text:
OSMD - Regulace nájemného u Evropského soudu pro lidská práva
 Regulace nájemného u Evropského soudu pro lidská práva
 Liberalizace všech oblastí kromě bydlení
 Po tzv. „sametové revoluci“, počátkem 90. let 20. století, byly původním vlastníkům či jejich dědicům v rámci restitucí a narovnání křivd navráceny nemovitosti (včetně bytových domů). Zatímco vysoká míra liberalizace se postupně promítala do všech oblastí občanského i podnikatelského života, v bytové oblasti zůstalo vše při starém.
 Zatímco roční inflace v 90. letech rostla, nájemné se mohlo díky silné regulaci zvýšit až v roce 1995. Pro srovnání je v grafu a tabulce s inflací srovnán maximální povolený nárůst nájemného v Praze, kde mohlo být zvýšení zdaleka nejvyšší z celé ČR.
 Spory o které nikdo nestál
 Za situace vynuceného a v zásadě nevypověditelného "zděděného" nájemního vztahu (viz regulace nájemného) vznikaly spory nejen ohledně výše nájmu, ale i povinností smluvních stran, nakládání s majetkem, atd. Různorodé situace omezující jak pronajímatele, tak nájemce způsobené regulací, se někteří pronajímatelé pokoušeli řešit pomocí soudů. Rozsudky českých soudů však byly po zdlouhavých, finančně nákladných a morálně pro všechny strany nepříjemných procedurách až na výjimky opakovaně negativní (pro pronajímatele, vlastníky nemovitostí). Některé spory skončily až u Ústavního soudu, který opakovaně rozhodoval, že práva vlastníků pronajímaných nemovitostí jsou neoprávněně omezována. Všechna rozhodnutí Ústavního soudu však soudy nižších instancí opakovaně ignorovaly.
 Ignorování nálezu Ústavního soudu
 Neudržitelnost bezdůvodné regulace byla předmětem i stížnosti připravené OSMD s pomocí advokáta JUDr. Vaňka, kterou podalo 14 senátorů. Průlomový nález Ústavního soudu z 21. 6. 2000 prohlásil regulované nájemné za neúnosně nízké a regulační vyhlášku 176/1993 Sb. prohlásil za protiústavní. Žádný posun k lepšímu však nenastal. Dá se říci, že následovalo téměř sedmileté "právní vakuum", v němž nájemné sice de iure nebylo regulované (Ústavní soud opakovaně ve svých rozhodnutích rušil pokusy Ministerstva financí vytvořit nová povinná regulační opatření), ale de facto se nájemné zvýšit nesmělo, neboť neexistoval "zvláštní právní předpis", který by zvyšování umožňoval.
 Poškození dotlačeni k Evropskému soudu pro lidská práva
 Za patové situace hledali regulací postižení majitelé nemovitostí další možnost narovnání svých práv. Nejstatečnější /nejzoufalejší?/ vlastníci nemovitostí, kteří se v 90. letech neúspěšně soudili se státem ohledně regulace nájemného se proto začali obracet na Evropský soud pro lidská práva (ESLP). Jádrem stížnosti bylo nedostatečné zajištění ochrany lidských práv v České republice (nemohli svobodně disponovat svým majetkem).
 Polské vzorové zadostiučinění
 V lednu 2004 se zástupci OSMD dozvěděli o případu polské majitelky domu paní Hutten-Czapské a její stížnosti na Polský stát projednávané u Evropského soudu pro lidská práva. Již v polovině února 2004 byla domluvena pomoc právního zástupce paní Hutten-Czapské, získána kopie stížnosti a vyčkávalo se na výsledek polského případu. 22. února 2005 bylo rozhodnutí soudu zveřejněno. Jelikož se jednalo o rozhodnutí Evropského soudu, nebyly jeho závěry platné pouze pro Polsko, ale v tomto smyslu měla být posuzována i situace v ostatních zemích. Navíc existovaly jasné analogie mezi situací českých a polských pronajímatelů a mnozí čeští odborníci poukazovali na to, že situace pronajímatelů v ČR je v roce 2005 horší než v Polsku. Rozsudek byl zásadním podnětem k podání stížnosti na situaci českých pronajímatelů.
 Polsko, Hutten Czapská, 1994 - 2008
 Paní Maria Hutten –Czapská, francouzská občanka polského původu, v roce 1991 získala v restituci zpět svůj majetek ve Gdyni. Od roku 1994 se před polskými soudy se domáhala možnosti vypovědět nevýhodné nájemní smlouvy, popř. zvýšit vybírané nájemné. Podobně jako u nás (§ 871 občanského zákoníku), i v Polsku bylo dosavadní užívání bytů, založené nikoli normální občanskoprávní smlouvou, ale správním rozhodnutím místních samospráv, tímto zákonem převedeno na nájem bytů na dobu neurčitou.
 Polský Ústavní soud 12.1.2000 potvrdil, že mnohá ustanovení zákona jsou protiústavní, a rozhodl o jejich zrušení k 11.7. 2001. V rozsáhlém rozboru kromě jiného konstatoval, že nepřiměřená ekonomická a právní regulace se ve výsledku podobá vyvlastnění.
 Vzhledem k tomu, že řízení před polskými soudy nepřineslo kýžený efekt, obrátila se v roce 1997 stěžovatelka na ESLP. Ve stížnosti proti Polské republice uvádí, že jsou jí upírána základní vlastnická práva, a sice právo disponovat se svým majetkem a brát z něj přiměřený užitek - nájem. Stížnost se primárně odvolávala na článek 1 prvního dodatkového protokolu Úmluvy o lidských právech (ochrana vlastnických práv).
 Stížnost byla u ESLP registrována v roce 1997 a prohlášena za přijatelnou 16. září 2003(!) První slyšení ve věci samé se uskutečnilo 27. ledna 2004.
 22. února 2005 vydal Malý senát ESLP rozhodnutí čítající 53 stran (ke stížnosti č. 35015/97):
 ► Rozhodl jednomyslně, že došlo k porušení čl.1 Protokolu č.1 k Úmluvě.
 ► Rozhodl jednomyslně, že výše uvedené porušení vzniklo ze systémového problému, jenž souvisí se selháním polské legislativy, která uvalila a nadále uvaluje na jednotlivé pronajímatele omezení při zvyšování nájemného za jejich obytné prostory a znemožňuje jim získat nájemné, které by odpovídalo obecným nákladům na údržbu.
 ► Rozhodl jednomyslně, že stát musí prostřednictvím náležitých právních nebo jiných opatření zajistit stěžovatelce a osobám v podobné situaci přiměřenou úroveň nájemného nebo jim poskytnout mechanismus ke zmírnění výše uvedených dopadů státní kontroly zvyšování nájemného na jejich majetek.
 ► Rozhodl šesti hlasy proti jednomu, že pokud se týče poskytnutí finanční náhrady stěžovatelce za veškerou majetkovou nebo nemajetkovou újmu vzniklou ze zjištěného porušení, není otázka aplikace čl. 41 Úmluvy ve stadiu, kdy by bylo možno o ní rozhodnout. Proto ESLP vyzývá vládu a stěžovatelku, aby do šesti měsíců od právní moci tohoto rozsudku v souladu s čl. 44 odst. 2 Úmluvy předložily svá písemná zjištění ve věci a zejména oznámily soudu, zda dosáhly jakékoli dohody.
 ► Rozhodl jednomyslně, aby polský stát stěžovatelce uhradil 13 000 euro jako náhradu dosud vynaložených nákladů.
 Polská vláda následně (19.5.2005) požádala o postoupení případu Velkému senátu (17 soudců). Tato žádost byla na plénu Velkého senátu přijata a 11. ledna 2006 se konalo veřejné slyšení v dané kauze. Rozsudek čítající pro změnu 98 stran byl vynesen 19.6.2006. (celé znění)
 Oproti původnímu rozsudku „Malého senátu“ odvolací senát přitvrdil.
 Náhrada za morální odškodnění byla přiznána stěžovatelce ve výši 30.000 EUR a náklady za právní zastupování byly přiznány ve výši 22.500 EUR.
 Velký senát dospěl k závěru, že situace ohledně regulace nájemného je špatná nejen kvůli regulaci samotné, ale zejména s ohledem na současně probíhající uplatňování podmínky, že nájem bytů ze strany pronajímatelů nelze ukončit. Tedy nájem je nízký, zvednout jej není možné a zároveň je nevypověditelný.
 Soud navíc jmenovitě uvedl, že se jedná o PILOTNÍ PŘÍPAD, který bude platit i pro obdobné případy.
 V rozsudku proti Polské republice bylo také vysloveno, že Polská republika má urychleně přijmout takové legislativní řešení, aby nadále nedocházelo k protiprávnímu omezování majitelů domů.
 Paní Hutten-Czapská sice měla v ruce rozsudek ESLP, ale skutečného finančního odškodnění se domohla až v roce 2008, těsně před svou smrtí (zemřela 3.9.2008). V první polovině února 2008 proběhlo jednání mezi právním zástupcem paní Hutten-Czapské a polskou vládou ve věci vyrovnání majetkových škod způsobených nezákonným omezováním vlastnických práv poškozené. Dle informací, které OSMD poskytl právní zástupce stěžovatelky, došlo nakonec k uspokojivé dohodě na celkové výši náhrady, která je blízká původnímu požadavku poškozené. Odškodnění jí bylo přiznáno za dobu od okamžiku, kdy polská vláda ratifikovala Evropskou úmluvu o lidských právech (1994), až do okamžiku, kdy jí byly obsazené byty předány volné, neboť podle evropského práva jsou nároky v důsledku porušení základních lidských práv podle Úmluvy nepromlčitelné.
 Přitom výše náhrady byla určena za asistence mediátora ESLP jako rozdíl mezi výší nájemného, které paní Hutten-Czapská byla oprávněna účtovat, a znalcem stanoveným obvyklým tržním nájemným v té době běžným na bytovém trhu.
 S výpočtem výše náhrady věcné škody, kterou paní Hutten - Czapská utrpěla regulací nájemného a nemožností svobodně nakládat se svým majetkem, advokátovi paní Hutten-Czapské, panu Bartlomiejemu Sochanski vydatně pomáhali členové správní rady OSMD. Pan Sochanski na oplátku OSMD poskytoval informace a rady týkající se polské kauzy.
 Paralela se situací v ČR
 1) § 871 občanského zákoníku v ČR (tehdy ještě v Československé republice) převedl socialistické "užívací právo k bytu" na "nájem na dobu neurčitou", který byl ve své podstatě nevypověditelný. Tento vynucený zděděný nájemní vztah v podstatě udržoval mnoho let umělou válku mezi dvěma skupinami obyvatel - regulovaných nájemníků na straně jedné, a pronajímatelů spolu s těmi, kteří museli platit tržní nájemné na straně druhé. Regulace nájemného se netýkala chudších vrstev obyvatel, ale náhodně vybraných jedinců, kteří měli to štěstí, že jim předchozí režim "přidělil byt".
