type: other

text:
Ytringsfrihed og krænkelsesparagraffer | Information
 Nu er ingen blevet dømt for at overtræde denne paragraf siden 1938. Dog var den oppe at vende i 1971, da Trille sang Jesper Jensens vise om 'Øjet i det høje', om en gud, der holdt øje med, om man nu også sov med hænderne over dynen og 'eddermame' var svær at få smidt ud.
 Hun sang den i tv, hvilket medførte en klage fra en præst, og to af de ansvarlige programchefer måtte en tur i retten.
 Men sagen faldt - sandsynligvis fordi sangen var aldeles blottet for talent og ikke engang havde format til at kunne kaldes blasfemisk. Den var bare pueril, i bedste fald studentikos.
 Magen til tynd bras
 Sjovt nok var der ingen, der talte om blasfemi, da Jens Jørgen Thorsen lancerede sin film om Jesus, der ifølge rygtet skulle være fremstillet som en, om ikke sexgal, så i hvert fald meget sexglad, person.
 Da filmen omsider havde premiere, fik jeg af en lokalavis i Esbjerg en fribillet, mod at jeg ville lade mig interviewe bagefter. Og jeg måtte sige med en let omskrivning af Winston Churchills berømte formulering: Aldrig har så mange ventet så længe på så lidt! Magen til tyndt bras skulle man lede længe efter.
 Siden har Thorsen kunnet plastre et plankeværk til med den korsfæstede Kristus med erigeret lem.
 Dengang sagde Uffe Ellemann-Jensen ikke noget. Der skal mere og langt alvorligere sager på bordet, før han gør det. Muhammed-tegninger, for eksempel.
 Så er der § 266b, den såkaldte racismeparagraf. I sin oprindelige form (fra 1939) taler den om straf til »den, der ved udspredelse af falske rygter eller beskyldninger forfølger eller ophidser til had mod en gruppe af den danske befolkning på grund af dens tro, afstamning eller statsborgerforhold«.
 Det er ikke svært at regne ud, at konteksten var jødernes forhold i Nazi-Tyskland. Siden er den blevet ændret og lyder nu:
 Her er en gruppe af den danske befolkning erstattet af en gruppe af personer. Og ordet race er ironisk nok indført, selv om den paragraf med betegnelsen racismeparagraffen slet ikke kan acceptere begrebet race!
 Når jeg mener, at begge paragraffer bør afskaffes, er det, fordi de stik imod hensigten, er yderst diskriminerende.
 Ved lov vedtager man, at nogle mennesker er mere nærtagende end andre. Når Kurt Westergaard tegnede Muhammed med en bombe i turbanen, var det faktisk et udtryk for, at han lige præcis ikke ønskede at diskriminere, men behandle muslimer på lige fod med alle andre borgere i Danmark. Og her må vi alle finde os i, ind imellem at blive gjort til grin. Også på troen.
 blasfemiracismeytringsfrihed
 Jens Jørgen ThorsenJesper JensenUffe Ellemann-JensenWinston Churchill
 13. april, 2010 - 06:41
 Jeg kan ikke lade være med at undre mig over denne refleksion af Jens Kvist, når Folketinget havde Lars Barfoeds lovforslag til 1. behandling i går om at fordoble straffen for at tvinge andre til at gå med burka ol. beklædning. Ingen er endnu blevet dømt efter den tidligere paragraf og alligevel mener regeringen og DF at en stramning er nødvendig.
 13. april, 2010 - 13:19
 @Jens: I første omgang er jeg enig med dig i, at de to paragraffer skal væk. I anden omgang kommer jeg til at tænke på, hvem det vil gavne.
 Kan man være sikker på, at sortbrødrene, Krarup, Langballe og Camre ikke vil opfatte paragraffernes ophævelse som et signal til angreb? Hvis alle opførte sig korrekt, så osv. ... Jeg må tilstå, at jeg er blevet lidt mere tøvende.
 En anden ting, som jeg har lyst til at spørge dig om, er, om du ikke have lyst til at stille op her og diskutere med os? Det står dig jo frit for at blande dig i debatten. Som præst ville du snart komme til at mærke, om der var årsag til at beskytte folk mod chikane. Der er ingen (erklærede) præster i trådene her. Hvorfor ikke? Ha, ha! De vil da ikke udsætte sig for hån, spot og latterliggørelse, selv om de burde if. NT.
 13. april, 2010 - 13:35
 Man kan jo undre sig over, hvilken relevans de to paragraffer har.
 Selv krænker jeg lystigt blasfemi-paragraffer, så ofte der er en konkret anledning. Og det er der ofte på disse sider.
 Andre krænker med endnu større iver racisme-parafraffen, bl.a. på disse sider, og også uden de hives i retten.
