visse pensionstilsagn,
 kan afskrive disse udgifter i sin skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 3.
 Se mere om godtgørelser mv. og om definitionen heraf i afsnit C.C.6.4.2.2.
 Sådanne godtgørelser og vederlag afskrives af den, der yder dem med indtil 1/7 årligt. Godtgørelser og ydelser, hvor pligten til at udrede de pågældende ydelser er indtrådt før den 1. januar 1998, kan kun afskrives med indtil 10 pct. årligt.
 Afskrivningen er ubunden i modsætning til de tidligere regler.
 Der er dog adgang til at straksfradrage sådanne ydelser, i tilfælde hvor de tilsammen udgør mindre end 5 pct. af den samlede lønudgift i yderens virksomhed. Se AL § 40, stk. 3, 2. pkt.
 godtgørelse for opgivelse af agentur eller lignende
 vederlag for at påtage sig en konkurrenceklausul, når vederlaget ydes én gang for alle
 vederlag der gives til afløsning af pensionstilsagn,
 skal kontantomregnes efter reglerne i AL § 45.
 Se også afsnit C.C.2.4.1.3.1 om kontantomregning.
 De omkostninger, der har været i forbindelse med erhvervelsen af rettigheden, fx udgift til advokat, revisor og lignende, indgår i afskrivningsgrundlaget. Det er kun sådanne udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet af de afskrivningsberettigede aktiver, der kan indgå i afskrivningsgrundlaget, jf. SKM2014.731.LSR.
 Hvis der senere fås en dekort i købesummen, skal afskrivningsgrundlaget nedsættes med den opnåede dekort, hvis dekorten har hjemmel i den oprindelige købeaftale. Se UfR 1966.493 ØLR.
 Se afsnit C.C.6.8.3 om opgørelse af afskrivningsgrundlaget, når vederlaget helt eller delvis ydes i form af en løbende ydelse.
 Hvis en rettighed er erhvervet som gave eller arveforskud, opgøres anskaffelsessummen, som den værdi, der er lagt til grund ved beregning af gaveafgift eller indkomstskat ved erhvervelsen. Hvis erhvervelsen ikke har været afgifts- eller indkomstskattepligtig, bruges formuegodets værdi i handel og vandel på erhvervelsestidspunktet som anskaffelsessum.
 Se om afskrivningsgrundlaget for rettigheder erhvervet ved arv i LSRM 1968,128, som handler om afskrivning på anskaffelsessummen for en arvet udbyttekontrakt.
 Udgifter til erhvervelse af knowhow (viden om særlig fremstillingsmetode og lignende) og patentrettigheder i tilknytning til den skattepligtiges erhverv, kan afskrives over en periode med indtil 1/7 årligt. Se AL § 40, stk. 2.
 I stedet for at afskrive efter AL § 40, stk. 2 kan udgifterne fradrages fuldt ud i det indkomstår, hvori de er afholdt. Se AL § 41, stk. 1, 1. pkt.
 Der er således valgfrihed mellem at afskrive udgifterne efter reglerne i AL § 40 over en periode med indtil 1/7 årligt eller at fradrage udgiften straks efter AL § 41.
 Valgfriheden gælder dog kun for knowhow eller patentrettigheder, der er erhvervet i tilknytning til den skattepligtiges erhverv.
 Skatterådet har udtalt, at knowhow om fremstillingsmetode vedrørende et anpartsprojekt, der udbydes til passive investorer, ikke kan anses for at være et aktiv, der falder ind under de immaterielle aktiver, der er nævnt i AL § 41. Se SKM2008.389.SR.
 Udgifter til erhvervelse af licens- eller brugsrettigheder til knowhow eller patentrettigheder kan også fradrages i det indkomstår, hvori udgiften er afholdt. Se AL § 41, stk. 1, 2. pkt. Fradrag kan foretages af virksomheder inden for forskning, der frem for at sælge knowhow og/eller patenter indgår i fælles forskningsprojekter og/eller tilbyder interessenter en licens- eller brugsret til at udnytte virksomhedens knowhow og/eller patenter.
 Salgssummen for salg af knowhow, patentrettigheder eller licens- eller brugsrettigheder til disse immaterielle aktiver skal, i tilfælde hvor anskaffelsesudgiften er fradraget fuldt ud i den skattepligtige indkomst efter AL § 41, stk. 1, regnes med i den skattepligtige indkomst for det indkomstår, hvori salget finder sted. Se AL § 41, stk. 2.