 2) V roce 2002 žilo 58 % obyvatel Polska pod hranicí chudoby. Podle polské vlády hlavním argumentem pro regulaci nájemného byl tamní nedostatek bytů. Ten však u nás neplatil. V Polsku bylo na přelomu tisíciletí 307 bytů na 1000 obyvatel, v České republice, podle sčítání roku 2001, bylo 427 bytů na 1000 obyvatel, přičemž v půlmilionu bytů nebyl nikdo hlášen. Ministerstvo spravedlnosti ČR, které v roce 2005-2006 připravovalo vyjádření Vlády České republiky ke stížnostem českých pronajímatelů, potvrdilo, že právní postavení majitelů v České republice je ještě horší než v Polsku. Dokonce dle studie vypracované Parlamentním institutem byla situace, pokud jde o stupeň regulace nájmů z bytů a odezvy Vlády, v naší zemi ještě mnohem horší než v Polsku.
 3) Maria Hutten-Czapská si stěžovala zejména na skutečnost, že regulované nájemné nepokrývá ani náklady na údržbu její nemovitosti, natož aby z něho měla alespoň minimální zisk. Česká nezávislá odborná instituce - Ústav soudního inženýrství v Brně - vyčíslila náklady prosté reprodukce v roce 2003 na 49 Kč/m2/měsíc, a to v době, kdy nejdražší regulované nájemné v ČR (byt I. kategorie v Praze) činilo 37,07 Kč/m2/měsíčně a ve většině ostatních obcí se pohybovalo hluboko pod touto hodnotou.
 4) Polský Ústavní soud rozhodl o nepřípustnosti regulace nájemného 12. ledna 2000 a dal polské vládě 18 měsíců na to, aby situaci vyřešil. Český ÚS prohlásil 21.6.2000 regulované nájemné za neúnosně nízké a poskytl české vládě 18 měsíců (do 31.12.2001) na vyřešení situace.
 „Byla to od nás taková kulišárna...“ Náměstek ministra financí Šulc na půdě Ústavního soudu ČR v listopadu 2002 bezelstně definuje jednání vlády ČSSD při jejím první pokusu obejít nález Ústavního soudu ČR.
 „...není čas a peníze na spravedlnost“, „ ...nechci si znepřátelit voliče ... Proto si nemyslím, že bychom v dohledné době měli něco zásadního měnit. .... Já to nepotřebuji řešit a už vůbec ne do voleb, já mám jiné priority“. Vševysvětlující prohlášení tehdejšího ministra pro místní rozvoj Jiřího Paroubka k regulaci nájemného v časopisu Profit, 6.12.2004.
 Česká regulace stmelila poškozené
 OSMD pro své členy, kteří měli majetek postižený regulací, zorganizovalo společný postup obhajoby vlastnických práv. Při hledání vhodného právního zástupce OSMD oslovilo několik advokátů a volba nakonec padla na JUDr. Kláru Samkovou, Ph.D., která již u ESLP několik soudních pří vyhrála.
 Protože však štrasburský soud nezná pojem "hromadné žaloby", bylo zapotřebí hájit každého jednotlivého účastníka samostatně. JUDr. Samková jen během tří jarních měsíců roku 2005 přijala plnou moc k zastupování od 1600 majitelů. Během roku 2005 se přidávali další a další. V průběhu let 2005 -2012 se ke stížnosti organizované OSMD připojilo celkem cca 5000 stěžovatelů, kteří dohromady vlastnili v České republice více než 80 tisíc bytů zatížených regulovaným nájmem.
 Přehled dokumentace obhajoby vlastnických práv u ESLP trvající od roku 2005 celých 8 let až do roku 2013 s podporou OSMD.
 Česká republika, případ uváděný jako Axamit a další versus ČR, 2005 - 2013
 Podání stížnosti u Evropského soudu pro lidská práva za 1 600 pronajímatelů (členů OSMD, vlastníků nemovitostí), 16 senátorů Senátu České republiky a OSMD. Stížnost u soudu ve Štrasburku osobně podal místopředseda OSMD ing. Milan Krček a JUDr. Samková.
 Celý text stížnosti čítá cca 22 stran a 5 stran seznamu příloh (česky / english / french).
 Ke stížnosti se stále připojují další majitelé poškozeni českou regulací. Z rozhodnutí prezidenta senátu ESLP byla stížnostem organizovaným OSMD přiznána priorita při projednávání ve smyslu čl. 41 Jednacího řádu ESLP.
 Evropský soud pro lidská práva rozhodl, že se nebude zabývat všemi stížnostmi, ale vybral čtyři stížnosti proti České republice jako pilotní. Podle rozhodnutí pilotních případů se pak mají posuzovat další případy.
 /Důvod, proč Štrasburk takto rozhodl, není znám. Lze se však domnívat, že alespoň jedním z důvodů byla snaha štrasburského soudu vybrat takové stížnosti, které by stěžovatele diferencovaly podle způsobu nabytí vlastnictví, což je samo o sobě neobvyklý přístup, neboť vlastnická práva nemohou být odlišná podle způsobu jejich nabytí./
 • Jedna stížnost byla podána devadesátiletým restituentem žijícím v Kanadě, který však mezitím zemřel.
 • Další stížnost patřila osmdesátiletým bratrům, kteří dům v pražských Holešovicích získali na základě zákona o mimosoudních rehabilitacích.
 • Třetí pilotní stížnost byla podána plzeňskou firmou vlastnící bytový dům zakoupený v dražbě.
 • Čtvrtá stížnost se týkala soukromého majitele, který dům v Brně koupil v roce 1995. Tohoto posledního stěžovatele úplnou náhodou zastupovala právě JUDr. Samková.
 /Zvláštní je i fakt, že tři ze čtyř pilotních stížností byly podány až po "hromadně" organizované OSMD./
 Vzhledem k tomu, že se tři ze čtyř případů explicitně odvolávaly na stížnost OSMD, JUDr. Samková následně požádala soud ve Štrasburku, aby soud udělil OSMD tzv. statut třetí strany s právem Sdružení ve věci intervenovat. Této žádosti bylo vyhověno.
 Stanovisko vlády ČR k podané stížnosti. (česky / english)
 Vláda kromě dalších obranných argumentů poukázala na to, že "dobrovolným nabytím vlastnického práva k majetku, který byl zatížen určitým břemenem v podobě regulace nájemného, se dotyčné osoby dobrovolně vzdaly ochrany svého práva na pokojné užívání majetku".
 Z odpovědi také vyplývá doporučení, aby se majitelé domáhali svých práv jednotlivě u soudů.
 Je zřejmé, že pod náporem podání 80 000 občanskoprávních žalob by se musela zhroutit každá justice, byť sebelépe personálně a technicky vybavená. Tento postup by mohl také vést k sociálním nepokojům, neboť by proti sobě postavil dvě skupiny osob – majitele a nájemníky. Podpora vzniku antagonismu samotným státem je v přímém rozporu s podstatou a účelem fungování státu.
 Mediální očerňování pronajímatelů nabírá na obrátkách.
 Polopravdy na blogu Stanislava Křečka, předsedy Sdružení nájemníků, poslance a místopředsedy Ústavně právního výboru Poslanecké sněmovny ČR 3.12.2007 komentuje JUDr. Samková: "Vážený pane Křečku, takže vy už stanovisko Vlády k naší stížnosti máte a můžete se k ní vyjadřovat dříve než se dostala do rukou samotným stěžovatelům?? Inu, tomu říkám rovnost stran..."
 Počet pilotních případů se snižuje na pouhé dva, protože jeden ze stěžovatelů zemřel a není vyřešeno dědictví a další dva společní stěžovatelé ve věku 80 let odstoupili z důvodu vysoké psychické zátěže a mediálního osočování. Neunesli tíhu svého veřejného osočování a odstoupili od stížnosti.
 Společné vyjádření zbývajících pilotních pronajímatelů ke stanovisku vlády a zamlčování některých skutečností (česky / english)
 Mj. není zřejmé, jakým způsobem byly pilotní kauzy vybrány, a tento fakt se může velmi negativně projevit v neprospěch nejen jich samotných, ale především pro aplikaci posuzovaných případů na stížnosti dalších majitelů. Vybrané případy naprosto nejsou vhodné pro jejich projednávání jako případy pilotní.
 Dochází ke zveřejňování okolností, které Vláda získala, včetně citlivých údajů o stěžovatelích, jejich rodinách, finančních okolnostech a situaci stěžovatelů. Došlo ale také k úniku vládních materiálů a k jejich neoprávněnému zveřejnění.
 Vláda též není schopna zaručit dodržení procesního postupu v řízení před Evropským soudem pro lidská práva a není schopna zabezpečit ochranu stěžovatelů. Vláda toleruje vznik fenoménu „honu na čarodějnice“.
 Zmíněn je i deset let starý vládní materiál: „Analýza deformací v oblasti nájemního bydlení“ z 9. 2. 1998, kde Vláda přiznává, že v sektoru bydlení s regulovanými nájmy jsou náklady prosté reprodukce bytového fondu ročně o cca 640 milionů EURO, tedy více než dvojnásobně, vyšší, než nájemné, které je možné vybrat.
 Vláda je vyzvána k předložení tajného vládního materiálu V217/2006, který Vláda 26. července 2006 přijala usnesením č. 928. Materiál není veřejně přístupný aby „se předešlo panice obyvatelstva“.
 "Podle mého názoru v Praze a možná ještě v některém jiném městě bude třeba zpomalit tempo deregulace tváří v tvář možným dopadům hospodářské krize. Nepochybně bude pro nás všechny levnější zpomalit tempo deregulace než vyplácet masivně sociální dávky na bydlení. ... Zisk je správná motivace pro podnikání, ale jeho dosahování nesmí být založeno na deformaci trhu. Plošné sociální dávky, které by si překotná deregulace vynutila, zakládají nerovnost soutěže a tudíž i deformaci trhu."
 Nový ministr MMR Cyril Svoboda, iDnes, 27.1. 2009
 „Zaznamenalo SON ČR (Sdružení nájemníků) v poslední době nějaký výrazný úspěch při obhajobě práv svých klientů?
 Potěšilo nás nedávné klíčové rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR, které považujeme za průlomové. Majitelé domů nejsou oprávněni omezovat služby spojené s užíváním bytu, tedy odpojovat nájemníkovi vodu, elektřinu, plyn, a to ani v případě, že nájemník jim dluží peníze.“
 Místopředseda SONu Taraba si na webu son.cz 10.2. 2009 odpovídá na otázku
 Soud ukládá pronajímatelům odpovědět na dodatečné otázky soudu.
 Odpověď pronajímatelů dodatečné otázky soudu - (česky / english) Soud dal pronajímatelům na zodpovězení doplňujících otázek ve sporu trvajícím již 4 roky původně lhůtu pouze 14 dnů včetně doručení odpovědi soudu. Lhůta byla následně prodloužena na celkem 6 týdnů.
 V odpovědi je zmiňováno dalších devatenáct rozhodnutí Ústavního soudu ČR k problematice regulovaného nájmu, je komentován výběr pilotních případů a jsou předestřeny nabídky opravdu reprezentativních případů.