 Blasfemi-paragraffens ophævelse formelle afskaffelse vil være kærkomment. Det er relevant, at kunne kritisere hvad andre vælger at tro på, uanset om det drejer sig om religion eller ideologi. Hvis ikke dogmatikere kan udfordres på deres dogmer, kommer ingen ud af stedet...
 13. april, 2010 - 14:10
 Racisme-reglerne hverken kan eller skal afskaffes, da det klare formål er at beskytte enhver borger eller minoritet mod forhånelse - og direkte oplidning til had, som i yderste konsekvens kunne føre direkte til folkemord, således som man så det i fx. 1930'ernes Tyskland mod jøderne, og et senere eksempel i Rwanda mod Tutsierne.
 Reglerne lyder således :
 "§ § 266 b.
 Ytringsfriheden er hverken iht. Grundloven eller iht. den Menneskerettighedskonvention absolut, og kan ved lov reguleres og begrænses til netop indholdet i STRFL § 266b, - og med samme yderst vigtige beskyttelses-hensyn, der ligger bag.
 Reglen er senest ændret i 2000, og den nuværende udformning skyldes bla. DKs ratifikation af FNs anti- diskrimininationskonvention.
 At fjerne den ville give frit slag for hade-kampagnier mod alt fra afrikanere, muslimer til kurdere, katolikker eller lesbiske.
 Adskillige personer er med rette blevet dømt for overtrædelse af reglerne, - svjh. senest i Østre Landsret i 2007, - så man kan ikke påstå at disse regler ikke finder anvendelse, da de har et yderst vigtigt beskyttelses-formål at varetage.
 Vedr Straffeloven § 140 -"blasfemi"
 er hensynene dybest præcist de samme :
 " § 140. Den, der offentlig driver spot med eller forhåner noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse, straffes med bøde eller fængsel indtil 4 måneder. "
 Karnov og UfR oplyser, at regelen anvendtes senest i 1938 af Østre Landsret, hvor et antal personer blev dømt mellem 40 og 80 dages hæfte for udbrede stærk antisemitisme og forhånelse af selve jødedommen som religion som sådan.
 Bla. i lyset af de vanvittige ting der foregik i samme periode i Tyskland, mener jeg det ville være en hovedløs gerning at afskaffe denne regel, der ligeledes har et yderst vigtigt formål at beskytte personer, der bekender sig til særlige religioner mod hade-kampagner og forhånelse.
 13. april, 2010 - 14:31
 jeg kan tilslutte mig, at der er væsentligt rationale for den såkaldte racisme-paragraf, og mener også, der der (fortsat) skal være grænser for hvad man kan tillade sig at ytre. Hvilket den som bekendt også er. .
 Men hvad er formålet med en (anti)blasfemi-paragraf? Kan de der forsøger at forhåne de der tilslutter sig religiøse læresætninger, ikke potentielt dømmes på grundlag af racisme-paragraffen?
 Hvilken særskilt pointe skulle der være i, at andres dogmer ikke må udfordres?
 13. april, 2010 - 14:51
 De supplerer også i høj grad hinanden
 men medens § 266 b, omhandler personer og grupper som sådan,
 omhandler § 140 den religiøse følelse, de religiøse skrifter, teser, dogmer ol., som disse personers religion indeholder.
 Det kan næppe afvises, at forhånelse og spot af sidstnævnte kunne have samme effekt som det første.
 13. april, 2010 - 15:18
 Vi må iøvrigt i høj grad konstatere, at valgkampen er startet, med ovenstående artikel, som jo i bund og grund er DFs ældgamle, udsultede plov-krikke, der er hevet frem fra stalden :
 Overskrift : 10 MAR 2010:
 "DF vil tvinge regeringen til at afskaffe racismeparagraffen"
 http://politiken.dk/indland/article920652.ece
 Overskrift fra 2002 :
 "Racismeparagraf under pres":
 http://www.kristeligt-dagblad.dk/artikel/190225:Danmark--
 Racismeparagraf-under-pres?page=2
 13. april, 2010 - 15:42
 det er jo ubærligt og uholdbart, hvis man ikke må kritisere de dogmer andre tror på. Det er jo ofte det glade vanvid, statsanerkendt eller ej.
 Det er selvfølgelig ikke pænt, bevidst at gå efter at gøre folk vrede eller kede af det, men det er jo helt grotesk, hvis loven om at man ikke må sige noget der kunne krænke andres fantasier om verdens indretning, kunne håndhæves.
 Alene på disse sider, har jeg selv skrevet langt over 100 kommentarer, der er decideret blasfemiske. Den gældende lov er jo intet værd, når der ikke tages initiativ til at stille mig til regnskab for mine ulovlige ytringer.
 Hvis der skal være respekt for loven -- og der bør der jo -- skal lovene meget gerne afspejle praksis. Praksis er åbenbart, at der er frit slag i bolledejen på det område.