 Se også afsnit C.C.6.4.2.1 om beskatning af fortjeneste og tab ved overdragelse af knowhow og patentrettigheder.
 Hvis en virksomhed har afholdt udgifter til erhvervelse af licens- eller brugsrettigheder til knowhow eller patentrettigheder i indkomståret 1998 eller tidligere, kan restbeløbet ikke fradrages i indkomståret 1999 eller senere efter AL § 41, stk. 1, 2. pkt. Betingelsen, om at fradraget skal tages i det indkomstår, hvori udgifterne er afholdt, kan i denne situation ikke anses for at være opfyldt.
 Afskrivningsgrundlaget bliver nedsat i tilfælde af overdragelse af goodwill mellem parter, hvor den ene part har bestemmende indflydelse på den anden parts handlemåde. Se AL § 40, stk. 5.
 Interesseforbindelsen kan være
 mellem et selskab mv. og en person, eller
 mellem selskaber mv. indbyrdes.
 Overdragelse mellem personer er ikke omfattet. Se AL § 40, stk. 5.
 I bestemmelsen bruges udtrykket selskaber mv. Med dette udtryk menes den type af selskaber mv., som er nævnt i SEL § 1 og 2 og FBL § 1, uanset om disse måtte være fuldt skattepligtige, begrænset skattepligtige eller uden skattepligt her til landet.
 Se fx om et dansk moderselskabs køb af goodwill fra nogle udenlandske datterselskaber i TfS 2000, 65 LSR.
 Bestemmelsen gælder udelukkende for overdragelse af goodwill.
 Nedsættelse af afskrivningsgrundlaget
 Formålet med bestemmelsen er at hindre, at der ved overdragelse af goodwill kan opnås skattemæssige fordele ved, at erhververen som udgangspunkt kan afskrive på den fulde anskaffelsessum, mens overdrageren kun beskattes af en opnået fortjeneste.
 Erhververens afskrivningsgrundlag opgøres derfor som anskaffelsessummen med fradrag af et beløb svarende til den ikke-afskrivningsberettigede del af overdragerens anskaffelsessum.
 Bestemmelsens afgrænsning af interesseforbundne parter afviger fra den sædvanlige forståelse af begrebet. Se om den sædvanlige forståelse af interesseforbundne parter i afsnit C.C.6.4.1.3.
 Afgrænsningen i AL § 40, stk. 5, handler om overdragelser, hvor den ene af parterne i overdragelsen har bestemmende indflydelse på den anden parts handlemåde, som følge af aktiebesiddelse, vedtægtsbestemmelse, aftale eller fælles ledelse.
 Ved bestemmende indflydelse på grund af aktiebesiddelse forstås ejerskab eller rådighed over stemmerettigheder, så der direkte eller indirekte ejes mere end 50 pct. af aktiekapitalen eller rådes over mere end 50 pct. af stemmerne.
 I øvrige tilfælde vil der være tale om bestemmende indflydelse ved ejerskab, hvis der direkte eller indirekte ejes mere end 50 pct. i ejerandel. Ved indirekte ejerskab forstås ejerskab via andre selskaber mv., hvori den pågældende personkreds ejer mere end 50 pct. af aktiekapitalen.
 Overdragelser mellem moder- og datterselskaber og mellem søsterselskaber vil derfor være omfattet af bestemmelsen. Eksempelvis vil overdragelser mellem moder- og datterselskaber, hvor moderselskabet ejer mere end 50 pct. af aktiekapitalen, være omfattet af bestemmelsen.
 Der vil også være tale om bestemmende indflydelse, direkte eller indirekte, ved overdragelse mellem fx to selskaber mv., hvor aktionærkredsen i hvert af selskaberne samlet opfylder kravet om bestemmende indflydelse i begge selskaber samt ved overdragelse mellem en gruppe af personer og et selskab mv., hvor der er sammenfald mellem aktionærer og personerne fra gruppen, der opfylder kravet om bestemmende indflydelse. Eksempelvis vil overdragelse fra et interessentskab til et selskab eller omvendt være omfattet af AL § 40, stk. 5, hvis den samme kreds af personer, i forhold til både interessentskabet og selskabet, besidder mere end 50 pct. i ejerandel/kapitalandel eller råder over mere end 50 pct. af stemmerne.