 Odpověď vlády na dodatečné otázky soudu. Vláda zodpovídá na tytéž otázky soudu jako pronajímatelé (česky / příloha 1 / příloha 5 / english)
 "...Vláda je přesvědčena, že v případě zmíněných prostředků nápravy nelze rozhodně hovořit o existenci absolutní nemožnosti stěžovatelů a ostatních pronajímatelů v obdobné situaci uplatnit na vnitrostátní úrovni svá práva... Vláda se domnívá, že v žádném z právě citovaných případů nelze mít zato, že by délka řízení byla nepřiměřená. ... Vláda je v každém případě přesvědčena, že jak stěžovatelé, tak ostatní pronajímatelé v obdobné situaci měli a mají k dispozici účinné prostředky, pomocí kterých se mohli nebo mohou domoci nápravy případného porušení jejich práva na projednání věci v přiměřené lhůtě..."
 Soud zasílá vzájemně stanoviska vlády a pronajímatelů a žádá každou stranu, aby se vyjádřila ke stanovisku protistrany.
 Uveřejňujeme obhajobu České republiky - Komentář vlády k odpovědi stěžovatelů na dodatečné otázky soudu z 29.6.2009
 (česky + english)
 Vláda mj. uvádí, že k žádnému „řízenému úniku informací nedochází“. Tomu ovšem odporuje článek na blogu předsedy Sdružení nájemníků Stanislava Křečka „Podivní štrasburští žalobníci“ ze dne 3.12.2007, který obsahuje přímé formulace z textu (následného stanoviska Vlády) a jednoznačné informace, které se následně objevily ve stanovisku Vlády.
 Perličkou roku 2009 je návštěva České republiky prezidentem ESLP panem Jean-Paul Costa. Ten zde obdržel titul Doktora práv Honoris Causa na brněnské Masarykově univerzitě a setkal se s řadou politických a státních reprezentantů vč. premiéra Jana Fischera. Návštěva se uskutečnila na pozvání předsedy Ústavního soudu JUDr. Pavla Rychetského, který ještě jako ministr spravedlnosti veřejně prohlásil, že majitelé domů s regulovaným nájemným jsou doslova blázni, když se obracejí do Štrasburku a doufají, že by mohli něco vyhrát.
 Pronajímatelé zasílají Soudu svoje komentáře ke stanovisku vlády. V tomto stanovisku jsou podrobně popsány poměry v České republice - (česky / english)
 Soud žádá zodpovězení dalších otázek
 Odpovědi pilotního pronajímatele na další doplňující otázky soudu (česky / english)
 37 stran textu s požadovanými fakty a 274 několikastránkových příloh (nájemní smlouvy, korespondence, žaloby, rozsudky,...)
 Jak vyplývá z dokumentace sporu, počáteční přístup ESLP byl vstřícný a Soud sám nabídl OSMD přednostní projednání, později však toto přednostní projednání zrušil a v závěrečných fázích spíše hledal vhodný (právní) důvod k zamítnutí uvedených stížností, zřejmě vzhledem k velkému počtu stěžovatelů a extrémně složité administraci sporu. Podle údajů OSMD za dobu 2005 - 2012 již nejméně 200 stěžovatelů zemřelo, v některých případech se ke stěžovatelům připojili i zákonní dědici.
 Dopis JUDr. Samkové prezidentovi Evropského soudu (česky / english)
 V naprosto stejném případu se Soud rozhodl jednat o stížnostech, kterým nebyl přiznán statut pilotních případů, a navíc
 byly podány nepoměrně později, než tato stížnost... majitelé včetně pilotního případu se dostávají do situace, kdy o jejich věci je fakticky rozhodováno v jiném případu, ve kterém nemají ani postavení vedlejšího účastníka.
 /...v případu a v nově projednávaných případech je z věci vyloučen řádný soudce ESLP pro Českou republiku, JUDr. Jungwirth.
 ... ad hoc jmenovaný soudce JUDr. Kühn byl fakticky jmenován do této funkce jednou ze stran sporu, totiž Českou republikou, a nepožívá proto postavení soudce, nezávislého na své zemi.../
 Odpověď prezidenta Evropského soudu JUDr. Samkové (česky / english):
 "Soud se bude případy zabývat v pravý čas. O výsledku budete řádně informována."
 Stížnost evropskému ombudsmanovi (česky / english) na dlouhodobou a účelovou nečinnost Evropského soudu pro lidská práva.
 Odpověď evropského ombudsmana (česky / english)
 "...ESLP je soudním orgánem Rady Evropy, mezinárodní organizace, která není součástí Evropské Unie. ... Evropský ombudsman nemá oprávnění zabývat se stížností..."
 Zamítnutí dvou žalob pilotních případů. (česky / english)
 Zamítnutí z důvodu nevyčerpání tuzemských opravných prostředků.
 2014 - narovnání práv majitelů nemovitostí změnou občanského zákoníku
 Protiprávnost regulace cen potvrdil v průběhu let Ústavní soud ČR ve více než 40 individuálních případech. Aktivita skupiny pronajímatelů za podpory OSMD přispěla ke zrušení regulace cen nájemného a také k narovnání práv majitelů nemovitostí vůči nájemníkům změnou občanského zákoníku účinnou od 1.1.2014.
 /více k tématu na samostatné stránce/
 I neúspěch může být výhrou...
 Hrozba prohraného sporu a vysokých náhrad škod visela nad tehdejší levicovou vládou. ČSSD byla u moci od července 1998 do 4. září 2006. V té době vytvořilo Ministerstvo financí několik podzákonných norem, které pak musel Ústavní soud opakovaně rušit, viz regulované nájemné) po sedm let trvající patové situaci v oblasti zvyšování nájmu (červen 2000 - prosinec 2006) politici museli přijmout zákon 107/2006 Sb., který znovu obnovil deregulační proces nájemného. A tentokrát se jednalo o skutečnou deregulaci, nikoliv jen valorizaci nebo nepatrné kosmetické úpravy, jak tomu bylo v uplynulých dvaceti letech. A schváleno bylo několik drobných zlepšení občanského zákoníku.
 Vzájemná souvislost mezi žalobou u ESLP a přijetím zákona o jednostranném zvyšování nájemného byla potvrzena i v odpovědi na stránkách Ministerstva pro místní rozvoj 3.7.2008 (citujeme):
 „Proč byl zákon č.107/2006 Sb. o jednostranném zvyšování nájemného přijat?
 Zákon schválila v prvním pololetí roku 2006 Poslanecká sněmovna v minulém funkčním období jako plán postupného sbližování hladiny regulovaného a tržního nájemného. Regulované nájemné bylo ve většině případů tak nízké, že jeho výnos neumožňoval vlastníkům zajistit plnou péči o svůj majetek a mnozí museli na provoz svých domů dodatečně přispívat. Na tento neutěšený stav podali také proti České republice někteří vlastníci stížnost u Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku s poukazem, že je omezováno jejich ústavní právo volného nakládaní se svým majetkem.“
 ... i výhra může být neúspěchem
 Jak se v poslední době ukazuje, autorita ESLP u zemí, které jeho fungování finančně zajišťují nemusí být vždy respektována. Ruský ústavní soud v roce 2016 rozhodl, že rozsudek Evropského soudu pro lidská práva z roku 2014 nařizující ruské vládě odškodnit akcionáře za vyvlastnění firmy částkou 1,87 miliardy eur, není vykonatelný... www.ceskatelevize.cz.
 ESLP rozhodl o „nepřijatelnosti stížnosti“ (česky)
 Odmítnutí bylo odůvodněno tím, že majitelé před tím, než se obrátili na ESLP, nevyčerpali všechny možnosti, které jim český právní řád dával jako „reálnou možnost“ jak se domoci odškodnění u českých soudů a nakonec u Ústavního soudu.
 Jaká byla "reálná možnost" domoci se svých práv a jak se po desítkách rozhodnutí Ústavního soudu změnilo rozhodování českých soudů? ...
 U českých soudů žádná změna
 Postup a rozhodování českých soudů se však nemění. Při projednávání jakéhokoliv typu žaloby je podle soudů odpovědnost vždy na jiném subjektu, než který je zrovna žalován. Je-li pronajímatelem žalován stát, měl být jako žalovaný uveden nájemce s regulovaným nájmem, který dobrovolně nepřistoupil na zvýšení nájemného. Je-li žalován nájemce, měl být jako žalovaný uveden stát, protože regulaci způsobil. A v případě podání té „správné“ žaloby soudy svůj názor obrátí. Mezi tím plynou roky a roky života, poškozený majitel platí za právníky a poplatky desítky tisíc korun. Po cca 4-5 letech se věc dostane k soudu ústavnímu, ten všechny předešlé rozsudky zruší. Šťastný majitel se s novým nálezem Ústavního soudu vrací k prvoinstančnímu soudu, který však rozhodne opět stejně jako na počátku...
 V roce 2009 plenární stanovisko tehdy již obměněného Ústavního soudu potvrdilo, že zodpovědný je stát. Téměř současně však pomohl Ústavní soud státu potvrzením vnitrostátních rozsudků zamítajících žaloby pronajímatelů pro údajné promlčení. A dále Ústavní soud připustil vládní naprosto dehonestující výpočet škody, kdy za obvyklé tržní nájemné bylo retroaktivně prohlášeno jen nepatrně upravené regulované nájemné pro rok 2007, kdy začal platit zákon 107/2006 Sb., který zahájil postupné zvyšování regulovaného nájemného.
 Regulace nájemného trvala až do roku 2011 v menších lokalitách a do roku 2013 v Praze, krajských městech a větších městech středočeského kraje. Teprve v následujících letech došlo v důsledku novely občanského zákoníku a později po přijetí nového občanského zákoníku (2013) k deregulaci nájemného na úroveň místně obvyklou. Výše odškodnění však zůstala na směšné výši, která nekryla ani náklady soudního sporu pro přiznání odškodného.
 V letech 2002 až 2017 ani jediný pronajímatel nemohl být úspěšný ve své vnitrostátní žalobě na stát tak, aby mu byla přiznána náhrada ve skutečné výši škody.
 ESLP však řešil a řeší i další stížnosti pronajímatelů...
 Rakousko, Mellacher a další, 1989
 Za zmínku stojí spor Mellacher a další proti Rakousku z 19. 12. 1989. Tento spor byl reakcí na rakouský zákon o nájemném z roku 1981, který stanovil cenové stropy (11 ATS za 1 m2) pro nové i již existující nájemní smlouvy.
 Česká republika, Hnutí na obranu majitelů realit (HOMR), 2005
 Hnutí, které usilovalo o "trvalé odstranění současného protiprávního a protiústavního stavu v oblasti nájemního bydlení a dosažení úplné deregulace nájemného z bytů", podalo stížnost na regulaci nájemného pomocí právního zástupce Mgr. Stanislava Němce za přibližně 50 pronajímatelů v březnu 2005.
 Přestože výsledek není znám, na případu stojí za zmínku medializace nájemníků, kteří regulací měli být chráněni před rychlou liberalizací trhu s bydlením. Na webu www.homr.cz jsou mezi sociálními nájemníky v regulovaných bytech uvedeni komunální politici, ředitel banky i tehdejší guvernér České národní banky.