 13. april, 2010 - 16:20
 Jeg vil nu mene det giver udmærket mening at beholde den såkaldte racisme-paragraf - den kan vise sig ganske samfundsnyttig - helt modsat forholder det sig efter mening med blasfemiparagraffen.
 Jeg ser ingen gode grunde til bespottelse eller forhånelse af (statsgodkendte) troslærdomme eller gudsdyrkelse belægges med andre end guds/gudernes straf - det bør ikke være en sag for de jordiske myndigheder.
 13. april, 2010 - 16:26
 Nu er der jo også langt fra kritik i sig selv, der er forbudt, men alene direkte forhånelse og spot - dvs. latterliggørelse.
 Overfor dette hensyn, hviler jo fortsat, et ligeledes meget tungt hensyn til ytringsfriheden,
 som både anklagemyndigheden og i sidste ende domstolene jo har pligt til at veje op mod hinanden ud fra de konkrete omstændigheder i en evt. straffesag,
 og jeg er meget sikker på, at man formentligt skal ud i fx. en bevidst og relativt omfattende og systematisk kampagne om forhånelse og latterliggørelse, - med forsæt og formål om samme,
 før nogen kunne tænkes at blive dømt for overtrædelsen.
 Dette ses bla. af, at reglen så vidt vides kun har været anvendt i 1938 mod grov antisemitisme (som jeg nævnte) under de yderst særlige omstændigheder, der gjorde sig gældende, dengang,
 samt i Gladsaxes kriminalrets frifindende dom fra 1971 af Trille-sangen (som nævnes ovf. af Jens Kvist), hvor retten fandt :
 "Uanset, om enkelte linjer kunne antages at indeholde en overtrædelse af § 140, findes den ikke at være strafbar, da bedømmelsen måtte ske ud fra en helhedsvurdering af visens tendens, der måtte ses som et polemisk indlæg mod religiøs opdragelse, og idet angreb på eller forhånelse af troslærdommene ikke kunne antages at være inden for dens sigte".
 13. april, 2010 - 16:33
 jeg kan ikke på nogen måde se det formålstjenlige eller rimelige i at have en decideret (anti)blasfemi-paragraf.
 Her er jeg helt på bølgelængde med Lars, i at racisme-paragraffen bør bestå, men blasfemi-paragraffen anskaffes.
 13. april, 2010 - 16:35
 Nu er det jo fundamentalt set fløjtende ligegyldigt hvad der står i den danske lovsamling, efter som at højesteret har undermineret sin egen ligitimitet, med sin dom, der siger at det ikke rager almindelige danskere om landets ledere overholder grundlov eller international lov og ret: http://www.information.dk/227753#comment-219305
 Dagbladet Ínformation fortsætter sin praksis, italesættelsen af en dagsorden, som sigter på at fjerne fokus fra de mere fundamentale spørgsmål, fra sig selv og sit eget patetiske engagement i den gældende orden: http://arbejdsforskning.dk/pdf/art-77.pdf
 Den grundlæggende selvforståelse, spørgsmålet om den herskende ordens legitimitet, glimrer ved sit fravær.
 13. april, 2010 - 16:55
 Overtrædelse af 266b... Er det mon sådan noget som det her saksede fra islaminfo.dk?
 "De vantro er som dyr
 skrevet af Hitzb ut-Tahrir
 Denne artikel har tidl. været bragt i "Tolerance, fred, dialog og Islam". København.
 DE VÆRSTE DYR FOR ALLAH
 "Der er ingen kompromisløsning, mellemvej eller fred, fordi der er ingen kompromis eller fællesnævner for sandhed og falskhed, Islam og hedenskab, retfærdighed og tyranni. Blandt disse kan der aldrig være fredelig sameksistens, idet disse er modsætninger. Ligesom plus og minus ikke kan forenes, og forsøget herpå vil ende i en kortslutning, er det samme nøjagtig gældende for Islam og hedenskab og sandhed og falskhed. Islam har aldrig tolereret og imødekommet vantro, polyteister og bogens folk, men tværtimod altid betragtet disse som vildledte, beskidte, usle, værre end dyr og som de værste blandt skabningerne."
 "O I Troende, polyteisterne (de vantro), er visselig urene". (OQM.al-Tawbah:28).
 "Sandelig, de, som er vantro af Bogens folk og polyteisterne, skal være i helvedes ild og forblive deri for evighed - disse er de værste skabninger."(OQM. al-Bayyinah:6).
 "Således vil Allah nedsende urenhed over dem, der ikke er troende" (OQM. al-An ́am:125).
 "Men hvad angår dem, i hvis hjerter der er en sygdom, så føjer disse (vers) urenhed til deres urenhed, og de dør, medens de er vantro." (OQM. al-Tawbah:125).
 "Sandelig, de værste dyr for Allahs åsyn er dem, der er vantro, og som ikke vil tro". (OQM. al - Anfal:55).