 En overdragelse fra et interessentskab til et aktieselskab, hvor tre interessenter i interessentskabet ejer en andel på 1/3 hver, og hvor to af interessenterne tilsammen ejer mere end 50 pct. af aktierne og/eller råder over mere end 50 pct. af stemmerne, vil være omfattet af AL § 40, stk. 5.
 Ligningsrådet blev spurgt, om overdragelsen af en tandlægevirksomhed fra et tandlægeanpartsselskab, der var ejet af to tandlæger med hver 50 pct., til et nystiftet anpartsselskab eller til et nystiftet interessentskab, ejet af to andre tandlæger med hver 50 pct., ville være omfattet af værnsreglen i LL § 16 F, stk. 4, (nu AL § 40, stk. 5). Ligningsrådet fandt, at ingen af overdragelsens parter kunne anses for at have bestemmende indflydelse efter denne bestemmelse. Se TfS 1997, 87.
 Ved overdragelse af en virksomhed mellem to selskaber med identisk anpartshaverkreds skal afskrivningsgrundlaget for goodwill nedsættes efter AL § 40, stk. 5. Se SKM2005.434.LSR.
 Fortjeneste eller tab ved salg eller opgivelse af goodwill og andre immaterielle aktiver skal regnes med ved opgørelse af den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 6, 1. og 2. pkt.
 Fortjeneste eller tab opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen med fradrag for samtlige foretagne afskrivninger, herunder forlods afskrivninger.
 Hvis der i forbindelse med afståelse af en udbytteret sker beskatning efter bestemmelserne i LL § 12 B, stk. 6, anvendes AL § 40, stk. 6, 1. og 2. pkt., dog ikke. Dette skyldes, at der i LL § 12 B er fastsat regler, der regulerer beskatningen ved de oprindelige parters afståelse af en løbende ydelse. Disse regler hænger sammen med bestemmelsens regler om opgørelse af saldo mv.
 Senere erhververes afståelse af udbytteretter er derimod omfattet af AL § 40, ligesom erhververen kan afskrive efter AL § 40, stk. 2.
 Se om et selskabs mulighed for at få nedrivningsfradrag i forbindelse med overdragelse af lejerettigheder til et areal i SKM2011.407.HR.
 Et antal afgørelser om afskrivningsret på såkaldte "working interests" var offentliggjort og omtalt i Ligningsvejledningen. Afgørelserne var truffet af de overordnede administrative myndigheder (Landsskatteretten og Skatterådet). Ifølge afgørelserne var erhververen af "working interests" berettiget til at foretage afskrivninger på anskaffelsessummen efter AL § 40, stk. 2, om afskrivning på udbytterettigheder. Afgørelserne var baseret på en fejlagtig forståelse af "working interests"(faktum). Der var derfor enighed om, at "working interests" i virkeligheden ikke havde karakter af udbytterettigheder, og at de derfor ikke var omfattet af AL 40, stk. 2. Men skatteyderen mente, at myndighederne kun kunne ændre praksis med virkning fra fremtiden - ikke med tilbagevirkende kraft. Derfor mente han ikke, at Landsskatteretten ved en kendelse i 2009 kunne nægte ham afskrivningsret efter AL § 40, stk. 2, på hans "working interests" for så vidt angik indkomstårne 2002-2004. Der var ikke tale om en praksisændring med tilbagevirkende kraft, fordi de gamle afgørelser under de forelliggende omstændigheder ikke var udtryk for en fast og bindende praksis.
 Se også Landsrettens dom SKM2012.17.VLR
 Et selskab havde overdraget sine rettigheder til nogle lejede arealer på en havn. Selskabet modtog et vederlag på 17,5 mio. kr. for dette. Det var et led i lejeaftalen, at selskabet forpligtede sig til at rive bygningerne på den lejede grund ned. Selskabet ønskede fradragsret for nedrivningsudgifterne på ca. 1,1 mio. kr. Højesteret fandt, at afståelsessummen på 17,5 mio. kr. var aftalt under hensyn til, at den også skulle dække udgifterne til opfyldelse af forpligtelsen til nedrivning, som fulgte af overdragelsesaftalen. Selskabet var derfor berettiget til at trække udgiften til nedrivning fra i fortjenesten ved salget af lejerettighederne til arealerne efter AL § 40, stk. 6.