 Slovensko, Straka a další, 2014 – stížnost nájemníků
 V případu Straka a další versus Slovensko se několik slovenských nájemníků (a jejich sdružení), kteří užívají byty v domech restituentů, domáhalo na slovenském státu odškodnění za to, že jim nebyly tyto „jejich“ byty darovány, respektive si je nemohli zprivatizovat za zcela netržní cenu. Senát ESLP jim jednoduše vysvětlil, že právo užívat nějaký byt ještě neznamená tento byt vlastnit.
 Rozsudek padl 4.11.2014.... www.justice.gov.sk
 ESLP rozhodl o výši odškodnění majitelů domů
 Stát musí zaplatit dvěma majitelům domů odškodnění za regulaci nájemného bezmála milion korun.
 Informace o případu ve Zpravodajství České televize k odškodnění majitelů domů s vyjádřením OSMD.
 Slovensko, Bittó a další, 2015
 Stejná situace a regulace cen jako v České republice panovala na Slovensku. Svá práva majitelé nemovitostí uhájili u ESLP. Slovensko vyplatí pronajímatelům finanční odškodnění.
 Na počátku roku 2014 rozhodl soud ve Štrasburku (případ Bittó a další proti SR), že práva slovenských majitelů nemovitostí byla dlouhodobým postupem slovenských vlád a regulací nájemného poškozena a dále, že slovenští majitelé neměli k dispozici žádný vnitrostátní účinný opravný prostředek... www.justice.gov.sk
 Jednání se státem o výši odškodnění zkrachovalo, a tak o výši odškodnění musel rozhodnout opět ESLP.
 7. 7. 2015 ... Evropský soud pro lidská práva přiznal 21 majitelům bytů s regulovaným nájemným na Slovensku odškodné v celkové výši 2,17 milionu eur
 Další informace na denik.cz
 Rozsudek proti České republice o spravedlivém zadostiučinění
 Česká republika, případ známý jako R+L, 2014, 2017
 ESLP potvrzuje, že regulace v České republice porušuje práva pronajímatelů.
 Z několika tisíc poškozených českou regulací se u ESLP zatím pouze pěti z nich podařilo “vyčerpat všechny vnitrostátní prostředky nápravy“ (po 10, ale i 14 letech souzení).
 Senát Evropského soudu se 3. 7. 2014 poprvé zabýval otázkou, zda regulace nájemného uplatňovaná v ČR od r. 1992 do ledna roku 2011 - 2013 byla nebo nebyla v rozporu s Evropskou úmluvou o lidských právech. Poškození žádali odškodnění zatím jen za období 2002 – 2006. Všechny stížnosti byly spojeny z důvodů své podobnosti do jediného rozhodování. Štrasburští soudci jednomyslně konstatovali, že v ČR došlo regulací nájemného k porušení práva majitelů domů pokojně užívat svůj majetek chráněného článkem 1 Protokolu č. 1. (odst. 128) a tento zásah postrádal jakýkoliv právní základ minimálně v období od 21. 6. 2000 do 31.12.2006.
 V tomto případě ESLP došel ke stejnému závěru jako Ústavní soud ČR ve svých předchozích 58 výrocích (2000 až 2009) k regulaci nájemného. Velmi ostrou kritikou soudci ESLP komentují snahy státu a soudů negovat, obcházet či ignorovat vnitrostátní nálezy Ústavního soudu ČR. I tam, kde stěžovatelé využili všechny prostředky, se žádný z nich neukázal jako účinný a schopný zajistit řešení dané situace v rámci vnitrostátních soudů.
 O výši náhrady za takové porušení práv stěžovatelů však ESLP rozhodl teprve v roce 2017.
 ► Odkaz na případ... hudoc.echr.coe.int , rozsudek přeložený do češtiny.
 ► Tisková zpráva OSMD k rozsudku - 2014
 ► Tiskové prohlášení Ministerstva spravedlnosti ČR k rozsudku ESLP.
 Dne 9. února 2017 vydal Evropský soud pro lidská práva ve Štrasburku rozsudky v případu známém jako R+L, protože někteří poškození pronajímatelé neakceptovali nabídku Vlády ČR, výši náhrady nyní stanovil sám ESLP.
 Přestože v tiskové zprávě Ministerstvo spravedlnosti rozhodnutí proti České republice nazývá "rozsudkem o spravedlivém zadostiučinění", Vláda ČR těsně před vypršením tříměsíčí lhůty podala žádost o znovuprojednání této věci k Velkému senátu ESLP.
 (V této souvislosti připomínáme, jak dopadlo Polsko v kauze Hutten-Czapské. Polská vláda následně požádala o postoupení případu Velkému senátu (17 soudců). Tato žádost byla na plénu Velkého senátu přijata a 11. ledna 2006 se konalo veřejné slyšení v dané kauze. Rozsudek čítající 98 stran byl vynesen 19.6.2006. Oproti původnímu rozsudku „Malého senátu“ odvolací senát přitvrdil...)
 Kolegium soudců Velkého senátu ESLP se však na svém zasedání na počátku července 2017 dohodlo, že tuto záležitost znovu projednávat nebude a tento únorový rozsudek dne 3.7.2017 nabyl právní moci.
 ► Komentář OSMD k rozsudku - únor 2017
 ► Tisková zpráva Ministerstva spravedlnosti ČR k rozsudku - únor 2017
 Tisková zpráva OSMD - Rozsudek ESLP nabyl právní moci - červenec 2017
 Další české případy
 U ESLP čeká na rozhodnutí ještě několik případů. Zdá se, že individuální postup je účinnější. Budou i ostatní poškození pronajímatelé na základě nových rozhodnutí požadovat za období regulace nájemného odškodnění po České republice?
 Definice ESLP, vznik
 Podle wikipedie byl "Evropský soud pro lidská práva (ESLP; anglicky European Court of Human Rights) se sídlem ve Štrasburku zřízen roku 1959 k projednávání porušení Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (1950). Co do počtu soudců jde o jeden z největších mezinárodních soudních orgánů, v současnosti má přes 40 soudců.
 O přijatelnosti individuálních stížností rozhoduje tříčlenný Výbor, který ji může jednomyslně odmítnout nebo přijmout. Věc pak postupuje sedmičlennému Senátu, jenž rozhodne o jejím meritu. Pokud jde o mimořádně závažnou kauzu, může Senát postoupit věc Velkému senátu složenému ze sedmnácti soudců. Rozsudek Velkého senátu je konečný."
 Obecné zákonitosti při rozhodování ESLP
 • ESLP byl v posledních desetiletích opakovaně nucen posuzovat soulad regulace nájemného s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „Úmluva“). Ochrana vlastnictví je upravena v Dodatkovém Protokolu č. 1 Úmluvy (dále jen „Protokol č. 1“). Článek 1 odst. 1 Protokolu č. 1 stanoví, že „Každá fyzická nebo právnická osoba má právo pokojně užívat svůj majetek. Nikdo nemůže být zbaven svého majetku s výjimkou veřejného zájmu a za podmínek, které stanoví zákon a obecné zásady mezinárodního práva“.
 Každé omezení práva tak musí splňovat tři podmínky:
 1) musí mít zákonný základ;
 2) musí sledovat legitimní cíl, tj. obecný zájem;
 3) musí v něm existovat spravedlivá rovnováha mezi obecným zájmem společnosti a zájmem jednotlivce.
 • Článkem 46 Úmluvy se státy zavazují, že se budou řídit konečným rozsudkem ESLP ve všech případech, jichž jsou stranami.
 Československo bylo roku 1992 vůbec prvním státem střední a východní Evropy, který se stal stranou Úmluvy (úmluva byla ratifikována 18. března 1992 a publikována pod č. 209/1992 Sb.). Polsko přistoupilo k Úmluvě v roce 1994.
 • ESLP na rozdíl od soudů v ČR se řídí anglosaským precedenčním právem, tedy soudem již vynesené rozsudky jsou pro další rozhodování soudu ve stejných (či obdobných) případech závazné.
 • Je třeba si uvědomit, že ESLP nerozhoduje o výši náhrady pro stěžovatele ani o způsobu kompenzace škody, ale pouze o tom, zda byla práva stěžovatelů poškozena vládou daného státu a zda existuje nárok na náhradu. Po vydání rozsudků tedy následovaly několikaměsíční až několikaleté diskuse s příslušnou vládou o finančním vyrovnání.
 Právník na telefonu 2.5.2018 od 13:00 do 15:00
 Právní konzultace v Praze 2.5.2018 - volné
 Právní konzultace v Praze - 9.5.2018 - volné
 Právní konzultace v Praze 14.5.2018 volné
 Krymská 43, Vršovice, Praha, Česko
 Nebytové prostory, 3, 53 m2, 203 Kč/m2/měsíc
 Nebytové prostory, 6, 92 m2, 433 Kč/m2/měsíc
 U Lužického semináře 38/109, Malá Strana, Praha, Česko
 Byt, 3+kk, 92 m2, 380 Kč/m2/měsíc
 Byt, 2+1, 63 m2, 317 Kč/m2/měsíc
 Újezd 5, Malá Strana, Česko
 Nebytové prostory, atypicky, 261 m2, 114 Kč/m2/měsíc
 Pod Děvínem 2440, Praha 5, Czechia
 Byt, 1+1, 72 m2, 194 Kč/m2/měsíc


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 13.12.2007
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 328/43
 AZ EGT-VEGYESBIZOTTSÁG
 93/2007 határozata
 (2007. július 6.)
 az EGT-megállapodás XXI. mellékletének (Statisztika) módosításáról
 AZ EGT-VEGYESBIZOTTSÁG,
 tekintettel az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás kiigazításáról szóló jegyzőkönyvvel módosított, az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásra (a továbbiakban: a megállapodás) és különösen annak 98. cikkére,
 mivel:
 (1)
 A megállapodás XXI. mellékletét a 2007. június 8-i 62/2007 EGT-vegyesbizottsági határozat (1) módosította.
 (2)
 Az 1358/2003/EK bizottsági rendeletnek a közösségi repülőterek jegyzékének tekintetében történő módosításáról szóló, 2007. február 16-i 158/2007/EK bizottsági rendeletet (2) bele kell foglalni a megállapodásba,
 A KÖVETKEZŐKÉPPEN HATÁROZOTT:
 1. cikk
 A megállapodás XXI. mellékletének 7i. pontja (1358/2003/EK bizottsági rendelet) a következőképpen módosul:
 1.
 A szöveg a következő francia bekezdéssel egészül ki:
 „—
 32007 R 0158: a Bizottság 2007. február 16-i 158/2007/EK rendelete (HL L 49., 2007.2.17., 9. o.).”
 2.
 A jelenlegi kiigazító szöveg a) kiigazításra változik.
 3.