 "Hans (den vantros) tilstand, er nøjagtig som en hunds: hvis du driver den bort, gisper og stønner den, og hvis du lader den være, så gisper og stønner den også. sådan er de folks tilstand, som forkaster vore vers. Fortæl dem da historien, for at de må tænke efter." (OQM. al -A ́raf:176)......
 Allah (swt) har ikke fastsat imødekommenhed, respekt, kompromis eller tolerance på dagsordenen mod hedenskaben og dens tilhængere, som Allah kalder de værste dyr, som ikke tænker, og der samtidig er døve og blinde (Anfal, 22)." (Fra "Tolerance, fred, Dialog & Islam" s.2. Hitz ut-Tahrir bevægelsen, København, ingen årstal).
 [Udskriv...]"
 13. april, 2010 - 17:13
 Jeg er enig i, beskyttelseshensynet i § 140 - blasfemireglen - om at undgå opildnelse til forhånelse af trossamfund eller gudsdyrkelse
 lige her og nu, må anses aldeles teoretisk, - og at jeg næppe ville ligge søvnløs over dens evt. bortfald, -
 men jeg ikke kan få øje på, at reglen gør nogen skade, og mener ikke, det kan udelukkes, med den så hastig øgede globalisering,
 at samfundsudviklingen pludseligt kunne vise, at den havde en berettigelse.
 (Fx. Jonnie Hansens ordvalg havde været værre end, der han netop blev frikendt for - eller fx. Asger Pedersens citat - måske udvidet og rettet mod katolikker i den aktuelle situation...
 Tjah bla. som gl. kriger kan man vel ikke længere 100% afvise, at vi alle skulle bliver stillet til regnskab på den yderste dag ;-)
 Selvom det er en helt anden diskussion der allerede har kørt andetsteds :
 Højesteret har netop i fin og fornem stil bevaret sin legitimitet, og opretholdt magtens tredeling iht. Grundloven
 ved i Irak-dommen at fastslå det helt grundlæggende princip, der gælder i hvilken som helst retssag, om, at såfremt en sag skal pådømmes af en domstol, er det et krav, at rettens kendelse eller dom vil få en retlig eller faktisk konsekvens for en af de personer - eller selskaber -, der er parter i sagen.
 Selv om Højesteret ikke fandt at dette var tilfældet, - og sagen kunne have været endt med denne begrundelse, (punktum: "thi kendes for Højesteret - at betale kr. xx) har retten alligevel valgt at dømme om flere af de argumenter, som sagsøgerne havde fremsat.
 Orv, den havde DF vist ikke lige tænkt over...
 13. april, 2010 - 19:09
 Hr. Pedersen melder sig i koret, der lige som højesteret selv ikke mener, at den danske højesteret har fjernet sin egen legitimitet med den dom, der siger, at det ikke rager en eneste borger her i landet, om landets ledere overholder grundlov, international lov og ret, med mindre at de kan bevise på højesterets præmisser, at det rager dem i en grad, der adskiller sig fra alle andre danske borgere!
 - fordi det angår alle borgere lige meget, så rager det ingen,
 - fordi de fleste gemmer sig under den kollektive løgn, genvælger en statsminister, der mod bedre vidende påstod, at Saddam Hussein var i besiddelse af masseødelæggelsesvåben, ja så skal de få oplyste og retskafne ikke komme her!
 Dommen sætter al debat om ret og uret i perspektiv. Den kære lille selvretfærdige røst, de retskafnes røst, har fået sin helt egen falske klang.
 Debatten om ytringsfriheden er sat i verden med det formål at indfange og neutralisere så meget af den begrænsede offentlige opmærksomhed som muligt. Den er bekvemt fordummende for det store fede segment af storforbrugende og storsvinende danskere.
 Emnet bruges af den herskende orden til at identificere sig med, i et selvskabt billede på sig selv som korsfarer i ytringsfrihedens navn, hvor hævdelsen af retten til at sparke islamisterne i røven er sat i verden udelukkende med det formål at demonstrere sin ret til at gøre det i den hellige ytringsfriheds navn.
 At verdens population af islamister tilfældigvis koncentrerer sig omkring oliekilderne, betingelserne for de selvfede danskeres selvdestruktive adfærd, det bringer lige som det hele på plads i den forklaring, som ikke kan sælges hos de selvfede, klart nok ikke!
 13. april, 2010 - 20:08
 Blasfemiparagraffen tjener til at lukke det hul i racismeparagraffen, der giver mulighed for at ramme en minoritet eller endog en specifik borger gennem forhånelse af vedkommendes religion.
 Iøvrigt er det jo stort set umuligt at pege på en grund til, at forhånelse af religiøse dogmer skulle forekomme. Hvad folk reelt foretager sig, med en religiøs tekst som alibi, kan man selvfølgelig kritisere.