 I denne sag var det et spørgsmål, om appellanten var berettiget til at afskrive på goodwill i indkomståret 2000. Det var afgørende for svaret på spørgsmålet, om der var indgået endelig og bindende aftale om appellantens køb af en revisionsvirksomhed i dette indkomstår, eller om det først skete i 2001, da overdragelsesaftalen blev underskrevet.
 Højesteret fandt under henvisning til
 to hensigtserklæringer
 en pressemeddelelse, som var underskrevet af samtlige partnere hos appellanten om overdragelse af revisionsvirksomheden,
 at endelig og bindende aftale blev indgået inden udgangen af 2000.
 En skatteyder indgik aftale med et selskab om køb af en vindmølle. Sagens første stridspunkt var, om skatteyderen havde købt det jordareal, som møllen skulle stilles på, eller om det betalte beløb var ydet for en midlertidig rådighedsindskrænkning.
 Højesteret afviste også en subsidiær påstand fra skatteyderen om, at der kunne afskrives efter SL § 6, litra a, nu AL § 25, stk. 3. Højesteret henviste til, at det ikke i det berørte indkomstår kunne slås fast, om og i givet fald med hvilket beløb, skatteyderen ville lide tab i forbindelse med tilbageskødningen af vindmølleparcellen.
 G1 ApS havde stiftet mere end 50 selskaber ved apportindskud af software. Den apportindskudte software hidrørte i den overvejende del af selskabsstiftelserne fra G2 Ltd. G1 ApS var et datterselskab af G2 Ltd.
 H1 A/S blev stiftet af G1 ApS, og ved stiftelsen blev hele aktiekapitalen tegnet af G2 Ltd., som indskød aktiver i form af den omtvistede software.
 Det fandtes ikke bevist, at G2 Ltd. havde været ejer af software, og det var som følge heraf ikke godtgjort, at der var indskudt afskrivningsberettiget software ved stiftelsen af H1 A/S. Selskabet kunne på den baggrund ikke foretage skattemæssige afskrivninger herpå.
 Tidligere instans: SKM2011.693.BR
 Landsretten fandt, at "working interests" skal bedømmes som ejerandele i amerikanske olieudvindingsvirksomheder og ikke som udbyttekontrakter, der kan afskrives efter AL § 40, stk. 2.
 Dommen blev indbragt for Højesteret, men kun for så vidt angik spørgsmålet om, hvorvidt en skattepligtig for indkomstårene 2002-2004 var omfattet af en tidligere praksis, hvorefter working interests kunne afskrives som udbytterettigheder, jf. AL § 40, stk. 2, se SKM2013.793.HR.
 Et selskab, som havde solgt goodwill og var blevet betalt med 15 pct. af bruttohonorarindtægterne fra de overdragne klienter, havde ikke ret til skattemæssige afskrivninger efter den dagældende bestemmelse i LL § 16 F, stk. 2, (nu AL § 40, stk. 2), fordi der ikke var ydet vederlag for erhvervelsen af en allerede bestående udbyttekontrakt. Der kunne heller ikke afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskab havde købt en vindmølle. I købesummen indgik også ulempeerstatning til den lodsejer, på hvis jord møllen skulle placeres. Kort tid efter indgåelsen af aftalen påtog selskabets hovedanpartshaver sig en indeståelse over for lodsejeren for, at lodsejeren ville få betaling for brugsretten til vindmøllen. Umiddelbart herefter erhvervede hovedanpartshaveren hele den ejendom, som vindmøllen blev opført på.
 Landsretten lagde vægt på, at der var blevet indgået en aftale om brugsret, der begrænsede sig til opførelse af én bestemt vindmølle, fordi det fremgik af aftalen, at brugsretten skulle udnyttes inden fem år fra tidspunktet for udstedelse af byggetilladelse, og at beløbet skulle betales, når fundamentstøbningen til vindmøllen blev påbegyndt. Der blev herefter tilladt afskrivning på det betalte beløb efter den tidligere bestemmelse i LL § 16 F.
 SKM2002.7.ØLR
 I forbindelse med en revisors udtræden af et revisionsselskab blev der bl.a. indgået en aftale om, at revisionsselskabet hvert år i de følgende 12 år havde krav på 10 pct. af de honorarindtægter, som den udtrædende revisor modtog fra tidligere klienter.