 Az a) kiigazítást követően a szöveg a következő kiigazító szöveggel egészül ki:
 „b)
 Izland és Norvégia tekintetében a rendelet melléklete a következő szöveggel egészül ki:
 Izland: A közösségi repülőterek jegyzéke
 A repülőtér ICAO-kódja
 A repülőtér neve
 A repülőtér besorolása 2007-ben
 BIFK
 Keflavík Airport
 3
 BIRK
 Reykjavík Airport
 2
 BIAR
 Akureyri
 2
 BIEG
 Egilsstaðir
 1
 BIVM
 Vestmannaeyjar
 1
 BIIS
 Ísafjörður
 1
 BIBA
 Bakki
 1
 Norvégia: A közösségi repülőterek jegyzéke
 A repülőtér ICAO-kódja
 A repülőtér neve
 A repülőtér besorolása 2007-ben
 ENAL
 Ålesund Vigra
 2
 ENAN
 Andenes Andøya
 1
 ENAT
 Alta
 2
 ENBL
 Førde Bringeland
 1
 ENBN
 Brønnøysund Brønnøy
 1
 ENBO
 Bodø
 2
 ENBR
 Bergen Flesland
 3
 ENBS
 Båtsfjord
 0
 ENCN
 Kristiansand Kjevik
 2
 ENDU
 Bardufoss
 2
 ENEV
 Harstad/Narvik Evenes
 2
 ENFL
 Florø
 1
 ENGM
 Oslo Gardermoen
 3
 ENHD
 Haugesund Karmøy
 2
 ENHF
 Hammerfest
 1
 ENHV
 Honningsvåg
 0
 ENKB
 Kristiansund Kvernberget
 2
 ENKR
 Kirkenes Høybuktmoen
 2
 ENLK
 Leknes
 1
 ENMH
 Mehamn
 0
 ENML
 Molde Årø
 2
 ENMS
 Mosjøen Kjærstad
 1
 ENNA
 Lakselv Banak
 1
 ENNK
 Narvik Framnes
 1
 ENNM
 Namsos
 1
 ENRA
 Mo i Rana Røssvold
 1
 ENRM
 Rørvik Ryum
 1
 ENSB
 Svalbard Longyear
 1
 ENSD
 Sandane Anda
 1
 ENSG
 Sogndal Haukåsen
 1
 ENSH
 Svolvær Helle
 1
 ENSK
 Stokmarknes Skagen
 1
 ENSN
 Skien Geitryggen
 1
 ENSO
 Stord Sørstokken
 1
 ENSR
 Sørkjosen
 0
 ENSS
 Vardø Svartnes
 0
 ENST
 Sandnessjøen
 1
 ENTC
 Tromsø Langnes
 2
 ENTO
 Sandefjord Torp
 2
 ENVA
 Trondheim Værnes
 3
 ENVD
 Vadsø
 1
 ENZV
 Stavanger Sola
 3”
 2. cikk
 A 158/2007/EK rendeletnek az Európai Unió Hivatalos Lapjának EGT-kiegészítésében közzéteendő izlandi és norvég nyelvű szövege hiteles.
 3. cikk
 Ez a határozat 2007. július 7-én lép hatályba, feltéve, hogy az EGT-Vegyesbizottság a megállapodás 103. cikkének (1) bekezdésében előírt összes bejelentést megkapta (3).
 4. cikk
 Ezt a határozatot az Európai Unió Hivatalos Lapjának EGT-re vonatkozó részében és EGT-kiegészítésében kell közzétenni.
 Kelt Brüsszelben, 2007. július 6-án.
 az EGT-Vegyesbizottság részéről
 az elnök
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 (1) HL L 266., 2007.10.11., 27. o.
 (2) HL L 49., 2007.2.17., 9. o.
 (3) Alkotmányos követelmények fennállását nem jelezték.


type: caselaw

text:
 21.11.2009
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 282/35
 Förstainstansrättens dom av den 30 september 2009 — Arkema mot kommissionen
 (Mål T-168/05) (1)
 (Konkurrens - Konkurrensbegränsande samverkan - Marknaden för monoklorättiksyra - Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras - Uppdelning av marknaden och samordnad prissättning - Ansvaret för överträdelsen - Principen att straff och påföljder ska vara individuella - Motiveringsskyldighet - Böter - Proportionalitet - Överträdelsens allvar och varaktighet - Avskräckande verkan - Konkret påverkan på marknaden - Förmildrande omständigheter - Efterföljande roll - Försvårande omständigheter - Upprepning av överträdelse)
 2009/C 282/65
 Rättegångsspråk: franska
 Parter
 Sökande: Arkema SA (Paris, Frankrike) (ombud: advokaten M. Debroux)
 Svarande: Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: inledningsvis A. Bouquet och F. Amato, därefter A. Bouquet och X. Lewis)
 Saken
 I första hand, yrkande om ogiltigförklaring av artiklarna 1 d, 2 c och 4.9 i kommissionens beslut K(2004) 4876 slutligt av den 19 januari 2005, angående ett förfarande för tillämpning av artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/37.773 — AMCA) och, i andra hand, yrkande om ändring av artikel 2 c och 2 d i detta beslut.
 Domslut
 1.
 Talan ogillas
 2.
 Arkema SA ska ersätta rättegångskostnaderna
 (1) EUT C 171, 9.7.2005.


text:
 30.10.2014
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 310/3
 BESCHLUSS DES GEMEINSAMEN EWR-AUSSCHUSSES
 Nr. 64/2014
 vom 16. Mai 2014
 zur Änderung von Anhang I (Veterinärwesen und Pflanzenschutz) des EWR-Abkommens
 DER GEMEINSAME EWR-AUSSCHUSS —
 gestützt auf das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum (im Folgenden „EWR-Abkommen“), insbesondere auf Artikel 98,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Der Durchführungsbeschluss 2013/445/EU der Kommission vom 29. August 2013 über die Änderung von Anhang E der Richtlinie 91/68/EWG des Rates in Bezug auf die Mustergesundheitsbescheinigungen für den Handel mit Schafen und Ziegen innerhalb der Union sowie die tierseuchenrechtlichen Anforderungen hinsichtlich der Traberkrankheit (1) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (2)
 Dieser Beschluss betrifft Rechtsvorschriften in Bezug auf andere lebende Tiere als Fische und Tiere der Aquakultur. Nach Absatz 2 des Einleitenden Teils von Anhang I Kapitel I des EWR-Abkommens gelten Rechtsvorschriften mit diesem Gegenstand nicht für Island. Dieser Beschluss gilt daher nicht für Island.
 (3)
 Dieser Beschluss betrifft veterinärrechtliche Vorschriften. Nach den sektoralen Anpassungen zu Anhang I des EWR-Abkommens gelten veterinärrechtliche Vorschriften nicht für Liechtenstein, solange Liechtenstein in das Abkommen zwischen der Europäischen Gemeinschaft und der Schweizerischen Eidgenossenschaft über den Handel mit landwirtschaftlichen Erzeugnissen einbezogen ist. Dieser Beschluss gilt daher nicht für Liechtenstein.
 (4)
 Anhang I des EWR-Abkommens sollte daher entsprechend geändert werden —
 HAT FOLGENDEN BESCHLUSS ERLASSEN:
 Artikel 1
 In Anhang I Kapitel I Teil 4.1 des EWR-Abkommens wird unter Nummer 2 (Richtlinie 91/68/EWG des Rates) folgender Gedankenstrich angefügt:
 „—
 32013 D 0445: Durchführungsbeschluss 2013/445/EU der Kommission vom 29. August 2013 (ABl. L 233 vom 31.8.2013, S. 48)“
 Artikel 2
 Der Wortlaut des Durchführungsbeschlusses 2013/445/EU in norwegischer Sprache, der in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht wird, ist verbindlich.
 Artikel 3
 Dieser Beschluss tritt am 17. Mai 2014 in Kraft, sofern alle Mitteilungen nach Artikel 103 Absatz 1 des EWR-Abkommens vorliegen (2), oder am Tag des Inkrafttretens des Beschlusses des Gemeinsamen EWR-Ausschusses zur Aufnahme der Verordnung (EU) Nr. 630/2013 der Kommission (3) in das EWR-Abkommen, je nachdem, welcher Zeitpunkt der spätere ist.
 Artikel 4
 Dieser Beschluss wird im EWR-Abschnitt und in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht.
 Geschehen zu Brüssel am 16. Mai 2014.
 Für den Gemeinsamen EWR-Ausschuss
 Der Präsident
 Gianluca GRIPPA
 (1) ABl. L 233 vom 31.8.2013, S. 48.
 (2) Ein Bestehen verfassungsrechtlicher Anforderungen wurde nicht mitgeteilt.
 (3) ABl. L 179 vom 29.6.2013, S. 60.