 13. april, 2010 - 21:52
 Jo, der var mange, der råbte højt om blasfemi i midt 1970erne, da Jens Jørgen Thorsen ville lave sin Jesus-film (som skildrede hvordan Jesus havde s-e-x). Det var meget blasfemisk fandt mennesker, især Indre Mission. Og Thorsen fik da heller ingen penge fra Filminstituttet til at lave sin film (eller også blev pengene først givet til ham, og siden frataget ham igen?) Filmen blev engang i start 1990erne, med hjælp af den såkaldte 50-50 ordning, hvor man kunne få støtte til 50% af finansieringen, hvis man selv medbragte de sidste 50%. Og ja, filmen blev et flop - muligvis fordi det at se Jesus have s-e-x på film ikke var så provokerende mere som det ville have været i 1970erne.
 Og angående Thorsens Jesus med erigeret lem (på et plankeværk på Birkerød station?) så talte man altså også om blasfemi i 1981/1982/1983. Og daværende Trafikminister Arne Melchior fik dette 'blasfemiske svineri' malet over. Hvorfor han egentlig fik det, kan jeg ikke lige huske, men det var vist noget med offentlige midler, som ikke skulle bruges til at støde nogen (kristne) mennesker...
 I forhold til § 266b er der tale om en paragraf, som Danmark skal have med i den borgerlige straffelov. Og det skal vi, fordi ellers lever vi ej op til samtlige internationale konventioner mod racisme, som vi har skrevet under på at ville holde.
 Mht. at tagee tekster ud fra deres kontekst, kan jeg diske op med, at 'den som ligger hos en mand som han ligger hos en kvinde skal lide døden' Og hvad med denne her: den som går klædt i tofarvede klæder, eller klæder der er vævet af to stoffer vævet sammen, skal lide døden.
 Ovennævnte er alt sammen fra det Game Testamente. Men tro ej, at det Nye Testamente ikke kan være med. Især Pauli ord om kvinderne der skal holde kæft i forsamlingerne og lade sig belære af deres mænd er en klassiker og lige til et anti-diskriminations-råd... altså til at klage over...
 13. april, 2010 - 22:49
 En tegning af erigeret lem kan næppe anses som blasfemisk, - snarere i kategorien "egnet til at være almindeligt anstødeligt".
 Personligt gider jeg dog ikke rigtigt at se på en tegning heraf - særligt hvis det fx. sker på vej på arbejde om morgenen,
 - ligesom jeg heller ikke ønsker, at mine egne små børn - og alle andres småpiger - skal risikere at se den slags, før de har nået en vis alder - og slet ikke på et plankeværk ved en S-station.
 Du bør sætte dig bedre ind i de ting du debatterer, (da Højesteret i dommen jo netop udtrykkeligt afviste, at der var tale om grundlovsbrud)
 men først og fremmest bør du undlade at gå så langt ud over rammen af det konkrete emne, som Jens Kvist skriver om øverst.
 14. april, 2010 - 09:06
 Højesteret afviste at realitetsbehandle sagen, og kom så med en "pseudovurdering" af substansen i sagen. Dvs. den lagde ren gift for retsfølelsen, ved på den ene side at udtale sig "som om" den havde forholdt sig til sagen, samtidigt med at den dømte sig selv ude i sagen!
 Selve dommen afslører på den måde, at højesteret ikke længere er en domstol, at den har ophævet sig selv som den instans, som det, den dømmende, udøvende og lovgivende orden skulle hente sin legitimitet i, sådan som forfatningen foreskriver det at politiske systems legitimitet hviler i grundloven.
 Når man lever i et retssystem, som har ophævet sin egen legitimitet, så virker den debat, som de kommercielle medier og her Ínformation (med Jens Kvists indlæg) patetisk og ligegyldig.
 Debatten er, som jeg skrev tidligere, " sat i verden med det formål at indfange og neutralisere så meget af den begrænsede offentlige opmærksomhed som muligt. Den er bekvemt fordummende for det store fede segment af storforbrugende og storsvinende danskere.
 At verdens population af islamister tilfældigvis koncentrerer sig omkring oliekilderne, betingelserne for de selvfede danskeres selvdestruktive adfærd, det bringer lige som det hele på plads i den forklaring, som ikke kan sælges hos de selvfede, klart nok ikke!"
 Hr. Pedersen, lad vær med at beskriv dig selv, som den der ved hvad det drejer sig om, modsat andre, og lad vær med at skriv til mig, som om jeg ikke netop har argumenteret for, hvorfor denne debat om ytringsfriheden er pseudo.