 Landsretten fandt ikke, at værdien af den afståede klientportefølje kunne sidestilles med vederlag/udgifter til erhvervelse af en udbyttekontrakt. Selskabet kunne derfor ikke afskrive efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat (nu AL § 40, stk. 2). Landsretten fandt heller ikke, at selskabet kunne afskrive med hjemmel i SL § 6, stk. 1, litra a.
 UfR 1966.493 ØLR
 En skatteyder købte maskiner og inventar mv. for 170.000 kr. Dette beløb skulle afdrages og forrentes over en årrække. Gælden blev indfriet før tiden med en dekort på 15 pct.. Dekorten var hjemlet i den oprindelige salgsaftale. Afskrivningsgrundlaget skulle reguleres med den ydede dekort.
 Skatteministeriet fik medhold i, at udgifterne til fodboldklubben ikke var afholdt som led i selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men derimod var afholdt i hovedanpartshaverens interesse.
 Udgiften kunne derfor hverken trækkes fra eller afskrives i selskabet, og hovedanpartshaveren blev beskattet af beløbet som maskeret udlodning.
 I forbindelse med at et selskab erhvervede en varmeforsyningsvirksomhed fra en kommune, påtog selskabet sig historiske pensionsforpligtelser over for tjenestemænd, der havde været ansat i den kommunale varmeforsyning. Pensionsforpligtelsen kunne via varmeprisreglerne indregnes i de fremtidige takster over for selskabets kunder i takt med, at omkostningen blev betalt. Taksrettigheder ikke kunne anses for en udbytteret eller en anden rettighed, som er omfattet af AL § 40, stk. 2.
 Ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for et varemærke kunne ingen del af udgifterne afholdt i forbindelse med varetagelsen af selskabets interesser i en voldgiftssag om selskabets køb af aktier og varemærket tillægges anskaffelsessummen for varemærket.
 Investeringer i amerikanske olie- og gasrettigheder blev ikke anset for at være en udbytteret efter AL § 40, stk. 2, men for at være erhvervelse af en ejerandel i en erhvervsmæssig virksomhed omfattet af anpartsreglerne i PSL § 4, stk. 1, nr. 10.
 Landsskatteretten afviste, at et selskab ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst kunne tage fradrag for afskrivninger på overfartsrettigheder omfattet af tonnageskatteordningen efter AL § 40, stk. 2. Det blev herved lagt til grund, at fradragsbegrænsningen i TSL § 15, stk. 3, 1 pkt., også omfatter aktiver omfattet af tonnageskatteloven.
 SKM2005.434.LSR
 Ved overdragelse af virksomhed mellem to selskaber med identisk anpartshaverkreds skulle afskrivningsgrundlaget for goodwill nedsættes efter værnsreglen i AL § 40.
 Det fandtes ikke dokumenteret, at der var sket erhvervelse af en navneret.
 Landsskatteretten udtalte også, at retten til at vælge repræsentanter og suppleanter til et repræsentantskab ikke er omfattet af AL § 40, stk. 2. Der blev dermed lagt vægt på, at stemmerettigheder ikke er direkte nævnt i AL § 40, stk. 2, og at stemmerettigheder ikke kan sidestilles med de eksempler på rettigheder, der er nævnt i bestemmelsen.
 TfS 2000, 65 LSR
 Et dansk moderselskab havde spurgt Ligningsrådet om de afskrivningsmæssige konsekvenser i forbindelse med moderselskabets køb af goodwill fra nogle udenlandske datterselskaber. Ligningsrådet svarede, at moderselskabets køb af goodwill fra et udenlandsk datterselskab ville medføre, at moderselskabets afskrivningsgrundlag i henhold til LL § 16 F, stk. 4, (nu AL § 40, stk. 5), skulle nedsættes med hele anskaffelsessummen for den goodwill, der var købt fra datterselskabet, fordi ingen del af datterselskabets goodwill havde kunnet afskrives efter danske regler, da datterselskabet ikke havde været skattepligtigt til Danmark. Svaret blev påklaget til Landsskatteretten. Landsskatteretten fandt, at det danske moderselskabs afskrivningsgrundlag skulle nedsættes med det udenlandske selskabs ikke afskrivningsberettigede del af anskaffelsessummen opgjort efter danske regler. Dermed var overdragerens skattepligtsforhold uden betydning.