type: other

text:
TEXTE consolidé: 31997R0258 — FR — 07.08.2009
 1997R0258 — FR — 07.08.2009 — 004.001
 RÈGLEMENT (CE) No 258/97 DU PARLEMENT EUROPÉEN ET DU CONSEIL
 relatif aux nouveaux aliments et aux nouveaux ingrédients alimentaires
 (JO L 043, 14.2.1997, p.1)
 Règlement (CE) no 1332/2008 du Parlement européen et du Conseil du 16 décembre 2008
 statuant conformément à la procédure visée à l'article 189 B du traité ( 3 ), au vu du projet commun approuvé le 9 décembre 1996 par le comité de conciliation,
 considérant que, afin de protéger la santé publique, il est nécessaire de s'assurer que les nouveaux aliments et les nouveaux ingrédients alimentaires font l'objet d'une évaluation d'innocuité unique suivant une procédure communautaire avant d'être mis sur le marché dans la Communauté; que, dans le cas de nouveaux aliments ou de nouveaux ingrédients alimentaires substantiellement équivalents à des aliments ou à des ingrédients alimentaires existants, il convient de prévoir une procédure simplifiée;
 considérant que les additifs alimentaires, les arômes destinés à être employés dans les denrées alimentaires et les solvants d'extraction relèvent d'autres dispositions communautaires et sont donc à exclure du champ d'application du présent règlement;
 considérant qu'il convient de prévoir des mesures appropriées pour la mise sur le marché de nouveaux aliments ou de nouveaux ingrédients alimentaires issus de variétés végétales relevant de la directive 70/457/CEE du Conseil, du 29 septembre 1970, concernant le catalogue commun des variétés des espèces de plantes agricoles ( 4 ), et de la directive 70/458/CEE du Conseil, du 29 septembre 1970, concernant la commercialisation des semences de légumes ( 5 );
 considérant que des risques pour l'environnement peuvent être liés aux nouveaux aliments ou aux nouveaux ingrédients alimentaires qui contiennent des organismes génétiquement modifiés ou qui sont constitués de tels organismes; que la directive 90/220/CEE du Conseil, du 23 avril 1990, relative à la dissémination volontaire d'organismes génétiquement modifiés dans l'environnement ( 6 ), impose que, pour ces produits, une évaluation du risque pour l'environnement soit toujours réalisée afin d'assurer la sécurité de l'environnement; que, en vue d'établir un système communautaire unifié pour l'évaluation de ces produits, il y a lieu de prévoir dans le présent règlement des dispositions concernant l'évaluation spécifique du risque pour l'environnement, laquelle, conformément à la procédure prévue à l'article 10 de la directive 90/220/CEE, doit être similaire à celle établie dans ladite directive, mais doit inclure aussi l'évaluation du produit en tant qu'aliment ou ingrédient alimentaire;
 considérant qu'il convient de consulter le comité scientifique de l'alimentation humaine institué par la décision 74/234/CEE de la Commission ( 7 ) sur toute question relative au présent règlement lorsque celle-ci est susceptible d'avoir un effet sur la santé publique;
 considérant que la directive 89/397/CEE du Conseil, du 14 juin 1989, relative au contrôle officiel des denrées alimentaires ( 8 ), et la directive 93/99/CEE du Conseil, du 29 octobre 1993, relative à des mesures additionnelles concernant le contrôle officiel des denrées alimentaires ( 9 ), s'appliquent aux nouveaux aliments ou ingrédients alimentaires;
 considérant que, sans préjudice des autres exigences de la législation communautaire sur l'étiquetage des denrées alimentaires, il convient de fixer des exigences spécifiques supplémentaires en matière d'étiquetage; que ces exigences doivent faire l'objet de dispositions précises pour assurer que le consommateur dispose de l'information nécessaire; qu'il convient d'assurer l'information de groupes déterminés de la population auxquels sont associées des pratiques alimentaires bien établies, lorsque la présence dans un nouvel aliment de matières qui ne sont pas présentes dans la denrée alimentaire équivalente existante suscite une réserve d'ordre éthique pour ces groupes; que les aliments et les ingrédients alimentaires qui contiennent des organismes génétiquement modifiés et qui sont mis sur le marché doivent être sans danger pour la santé humaine; que cette assurance est fournie par la conformité avec la procédure d'agrément exposée dans la directive 90/220/CEE et/ou par la procédure spécifique d'évaluation établie dans le présent règlement; que, dès lors qu'un organisme est défini en droit communautaire, s'agissant de l'étiquetage, l'information du consommateur sur la présence d'un organisme qui a été génétiquement modifié constitue une exigence supplémentaire applicable aux aliments et aux ingrédients alimentaires visés par le présent règlement;
 considérant que, en ce qui concerne les aliments et les ingrédients alimentaires destinés à être mis sur le marché pour être délivrés au consommateur final et pouvant contenir à la fois des produits génétiquement modifiés et des produits traditionnels, et sans préjudice des autres exigences fixées en matière d'étiquetage par le présent règlement, l'information du consommateur sur la présence éventuelle d'organismes génétiquement modifiés dans les aliments et les ingrédients alimentaires concernés est réputée — à titre exceptionnel, notamment pour ce qui concerne les livraisons en vrac — satisfaire aux exigences énoncées à l'article 8;
 considérant que rien ne s'oppose à ce qu'un fournisseur informe le consommateur, par l'étiquetage d'un aliment ou d'un ingrédient alimentaire, que le produit en question n'est pas un nouvel aliment au sens du présent règlement ou que les techniques employées pour obtenir les nouveaux aliments mentionnés à l'article 1er paragraphe 2 n'ont pas été utilisées dans la production de cet aliment ou ingrédient alimentaire;
 considérant qu'il faut prévoir, dans le cadre du présent règlement, une procédure instaurant une coopération étroite entre les États membres et la Commission au sein du comité permanent des denrées alimentaires institué par la décision 69/414/CEE ( 10 );
 considérant qu'un modus vivendi ( 11 ) a été conclu le 20 décembre 1994 entre le Parlement européen, le Conseil et la Commission concernant les mesures d'exécution des actes arrêtés selon la procédure visée à l'article 189 B du traité,
 3. Le cas échéant, il peut être déterminé, selon la procédure prévue ►M4 à l’article 13, paragraphe 2 ◄ , si un type d'aliment ou d'ingrédient alimentaire relève du paragraphe 2 du présent article.
 a) additifs alimentaires qui relèvent de la directive 89/107/CEE du Conseil, du 21 décembre 1988, relative au rapprochement des législations des États membres concernant les additifs pouvant être employés dans les denrées alimentaires destinées à l'alimentation humaine ( 12 );
 b) arômes destinés à être utilisés dans les denrées alimentaires qui relèvent de la directive 88/388/CEE du Conseil, du 22 juin 1988, relative au rapprochement des législations des États membres dans le domaine des arômes destinés à être employés dans les denrées alimentaires et des matériaux de base pour leur production ( 13 );
 c) solvants d'extraction utilisés pour la production de denrées alimentaires qui relèvent de la directive 88/344/CEE du Conseil, du 13 juin 1988, relative au rapprochement des législations des États membres concernant les solvants d'extraction utilisés dans la fabrication des denrées alimentaires et de leurs ingrédients ( 14 );
 d) enzymes alimentaires qui relèvent du règlement (CE) no 1332/2008 du Parlement européen et du Conseil du 16 décembre 2008 relatif aux enzymes alimentaires ( 15 ).
 — présenter de danger pour le consommateur,
 — induire le consommateur en erreur,
 — différer des aliments et ingrédients alimentaires qu'ils sont destinés à remplacer à un point tel que leur consommation normale impliquerait des inconvénients nutritionnels pour le consommateur.
 4. Par dérogation au paragraphe 2, la procédure prévue à l'article 5 s'applique aux aliments ou ingrédients alimentaires visés à l'article 1er, paragraphe 2, points d) et e), qui, sur la base des données scientifiques disponibles et généralement reconnues ou sur la base d'un avis rendu par l'un des organismes compétents visés à l'article 4, paragraphe 3, sont substantiellement équivalents à des aliments ou ingrédients alimentaires existants en ce qui concerne leur composition, leur valeur nutritive, leur métabolisme, l'usage auquel ils sont destinés et leur teneur en substances indésirables.
 Le cas échéant, il peut être déterminé, selon la procédure prévue ►M4 à l’article 13, paragraphe 2 ◄ , si un type d'aliment ou d'ingrédient alimentaire relève du présent paragraphe.
 — qu'il peut procéder à la mise sur le marché de l'aliment ou de l'ingrédient alimentaire, lorsque l'évaluation complémentaire visée à l'article 6 paragraphe 3 n'est pas requise et qu'aucune objection motivée n'a été formulée conformément à l'article 6 paragraphe 4
 — que, conformément à l'article 7, une décision d'autorisation est nécessaire.
 — aux informations qui doivent être fournies à l'appui de la demande, ainsi qu'à leur présentation,
 — à l'établissement des rapports d'évaluation initiale prévus à l'article 6.
 5. Les éventuelles modalités d'application du présent article sont adoptées conformément à la procédure prévue ►M4 à l’article 13, paragraphe 2 ◄ .
 1. Lorsque l'évaluation complémentaire est requise conformément à l'article 6 paragraphe 3 ou lorsqu'une objection est formulée conformément à l'article 6 paragraphe 4, une décision d'autorisation est prise selon la procédure prévue ►M4 à l’article 13, paragraphe 2 ◄ .
 — les conditions d'utilisation de l'aliment ou de l'ingrédient alimentaire,
 — la dénomination de l'aliment ou de l'ingrédient alimentaire, ainsi que sa spécification,
 — les exigences spécifiques en matière d'étiquetage visées à l'article 8.
 — la valeur nutritive ou les effets nutritionnels,
 — l'usage auquel l'aliment est destiné,
 c) la présence dans le nouvel aliment ou ingrédient alimentaire de matières qui ne sont pas présentes dans la denrée alimentaire équivalente existante et qui suscitent une réserve d'ordre éthique.
 3. Les éventuelles modalités d'application du présent article sont adoptées conformément à la procédure prévue ►M4 à l’article 13, paragraphe 2 ◄ .
 Les modalités relatives à la protection des données fournies par le demandeur sont arrêtées par la Commission. Ces mesures, qui visent à modifier des éléments non essentiels du présent règlement en le complétant, sont arrêtées en conformité avec la procédure de réglementation avec contrôle visée à l’article 13, paragraphe 3.
 2. La Commission examine dès que possible, au sein du comité permanent des denrées alimentaires, les motifs visés au paragraphe 1. Elle prend les mesures qui s’imposent en vue de confirmer, de modifier ou d’abroger la mesure nationale en conformité avec la procédure de réglementation visée à l’article 13, paragraphe 2. L’État membre qui a arrêté la décision visée au paragraphe 1 peut la maintenir jusqu’à l’entrée en vigueur de ces mesures.
 1. La Commission est assistée par le comité permanent de la chaîne alimentaire et de la santé animale, institué par l'article 58 du règlement (CE) no 178/2002 ( 16 ), ci-après dénommé «comité».
 2. Dans le cas où il est fait référence au présent article, les articles 5 et 7 de la décision 1999/468/CE ( 17 ) s'appliquent, dans le respect des dispositions de l'article 8 de celle-ci.
 1. Au plus tard dans un délai de cinq ans à compter de la date d'entrée en vigueur du présent règlement et à la lumière de l'expérience acquise, la Commission transmet au Parlement européen et au Conseil un rapport sur la mise en œuvre du présent règlement, accompagné, le cas échéant, de toute proposition appropriée.
 2. Sans préjudice de la révision prévue au paragraphe 1, la Commission examine la mise en œuvre du présent règlement et son impact sur la santé, la protection des consommateurs, l'information des consommateurs et le fonctionnement du marché intérieur et, si cela s'avère nécessaire, présentera des propositions le plus tôt possible.
 ( 1 ) JO no C 190 du 29. 7. 1992, p. 3.
 JO no C 16 du 19. 1. 1994, p. 10.
 ( 2 ) JO no C 108 du 19. 4. 1993, p. 8.
 ( 3 ) Avis du Parlement européen du JO no C 315 du 22. 11. 1993, p. 13927 octobre 1993 (), position commune du Conseil du 23 octobre 1995 (JO no C 320 du 30. 11. 1995, p. 1) et décision du Parlement européen du 12 mars 1996 (JO no C 96 du 1. 4. 1996, p. 26). Décision du Conseil du 19 décembre 1996 et décision du Parlement européen du 16 janvier 1997.
 ( 4 ) JO no L 225 du 12. 10. 1970, p. 1. Directive modifiée en dernier lieu par la directive 90/654/CEE (JO no L 353 du 17. 12. 1990, p. 48).
 ( 5 ) JO no L 225 du 12. 10. 1970, p. 7. Directive modifiée en dernier lieu par la directive 90/654/CEE (JO no L 353 du 17. 12. 1990, p. 48).
 ( 6 ) JO no L 117 du 8. 5. 1990, p. 15. Directive modifiée en dernier lieu par la directive 94/15/CE de la Commission (JO no L 103 du 22. 4. 1994, p. 20).
 ( 7 ) JO no L 136 du 20. 5. 1974, p. 1.
 ( 8 ) JO no L 186 du 30. 6. 1989, p. 23. Directive modifiée en dernier lieu par la directive 93/99/CEE (JO no L 290 du 24. 11. 1993, p. 14).
 ( 9 ) JO no L 290 du 24. 11. 1993, p. 14.
 ( 10 ) JO no L 291 du 19. 11. 1969, p. 9.
 ( 11 ) JO no C 102 du 4. 4. 1996, p. 1.
 ( 12 ) JO no L 40 du 11. 2. 1989, p. 27. Directive modifiée en dernier lieu par la directive 94/34/CE (JO no L 237 du 10. 9. 1994, p. 1).
 ( 13 ) JO no L 184 du 15. 7. 1988, p. 61. Directive modifiée en dernier lieu par la directive 91/71/CEE (JO no L 42 du 15. 2. 1991, p. 25).
 ( 14 ) JO no L 157 du 24. 6. 1988, p. 28. Directive modifiée en dernier lieu par la directive 92/115/CEE (JO no L 409 du 31. 12. 1992, p. 31).