 Se iøvrigt: http://arbejdsforskning.dk/pdf/art-77.pdf
 Du prøver at afspore debatten, og gøre den "patetisk og ligegyldig" og at transformere det hele ind i en "pseudo-debat",
 i form af alt fra Højesterets Irak-dom til islamister oven på oliekilderne,
 For de fleste andre er det dog langtfra helt uvæsentligt, om DF skulle få befolkningens opbakning til at ophæve disse straffeloveregler, som giver domstolene hjemmel til at sende borgere i fængsel i op til 2 år -
 og som har til formål at beskytte særlige befolkningsgrupper, eller befolkningen som sådan mod at nogen skulle de true, forhåne eller nedværdige denne gruppe borgere
 Jeg er helt enig i, at begrebet "ytringsfrihed" ofte misbruges på det groveste - og tit også bruges til at trække opmærksomheden væk fra andre emner - men er det ikke lige præcist, hvad du selv gør i en sådan grad, at du af ubefæstede sjæle kunne blive beskyldt for at være hyret af DFs propagandatjeneste ?
 Men netop fordi reglen i § 266 b sætter en klar grænse for retten til at ytre sig - ligesom ytringsfriheden direkte vil indgå med stor vægt i rettens vurdering af, om nogen i det hele kan straffes, - er begrebet jo langt fra relevant i denne sammenhæng.
 Mht. et muligt forsøg på en generel fokus-fortabelse fra alle andre vigtige emner, tyder antallet af indlæg ved dette konkrete emne, at forslagets gennemslagskraft må ses som yderst begrænset.
 14. april, 2010 - 13:59
 Beklager : rettelse : 4 afsnit sidste linie - skulle stå:
 "... er begrebet jo langtfra IRRELEVANT i denne sammenhæng"
 14. april, 2010 - 16:13
 "...afvise, at vi alle skulle blive stillet til regnskab på den yderste dag"
 Det kan det rigtig nok ikke, men jeg vil nu alligevel fastholde, at afregningen alene bør finde sted mellem den enkelte og en eventuel guddommelighed.


text:
Auskunfts- und Schadensersatzklage im Arzneimittelrecht | Rechtslupe
 Keine Stufenklage
 Zunächst geht der Bundesgerichtshof davon aus, dass das Rechtsschutzbegehren der Klägerin als Stufenklage im Sinne des § 254 ZPO unzulässig ist.
 Nach § 254 ZPO kann die bestimmte Angabe der Leistungen, die der Kläger beansprucht, vorbehalten werden, wenn mit der Klage auf Rechnungslegung oder auf Vorlegung eines Vermögensverzeichnisses oder auf Abgabe einer eidesstattlichen Versicherung die Klage auf Herausgabe desjenigen verbunden wird, was der Beklagte aus dem zugrunde liegenden Rechtsverhältnis schuldet. Die Besonderheit der Stufenklage liegt nicht in der Zulassung einer Anspruchsverbindung in einer Klage, sondern in erster Linie in der Zulassung eines unbestimmten Antrags entgegen § 253 Abs. 2 Nr. 2 ZPO. Die Stufenklage soll dem Kläger die Prozessführung nicht allgemein erleichtern. Vielmehr muss sein Unvermögen zur bestimmten Angabe der von ihm auf der letzten Stufe seiner Klage beanspruchten Leistung gerade auf den Umständen beruhen, über die er auf der ersten Stufe Auskunft begehrt, bzw. muss das Auskunftsbegehren gerade der Vorbereitung der auf der letzten Stufe noch nachzuholenden bestimmten Angabe dienen1. Daraus folgt, dass im Rahmen der Stufenklage die Auskunft lediglich ein Hilfsmittel ist, um die (noch) fehlende Bestimmtheit des Leistungsanspruchs herbeizuführen2. Die der Stufenklage eigentümliche Verknüpfung von unbestimmtem Leistungsanspruch und vorbereitendem Auskunftsanspruch steht dagegen nicht zur Verfügung, wenn die Auskunft überhaupt nicht dem Zwecke einer Bestimmbarkeit des Leistungsanspruchs dienen, sondern dem Kläger sonstige mit der Bestimmbarkeit als solcher nicht in Zusammenhang stehende Informationen über seine Rechtsverfolgung verschaffen soll3.