 LSRM 1986,8
 Landsskatteretten anså et vederlag, som indehaveren af et varehus havde betalt ejeren af en nabogrund for at få en tinglyst vej- og færdselsret på grunden, som et vederlag for at opnå en leje- eller forpagtningskontrakt efter § 2, nr. 5, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Da der var tale om en ikke-tidsbegrænset rettighed, kunne vederlaget afskrives over ti år efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 2.
 LSRM 1983,88
 Et beløb for at opnå en eneforhandlingskontrakt, der blandt andet indeholdt mulighed for at sælge eneforhandlingsretten, blev anset som et vederlag for en rettighed og dermed afskrivningsberettiget efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 2.
 Et aktieselskab, der var ejet af tre aktionærer, overtog nogle aktiver vedrørende en bestemt produktion af landbrugsmaskiner fra et anpartsselskab. Anpartsselskabet var ejet af to af aktieselskabets aktionærer. Anpartsselskabet havde især arbejdet med produktudvikling og fremstilling af de nævnte maskiner. Skatterådet mente, at overtagelsesaftalen var opnået i kraft af aktionærindflydelse, sådan at differencen mellem inventarets bogførte værdi og handelsprisen måtte betragtes som en gavelignende ydelse, der var skattepligtig, men ikke afskrivningsberettiget for aktieselskabet. Aktieselskabet anførte, at differencebeløbet måtte anses som vederlag for udviklingsomkostninger. Landsskatteretten fandt på baggrund af indhentet udtalelse, at der ikke kunne statueres nogen merværdi/gavebeløb af den aftalte købesum, men at differencebeløbet kunne karakteriseres som betaling for udviklingsomkostninger. Da udviklingsarbejdet ikke blev benyttet af det anpartsselskab, som havde skabt resultatet, fandt retten ikke, at beløbet var fradragsberettiget efter LL § 8 B, men at det kunne afskrives over ti år efter § 15, stk. 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 3, om afskrivning på godtgørelser i anledning af opgivelse af agentur eller lignende.
 LSRM 1968,128
 Et dødsbo afhændede en advokatvirksomhed på det vilkår, at køberen i ti år betalte 10 pct. af bruttosalærindtægten. Fordringen på salærandelen blev udlagt til arvingerne, her i blandt advokatens enke. Hun mente ikke, at hendes salærandele var skattepligtig indkomst. Det fik hun ikke medhold i. Derimod fik hun medhold i en subsidiær påstand, fordi retten statuerede, at hun efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat kunne afskrive på det beløb, der var lagt til grund ved arveafgiftsberegningen, da hun erhvervede udbytteretten.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udviklingsomkostninger afholdt og regnskabsmæssigt aktiveret i et andelsselskab kunne anses som immaterielle aktiver med den følge, at disse udelades af formuemassen, jf. SEL § 14, stk. 2, 1.-2. pkt.
 Skatterådet kunne bekræfte, at et selskabs overdragelse af knowhow til tre nystiftede datterselskaber kan være omfattet af AL § 41, at overdragelsen af knowhow mod vederlæggelse i nyudstedte aktier vil være skattefri for de modtagne datterselskaber, at datterselskabernes anskaffelsessum for knowhow skal fastsættes til armslængdeværdien, og at datterselskaberne kan foretage straksfradrag efter AL § 41 for den overdragne knowhows anskaffelsessum.
 Skatterådet kunne endvidere bekræfte, at de påtænkte datterselskabers straksfradrag efter AL 41 indgår i sambeskatningsindkomsten i samme periode, hvor moderselskabets salg af omhandlede knowhow indgår i sambeskatningsindkomsten, og at der ikke skal ske forholdsmæssig reduktion af det foretagne straksfradrag efter AL § 41, hvis et datterselskab udgår af sambeskatningen inden årets udløb.
 Skatterådet bekræftede, at et datterselskabs køb af patentrettigheder er fradragsberettigede i anskaffelsesåret efter AL § 41, selv om den erhvervsmæssige aktivitet udøves ved assistance fra moderselskabet.