 ( 15 ) JO L 354 du 31.12.2008, p. 7.
 ( 16 ) JO L 31 du 1.2.2002, p. 1.
 ( 17 ) Décision 1999/468/CE du Conseil du 28 juin 1999 fixant les modalités de l'exercice des compétences d'exécution conférées à la Commission (JO L 184 du 17.7.1999, p. 23).


text:
BSG: Krankenhausessen ist keine Einnahme für Bezieher von Arbeitslosengeld II | Rechtsanwalt in Kiel
 BSG: Krankenhausessen ist keine Einnahme für Bezieher von Arbeitslosengeld II
 Sozialrecht Arbeitslosengeld, Einkommen, Hartz IV
 Das Bundessozialgericht hat entschieden – B 14 AS 22/07 R , dass wenn ein Hartz-IV-Empfänger im Krankenhaus ist die ARGE nicht berechtigt ist das Arbeitslosengeld II um den Verpflegungssatz zu kürzen. Das BSG begründete die Entscheidung damit, dass das Arbeitslosengeld II eine pauschale Leistung ist, die einer individuellen Bedarfsermittlung nicht zugängig ist.
 Der Arbeitslosengeld II beziehende Kläger wurde vom 12. Januar bis 16. Februar 2006 in einem Krankenhaus stationär behandelt. Die Beklagte hob für den Zeitraum des Klinikaufenthalts die Bewilligung von Arbeitslosengeld II teilweise auf, weil durch die Verpflegung im Krankenhaus der Bedarf des Klägers teilweise gedeckt gewesen sei. Die Regelleistung sei deshalb um 35 vom Hundert monatlich (120,75 Euro) anteilig zu kürzen. Das Sozialgericht hat diese Bescheide aufgehoben. Der Kläger habe bei dem Krankenhausaufenthalt kalendertäglich 10 Euro zuzahlen müssen. Diese Ausgabe stehe mit der Erzielung von Einnahmen (Erhalt von Verpflegung) in einem ursächlichen Zusammenhang. Das Landessozialgericht hat auf die Berufung der Beklagten das Urteil aufgehoben und die Klage abgewiesen. Es hat die Bereitstellung von Essen im Krankenhaus als eine Einnahme angesehen, die Geldeswert habe.
 Der 14. Senat des Bundessozialgerichts hat am 18. Juni 2008 (B 14 AS 22/07 R) entschieden, dass die Beklagte für die streitige Zeit die Regelleistung im Hinblick auf die Krankenhausverpflegung nicht kürzen durfte. Sie war deshalb nicht berechtigt, den Bescheid zu ändern, mit dem dem Kläger für das erste Halbjahr 2006 Arbeitslosengeld II in voller Höhe gewährt worden war. Grundsätzlich lässt das SGB II eine Reduzierung der Regelleistung auf der Grundlage einer individuellen Bedarfsermittlung nicht zu, denn die Regelleistung zur Sicherung des Lebensunterhalts hat pauschalierenden Charakter. Dies schließt sowohl die Berücksichtigung individuell geringerer als auch höherer Bedarfe aus. Ob hieraus zugleich folgt, dass die Grundbestandteile der Regelleistung grundsätzlich auch nicht als Einnahmen bedarfsmindernd berücksichtigt werden dürfen, war nicht zu entscheiden. Jedenfalls in der hier streitigen Zeit gab es für ein solches Vorgehen noch keine Rechtsgrundlage. Die vom Landessozialgericht herangezogene Rechtsgrundlage (§ 2b Alg II-Verordnung in Verbindung mit der Sachbezugsverordnung) ließ die Berücksichtigung von Krankenhausverpflegung als Einkommen nicht zu.
 Der Senat brauchte nicht zu entscheiden, ob § 2 Abs 5 Alg II-Verordnung vom 17. Dezember 2007, wonach Vollverpflegung pauschal in Höhe von monatlich 35 Prozent der Regelleistung als Einkommen zu berücksichtigen ist, rechtmäßig ist. Hiergegen bestehen erhebliche Bedenken. Doch auch auf der Grundlage dieser, hier noch nicht anwendbaren Regelung wäre eine Berücksichtigung der Krankenhausverpflegung nicht in der von der Beklagten angenommenen Höhe zulässig gewesen. Es hätten vielmehr die Freibetragsgrenze in Satz 3 der Vorschrift und auch sonstige Absetzbeträge vom Einkommen (zB der Pauschbetrag von 30 €) beachtet werden müssen.
 Nach Medieninformation Nr. 26/08 des Bundessozialgerichts vom 18. Juni 2008
 § 2 Abs 4:
 „Sachleistungen sind nach der Sachbezugsverordnung in der jeweils geltenden Fassung zu bewerten. Soweit in der Sachbezugsverordnung ein Wert nicht festgesetzt ist, sind die üblichen Mittelpreise des Verbrauchsortes zugrunde zu legen.“
 „Für die Berechnung des Einkommens aus Einnahmen, die nicht unter die §§ 2 und 2a fallen, ist § 2 entsprechend anzuwenden.“
 § 2 Abs 5 Alg II-V vom 17.12.2007 ( in Kraft ab 1. 1.2008 !):
 „Bereitgestellte Vollverpflegung ist pauschal in Höhe von monatlich 35 Prozent der nach § 20 des Zweiten Buches Sozialgesetzbuch maßgebenden monatlichen Regelleistung als Einkommen zu berücksichtigen. Wird Teilverpflegung bereitgestellt, entfallen auf das Frühstück ein Anteil von 20 Prozent und auf das Mittag- und Abendessen Anteile von je 40 Prozent des sich nach Satz 1 ergebenden Betrages. Übersteigt das Einkommen nach den Sätzen 1 und 2 in einem Monat den sich nach § 62 des Fünften Buches Sozialgesetzbuch als Belastungsgrenze für nicht chronisch Kranke mit ganzjährigem Bezug von Leistungen zum Lebensunterhalt nach dem Zweiten Buch Sozialgesetzbuch ergebenden Betrag nicht, so bleibt es als Einkommen unberücksichtigt. Als bereitgestellt gilt Verpflegung auch dann, wenn Gutscheine oder Berechtigungsscheine für den Bezug von Verpflegung zur Verfügung gestellt werden“.
 3 Gedanken zu “BSG: Krankenhausessen ist keine Einnahme für Bezieher von Arbeitslosengeld II”
 guten tag ich habe ne frage ich war 01.02.09 bis 04.02.09 im krankenhaus und ich beziehe arbeitslosengeld XII das amt hat mir den regelsatz um 73% gekürzt weil ich in stationärer behandlung mich befand meine frage daher ist ob das amt mir den regelsatz kürzen durfte ?
 28. Februar 2009 um 23:16
 Ich gehe davon aus, dass es sich um ALG II/Hartz4 handelt. Ohne den Bescheid gesehen zu haben würde ich sagen das 73 % Kürzung nicht rechtmäßig sind.
 Wenn eine eventuelle Kürzung schon länger zurück liegt, kann ich nur empfelen einen “ Überprüfungsantrag nach § 44 SGB 10 “ zu stellen ! Sollte dieser verworfen werden, so ist man aufgrund des Antrages wieder im Fristverfahren, das dann den Widerspruch und evtl. die Klage vor dem zuständigen Sozialgericht zulässt !!!
 Auf jeden Fall versuchen, denn ein “ NEIN “ hat man ja schon...
 Vielleicht wird so ein “ JA “ daraus = Nachzahlung...
 Gruß Frank Flüchter
 F. Flüchter
 23. März 2010 um 21:50


jurisdiction: US

text: b"SEC.gov | Value Engineering (VE) Program\nSearch SEC Documents\nCompany Filings | More Search Options\nSkip to Main Content\nAbout\nWhat We Do\nCommissioners\nSecurities Laws\nSEC Docket\nReports\nCareers\nContact\nDivisions\nCorporation Finance\nEnforcement\nInvestment Management\nEconomic and Risk Analysis\nTrading and Markets\nNational Exam Program\nAll Divisions and Offices\nEnforcement\nLitigation Releases\nAdministrative Proceedings\nOpinions and Adjudicatory Orders\nAccounting and Auditing\nTrading Suspensions\nHow Investigations Work\nAdministrative Law Judges\nRegulation\nProposed Rules\nFinal Rules\nInterim Final Temporary Rules\nOther Orders and Notices\nSelf-Regulatory Organizations\nStaff Interpretations\nEducation\nInvestor.gov\nCheck Out a Broker or Adviser\nInvestor Alerts and Bulletins\nFast Answers\nFile a Tip or Complaint\nPublications\nFilings\nEDGAR Search Tools\nCompany Filings Search\nHow to Search EDGAR\nRequesting Public Documents\nDescriptions of Filing Types\nInformation for Filers\nAbout EDGAR\nNews\nPress Releases\nPublic Statements\nSpeeches\nTestimony\nSpotlight Topics\nWhat's New\nNews Digest\nEvents\nWebcasts\nSpecial Studies\nValue Engineering (VE) Program\nInspector General\nAbout OIG Office of Audits Office of Investigations Semiannual Reports Testimony Other Publications References Links Relevant FOIA Documents Contact Us\nThis document is an HTML formatted version of a printed document.\nThe printed document may contain agency comments, charts, photographs,\nappendices, footnotes and page numbers which may not be reproduced in this\nelectronic version. If you require a printed version of this document\ncontact the United States Securities and Exchange Commission, Office of\nInspector General, Mail Stop 11-7, 450 Fifth Street N.W., Washington, D.C.\n20549 or call (202) 942-4460.\nValue Engineering Program\nAudit Report No. 260May 2, 1997\nExecutive Summary\nOur audit of the Commission's value engineering (VE) program found that it needs improvement to fully realize the benefits of VE and comply with OMB-Circular A-131. Our recommendations include inserting value engineering clauses into all appropriate contracts over $1 million; designating a senior official to implement the program; training staff in value engineering; and developing annual VE plans and reports.\nThe Office of the Executive Director and the Office of Administrative and Personnel Management provided written comments (attached) on our draft report. Generally, they concurred with our findings and recommendations.\nScope and Objectives\nOur objectives were to validate the accuracy of reported value engineering savings and assess the adequacy of Commission value engineering policies, procedures and implementation of revised Circular A-131. We were unable to validate the accuracy of reported VE savings, because the Commission did not prepare required reports.\nDuring the audit, we interviewed Commission staff, and reviewed relevant documentation, including contract files. The audit was performed between November 1996 and March 1997 in accordance with generally accepted government auditing standards.\nBackground\nOMB Circular A-131, as revised May 21, 1993, states that value engineering is an effective technique for reducing costs, increasing productivity, and improving quality. It can be applied to hardware and software; development, production, and manufacturing; specifications, standards, contract requirements, and other acquisition program documentation; and facilities design and construction.\nThe Circular states that Federal agencies are to use value engineering as a management tool, where appropriate, to ensure realistic budgets, identify and remove nonessential capital and operating costs, and improve and maintain optimum quality of program and acquisition functions. Agencies are to establish and maintain value engineering programs, which are to be audited by the agencies\xe2\x80\x99 Inspector General.\nAudit Results\nWe found that the Commission's value engineering program needs improvement to fully realize the benefits of VE and comply with OMB-Circular A-131. Value engineering clauses were included in the Commission's largest contract (the EDGAR project) and one other contract, while they were omitted in four contracts over $1 million (the minimum threshold established by Circular A-131). In addition, the Commission has not taken the following actions required by Circular A-131:\nDesignated a senior management official to coordinate the program;\nDeveloped criteria for identifying projects with the most potential to yield VE savings;\nProvided training to all appropriate staff;\nDeveloped annual plans for using VE; and\nReported annually to the Office of Management and Budget (OMB) on VE activities.