 Der von der Klägerin geltend gemachte Auskunftsanspruch gemäß § 84a AMG dient nicht der näheren Bestimmung eines noch nicht hinreichend bestimmten Leistungsbegehrens. Die mit Inkrafttreten des Zweiten Gesetzes zur Änderung schadensersatzrechtlicher Vorschriften vom 19. Juli 20024 – in Anlehnung an die in §§ 8 f. UmweltHG sowie § 35 GenTG getroffenen Regelungen – eingeführte Vorschrift verfolgt im Wesentlichen vielmehr folgende zwei Ziele: Zum einen bezweckt sie die prozessuale Chancengleichheit, weil der Geschädigte in aller Regel den Weg des angewandten Arzneimittels von der ersten Forschung über die Erprobung bis zu dessen konkretem Herstellungsprozess nicht überschauen kann, während die pharmazeutischen Unternehmen – insbesondere zur Frage der Vertretbarkeit ihrer Arzneimittel – den jeweiligen Erkenntnisstand dokumentiert zur Verfügung haben. Im Hinblick darauf hielt es der Gesetzgeber für angebracht, dem Geschädigten die zur Geltendmachung der ihm zustehenden Ansprüche notwendigen Tatsachen zugänglich zu machen, um ihn in die Lage zu versetzen, im Einzelnen zu prüfen, ob ihm ein Anspruch aus Gefährdungshaftung zusteht. Zum anderen soll der Auskunftsanspruch die beweisrechtliche Stellung des Geschädigten im Arzneimittelprozess stärken. Der Geschädigte soll in die Lage versetzt werden, alle Fakten zu erlangen, die für die von ihm darzulegenden und zu beweisenden Anspruchsvoraussetzungen notwendig sind oder die er braucht, um die Kausalitätsvermutung des § 84 Abs. 2 AMG in Gang zu setzen.
 Der Auskunftsanspruch umfasst demzufolge gerade auch die für die Feststellung des Ursachenzusammenhangs maßgeblichen Erkenntnisse und diejenigen Fakten, die für die Abwägung der Vertretbarkeit des Nebenwirkungsspektrums eines Arzneimittels maßgeblich sind. Der für die Beurteilung dieser beiden wesentlichen Aspekte maßgebliche Sachverhalt kann so in den Prozess eingeführt werden5. Da die von dem Geschädigten begehrte Auskunft gemäß § 84a AMG mithin nicht dem Zwecke der Bestimmbarkeit eines Leistungsanspruchs – etwa nach § 84 AMG – dienen, sondern ihm vielmehr sonstige mit der Bestimmbarkeit als solcher nicht in Zusammenhang stehende Informationen zur Rechtsverfolgung verschaffen soll, sind die Voraussetzungen für eine Stufenklage gemäß § 254 ZPO nicht erfüllt6. Der dazu – insbesondere in Teilen der arzneimittelrechtlichen Literatur – ohne nähere Begründung vertretenen Gegenmeinung7 vermag sich der Bundesgerichtshof nicht anzuschließen.
 Nach diesen Grundsätzen ist die vorliegende Klage als Stufenklage im Sinne von § 254 ZPO nicht zulässig.
 Etwas anderes ergibt sich im vorliegend entschiedenen Fall auch nicht daraus, dass die Klägerin im Hinblick auf die Höhe des von ihr begehrten angemessenen Schmerzensgeldes unter anderem Auskunft über den Zeitpunkt begehrt, zu dem die Beklagte Kenntnis von kardiovaskulären Risiken des in dem Medikament VIOXX enthaltenen Wirkstoffs Refocoxib erlangt hat. Dieser Umstand mag für die Begründetheit des Anspruchs, nämlich für den vom Gericht gegebenenfalls zuzusprechenden Betrag eines etwaigen Schmerzensgeldes von Bedeutung sein, für die Zulässigkeit des unbezifferten Schmerzensgeldantrags kommt es darauf nicht an. Zutreffend weist die Revisionserwiderung zudem darauf hin, dass die Klägerin auf diese Auskunft auch nicht etwa deshalb angewiesen ist, um einen Mindestbetrag angeben zu können, denn sie hat den von ihr als angemessen angegebenen Betrag von mindestens 100.000 € unter anderem mit dem Zeitpunkt begründet, zu dem nach ihrem Vorbringen die Beklagte Kenntnis von den behaupteten Risiken erlangt hat. Weiteren Vortrags dazu bedurfte es nicht.
 Zulässige Entscheidung durch Teilurteil
 Der Umstand, dass im vorliegenden Fall eine Stufung der Klageanträge im Sinne des § 254 ZPO nicht in Betracht kommt, hat indessen nicht zur Folge, dass über den Auskunftsanspruch nicht durch Teilurteil entschieden werden darf.
 Die als solche unzulässige Stufenklage ist in eine – zulässige – Klagehäufung im Sinne des § 260 ZPO umzudeuten. Das Auskunftsbegehren der Klägerin ist zwar, da es, wie dargelegt, nicht der Bezifferbarkeit des Leistungsantrags dient, als erste Stufe einer Stufenklage im Sinne des § 254 ZPO unzulässig. Andererseits ist der Klägerin ein – zumindest für die Rechtsschutzgewährung ausreichendes – berechtigtes Interesse an der begehrten Auskunft nicht abzusprechen. Die Frage, ob ihr gegen die Beklagte ein Anspruch auf Erteilung der begehrten Auskunft tatsächlich zusteht, ist dementsprechend nicht eine solche der Zulässigkeit des Auskunftsanspruchs, sondern der Begründetheit8.
 Werden im Wege objektiver Klagehäufung in zulässiger Weise sowohl (zur Vorbereitung eines Schadensersatzbegehrens) ein Auskunftsanspruch als auch der Anspruch auf Schadensersatz geltend gemacht, darf über den Auskunftsantrag vorab durch Teilurteil entschieden werden.