 En aftale om køb af ret til andel i omsætningen for en koncerns omsætning blev efter en konkret vurdering af de indgåede aftaler ikke anset for at være en udbyttekontrakt. Udgiften til køb af denne var derfor ikke afskrivningsberettiget for en personlig dansk investor efter AL § 1, stk. 2. Aftalen blev anset for at være en finansiel kontrakt.
 Køberen af en ret til en andel af en eventuel transfersum i tilfælde af, at en fodboldklub solgte en bestemt spiller inden for en nærmere angivet periode, kunne ikke afskrive efter AL § 40. Der blev lagt vægt på, at den skattepligtiges formål med købet var at foretage en passiv kapitalanbringelse, og derfor kunne rettighederne ikke anses for at være anskaffet med erhvervsmæssigt formål.
 Sagen handlede bl.a. om, at bortforpagterne ønskede at overdrage en landbrugsvirksomhed til en ny ejer. Forpagtningsaftalen var indgået inden den 1. januar 2006, og forpagteren havde vederlagsfrit modtaget betalingsrettigheder ved førstegangstildelingen i 2005 på grundlag af det forpagtede areal. Ifølge forpagtningsaftalen skulle forpagter senest ved forpagtningens ophør vederlagsfrit levere betalingsrettighederne til bortforpagterne. Overdragelsen skulle finde sted inden levering af betalingsrettighederne til bortforpagterne, og den nye ejer skulle indtræde i forpagtningsaftalen. En betaling fra den nye ejer til de tidligere bortforpagtere, for at indtræde i retten til at modtage betalingsrettigheder vederlagsfrit fra forpagteren, fandtes at skulle behandles efter AL § 40, stk. 2.
 Udgifter til advokat for at udarbejde K/S H's stiftelsesdokument, vedtægter og tegningsaftale i forbindelse med etableringen af selskabet til et ejendomsanpartsprojekt kunne trækkes fra efter LL § 8 J, da udgifterne direkte påhvilede investorerne.
 Desuden tog Skatterådet stilling til, om en række udgifter ville kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget for K/S H's investeringsejendom. I afskrivningsgrundlaget for ejendommen kunne følgende regnes med:
 Sædvanligt mæglersalær, forudsat at det konkret kunne godtgøres, at der var udøvet en egentlig mæglervirksomhed i forbindelse med overdragelse af ejendommen
 Skødeudgifter til advokat.
 Udgifter til konsulentbistand fra en arkitekt i forbindelse med byggeteknisk gennemgang af ejendommen i forbindelse med købet af ejendommen ville også kunne lægges til anskaffelsessummen ved opgørelse af ejendomsavance efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 Derimod kunne udgifter til konsulentbistand med gennemgang af ejendommens lejekontrakter, gennemgang af finansieringsmuligheder, udgifter til advokat til gennemgang af ejendommens papirer i forbindelse med købet af ejendommen, og udgifter til identifikation af ejendommen ("Finders Fee") ikke lægges til afskrivningsgrundlaget. Knowhow om fremstillingsmetode vedrørende et anpartsprojekt, der udbydes til passive investorer, kan derfor ikke anses for at være et aktiv, der falder ind under de immaterielle aktiver, der er nævnt i AL § 40.
 Ligningsrådet fandt ikke, at begrebet "opgives" i AL § 40, stk. 4 og 6, omfatter en rettigheds udløb. Den omstændighed, at der ved afskrivning på en rettighed efter AL § 40 ikke er fradragsret for et uafskrevet restbeløb, er efter Ligningsrådets opfattelse ikke til hinder for, at restbeløbet trækkes fra efter AL § 40, stk. 6, i forbindelse med salg eller opgivelse af rettigheden. Hvis der ikke afskrives skattemæssigt i en rettigheds løbetid, vil hele købesummen kunne fradrages. Se AL § 41, stk. 6.
 Ligningsrådet fandt også, at der ved salg af en rettighed umiddelbart før udløb vil være adgang til fradrag for tab efter AL § 40, stk. 6, forudsat at der er tale om et reelt salg.
 TfS 1997, 87 LR
 Ligningsrådet fandt, at overdragelsen af goodwill i et tandlægeanpartsselskab til et nystiftet interessentskab eller et nystiftet anpartsselskab ikke kunne være omfattet af begrænsning i afskrivningsadgangen, jf. daværende LL § 16 F, stk. 4 (nu AL § 41, stk. 5), da ingen af parterne i overdragelsen havde bestemmende indflydelse.