\nCommission officials indicated that opportunities for VE savings in ADP projects are limited at this agency, and that guidance for VE in construction contracts is more extensive than that for ADP projects.\nOne Commission official is currently participating in an Office of Management and Budget VE Task Group, which plans to improve VE guidance. According to this official, all Commission leasing construction build-out and renovation contracts contained value engineering clauses. Also, he indicated that value engineering was used many times in construction contracts. For example, he stated that the headquarters lighting retro-fit energy project, completed in September 1996, improved lighting quality. With a pay-back of .88 years, it generates energy savings of over $125,000 per year.\nRecommendation A\nThe Office of the Executive Director should designate a senior management official to coordinate the VE program.\nRecommendation B\nThe Office of Administrative and Personnel Management should develop procedures to ensure that VE clauses are inserted into all appropriate contracts.\nRecommendation C\nThe Office of Administrative and Personnel Management should issue guidance on the VE program, including criteria for identifying projects with the most potential to yield VE savings.\nRecommendation D\nThe Office of Administrative and Personnel Management should provide VE training to appropriate staff.\nRecommendation E\nThe Office of Administrative and Personnel Management should develop annual plans for using VE.\nRecommendation F\nThe Office of Administrative and Personnel Management should submit required annual reports on VE activities to OMB.\nSite Map\nAccessibility\nContracts\nPrivacy\nInspector General\nAgency Financial Report\nBudget & Performance\nCareers\nContact\nFOIA\nNo FEAR Act & EEO Data\nWhistleblower Protection\nOpen Government\nPlain Writing\nLinks\nInvestor.gov\nUSA.gov\nU.S. Securities and Exchange Commission\nABOUT\nDIVISIONS\nENFORCEMENT\nREGULATION\nEDUCATION\nFILINGS\nNEWSROOM\nInspector General\nAbout OIG\nOffice of Audits\nOffice of Investigations\nSemiannual Reports\nTestimony\nOther Publications\nReferences Links\nRelevant FOIA Documents\nContact Us"


text:
France, Cour administrative d'appel de Bordeaux, 2e chambre, 16 juillet 1991, 89BX00310
 Page d'accueil > Résultats de la recherche France, Cour administrative d'appel de Bordeaux, 2e chambre, 16 juillet 1991, 89BX00310
 Sens de l'arrêt : RejetType d'affaire : AdministrativeType de recours : Plein contentieuxNumérotation : Numéro d'arrêt : 89BX00310Numéro NOR : CETATEXT000007475857 Identifiant URN:LEX : urn:lex;fr;cour.administrative.appel.bordeaux;arret;1991-07-16;89bx00310 Analyses : RJ1 MARCHES ET CONTRATS ADMINISTRATIFS - EXECUTION FINANCIERE DU CONTRAT - REGLEMENT DES MARCHES - DECOMPTE GENERAL ET DEFINITIF - Notification du décompte général par l'administration - Lettre accompagnant le décompte et non ordre de service - Régularité dès lors que la lettre permet à l'entrepreneur d'élever ses réclamations (1).39-05-02-01 Selon l'article 13-42 du cahier des clauses administratives générales applicables au marché, le décompte général des travaux doit être notifié à l'entrepreneur par ordre de service. La notification opérée par une lettre signée du président du S.I.V.O.M. accompagnée du décompte général des travaux doit être regardée comme régulière dès lors, qu'en l'espèce, l'entrepreneur a bien reçu ce décompte général et été mis à même d'élever ses réclamations auprès du maître de l'ouvrage et de la personne responsable du marché, conformément aux artices 13-44 et suivants du cahier des clauses administratives générales.Références :1. Comp. CE, 1982-05-26, Ville de Chamonix-Mont-Blanc et autres, n° 16488, 16520, 16578, T. p. 671Texte : Vu la décision en date du 1er décembre 1988 enregistrée au greffe de la cour le 15 décembre 1988, par laquelle le président de la 6ème sous-section de la Section du contentieux du Conseil d'Etat a transmis à la cour, en application de l'article 17 du décret n° 88-906 du 2 septembre 1988, la requête présentée pour la société "ENTREPRISE DE TRAVAUX PUBLICS BLANCHARD" dirigée contre le jugement du tribunal administratif de Pau du 30 juin 1987 ;
 Vu, enregistrée au secrétariat du contentieux du Conseil d'Etat le 3 septembre 1987 et le 3 décembre 1987, la requête et le mémoire ampliatif présentés pour la société "ENTREPRISE DE TRAVAUX PUBLICS BLANCHARD" dont le siège est ... par Me X... et Xavier avocats au Conseil d'Etat et à la cour de cassation, tendant à ce que la cour :
 1°) annule le jugement du 30 juin 1987 par lequel le tribunal administratif de Pau a rejeté sa demande tendant à ce que le syndicat intercommunal à vocation multiple de Mielan-Marciac soit condamné à lui verser la somme de 610.814,06 F avec intérêts de droit ;
 2°) condamne ledit syndicat à lui verser cette somme avec intérêts de droit eux mêmes capitalisés ;
 Considérant qu'il résulte de l'examen de la minute du jugement attaqué que le tribunal administratif a visé et analysé les moyens des parties ; que dès lors, le moyen tiré de l'irrégularité du jugement attaqué, manque en fait ;
 Sur les conclusions tendant au paiement d'une somme de 166.999,06 F en application de la clause de révision de prix prévue au marché :
 Considérant qu'en application du cahier des clauses administratives générales régissant le marché conclu le 5 avril 1977 entre l'ENTREPRISE DE TRAVAUX PUBLICS BLANCHARD et le syndicat intercommunal de Mielan-Marciac : "13.42. Le décompte général signé par la personne responsable du marché, doit être notifié à l'entrepreneur par ordre de service avant la plus tardive des deux dates ci-après : Quarante-cinq jours après la date de remise du projet de décompte final ; Trente jours après la publication de l'index de référence permettant la révision du solde" ; "13.44. L'entrepreneur doit, dans un délai compté à partir de la notification du décompte général, le renvoyer au maître d'oeuvre, revêtu de sa signature, sans ou avec réserves, ou faire connaître les raisons pour lesquelles il refuse de le signer. Ce délai est de trente jours, si le marché a un délai d'exécution inférieur ou égal à six mois" ; "13.45. Dans le cas où l'entrepreneur n'a pas renvoyé au maître d'oeuvre le décompte général signé dans le délai de trente jours ou de quarante-cinq jours, fixé au 44 du présent article, ou encore, dans le cas où l'ayant renvoyé dans ce délai, il n'a pas motivé son refus ou n'a pas exposé en détail les motifs de ses réserves en précisant le montant de ses réclamations, ce décompte général est réputé être accepté par lui ; il devient le décompte général et définitif du marché" ; "50.22. Si un différend survient directement entre la personne responsable du marché et l'entrepreneur, celui-ci doit adresser un mémoire de réclamation à ladite personne aux fins de transmission au maître de l'ouvrage" ; "50.23. La décision à prendre sur les différends prévus aux 21 et 22 du présent article appartient au maître de l'ouvrage" ;
 Qu'aux termes de l'article 50-32 : "si dans le délai de six mois à partir de la notification à l'entrepreneur de la décision prise conformément au 23 du présent article sur les réclamations auxquelles a donné lieu le décompte général du marché, l'entrepreneur n'a pas porté ses réclamations devant le tribunal administratif compétent, il est considéré comme ayant accepté ladite décision et toute réclamation est irrecevable" ;Considérant qu'il résulte de l'instruction que la première tranche des travaux d'aménagement du Lit de l'Arros dans la traversée des cantons de Mielan-Marciac ayant fait l'objet du marché sus-indiqué, a donné lieu à un décompte général établi le 16 mars 1979 ; que la notification de ce décompte, même si elle n'a pas revêtu la forme d'un ordre de service, doit néanmoins être regardée comme régulière dès lors qu'elle a été faite par une lettre du 21 mars 1979 signée par le président du syndicat intercommunal et à laquelle était joint le décompte général des travaux ; qu'après avoir reçu cette lettre accompagnée du décompte général des travaux, le 22 mars 1979, ainsi que cela ressort des termes de la correspondance adressée par l'ENTREPRISE BLANCHARD à son avocat, l'entreprise requérante a adressé le 26 avril 1979, une réclamation au président du syndicat intercommunal qui a rejeté cette réclamation par lettre du 20 décembre 1983 reçue au plus tard le 28 décembre 1983 par l'ENTREPRISE BLANCHARD ; qu'à compter de cette date de rejet de sa réclamation, l'ENTREPRISE BLANCHARD disposait d'un délai de 6 mois, en application de l'article 50-32 du cahier des clauses administratives généraless, pour saisir le tribunal administratif ; que sa requête enregistrée au tribunal administratif le 31 janvier 1985, après l'expiration de ce délai, est tardive et par suite irrecevable ; qu'il suit de là, que l'ENTREPRISE BLANCHARD n'est pas fondée à soutenir que c'est à tort que le tribunal administratif a rejeté ses conclusions ;
 Considérant que l'ENTREPRISE BLANCHARD demande la condamnation du syndicat intercommunal à vocation multiple de Mielan-Marciac à lui verser une indemnité de 139.344,20 F au motif que le S.I.V.O.M. aurait abusivement résilié le marché de travaux approuvé le 4 août 1977 ; qu'il résulte de l'instruction que l'ENTREPRISE BLANCHARD qui a cessé d'exécuter les travaux qui lui avaient été confiés, le 1er août 1978, s'est vu notifier le 28 septembre 1978, une mise en demeure du S.I.V.O.M. d'avoir à poursuivre le chantier d'aménagement de l'Arros, à laquelle elle ne s'est pas conformée ; que par suite, le syndicat intercommunal a pu valablement, au regard des dispositions de l'article 49 du cahier des clauses administratives généraless, mettre fin aux relations contractuelles qui le liaient à l'ENTREPRISE BLANCHARD en prononçant la réception des travaux et faire appel à une autre entreprise pour l'achèvement des travaux prévus au marché ; qu'il s'en suit que l'entreprise n'est pas fondée à soutenir que c'est à tort que le tribunal administratif a rejeté ses conclusions ;
 Article 1er : La requête de l'ENTREPRISE BLANCHARD est rejetée.Publications :Télécharger au format RTFComposition du Tribunal :Président : M. ExcoffierRapporteur : M. ZapataRapporteur public : M. CiprianiOrigine de la décision Pays : FranceJuridiction : Cour administrative d'appel de BordeauxFormation : 2e chambreDate de la décision : 16/07/1991Fonds documentaire : Legifrance Haut de page