 Allerdings darf nach ständiger höchstrichterlicher Rechtsprechung auch bei subjektiver oder objektiver Klagehäufung oder grundsätzlicher Teilbarkeit des Streitgegenstandes ein Teilurteil (§ 301 ZPO) nur ergehen, wenn die Gefahr einander widersprechender Entscheidungen – auch infolge abweichender Beurteilung durch das Rechtsmittelgericht – ausgeschlossen ist. Eine Gefahr sich widersprechender Entscheidungen ist namentlich dann gegeben, wenn in einem Teilurteil eine Frage entschieden wird, die sich dem Gericht im weiteren Verfahren über andere Ansprüche oder Anspruchsteile noch einmal stellt oder stellen kann. Das gilt auch insoweit, als es um die Möglichkeit einer unterschiedlichen Beurteilung von bloßen Urteilselementen geht, die weder in Rechtskraft erwachsen noch das Gericht nach § 318 ZPO für das weitere Verfahren binden9.
 Eine solche Gefahr besteht bei einer Mehrheit selbständiger prozessualer Ansprüche, wenn zwischen den prozessual selbständigen Ansprüchen eine materiellrechtliche Verzahnung besteht oder die Ansprüche prozessual in ein Abhängigkeitsverhältnis gestellt sind10. Das ist hier der Fall, weil der mit der Klage geltend gemachte Auskunftsanspruch und das Schadensersatz- sowie das Feststellungsbegehren auf demselben Sachverhalt beruhen und sämtliche Ansprüche auf Gefährdungshaftung nach dem Arzneimittelgesetz (§§ 84 ff. AMG) gestützt sind. Das steht indessen im Streitfall einer isolierten Entscheidung über den Auskunftsanspruch durch Teilurteil gemäß § 301 Abs. 1 Satz 1 ZPO nicht entgegen.
 Auch bei einer Stufenklage gemäß § 254 ZPO ist es rechtlich nicht ausgeschlossen, dass die maßgeblichen Vorfragen im weiteren Verfahren über den Zahlungsanspruch anders als im Teilurteil beurteilt werden11. Diese Gefahr einander widersprechender Teilurteile über die auf den einzelnen Stufen einer Stufenklage geltend gemachten Ansprüche wird hingenommen. Dasselbe gilt, wenn der Stufenklage ein im Wege der Widerklage erhobener Anspruch oder der im Wege der vor der Stufenwiderklage erhobenen Klage ein Anspruch gegenübersteht, der mit den durch die Stufenklage verfolgten Ansprüchen materiellrechtlich verknüpft ist. In einem solchen Fall gilt das Teilurteilsverbot bei Gefahr einander widersprechender Entscheidungen, das auch sonst nicht uneingeschränkt besteht12, nicht. Anderenfalls könnte in solchen Fällen im Ergebnis weder über die Klage noch über die Widerklage entschieden werden. Denn einerseits dürfte über den Auskunftsanspruch (isoliert) wegen der Gefahr eines Widerspruchs zu der später zu treffenden Entscheidung über den vom Gegner des Auskunftsanspruchs erhobenen Zahlungsanspruch nicht entschieden werden. Andererseits darf auch nicht über die beiden zuvor genannten Ansprüche zusammen entschieden werden, weil dann ein Widerspruch zu der im weiteren Verfahren zu treffenden Entscheidung über den auf der letzten Stufe geltend gemachten Zahlungsanspruch nicht auszuschließen wäre13.
 Nichts anderes kann gelten, wenn ein Auskunftsbegehren gem. § 84a AMG und ein Schadensersatzanspruch gemäß § 84 AMG im Wege der objektiven Klagehäufung geltend gemacht werden. Beide Ansprüche sind materiellrechtlich verzahnt. Wenn über das Auskunftsbegehren gemäß § 84a AMG nicht vorab durch Teilurteil entschieden werden dürfte, könnten die vom Gesetzgeber verfolgten Ziele einer prozessualen Chancengleichheit und der beweisrechtlichen Besserstellung des Geschädigten für seinen auf § 84 AMG gestützten Schadensersatzanspruch nicht erreicht werden. Ebenso wie bei der Stufenklage ist auch der im Wege objektiver Klagehäufung geltend gemachte Auskunftsanspruch gemäß § 84a AMG lediglich ein Hilfsmittel, um den Leistungsanspruch durchzusetzen. Dieser Leistungsanspruch (hier: das Schadensersatzbegehren der Klägerin), nicht die Auskunft, ist das eigentliche Rechtsschutzziel, das mit der Klage verfolgt wird. Ein etwaiger Widerspruch zwischen den insoweit ergehenden Entscheidungen ist deshalb ebenso zu akzeptieren wie ein Widerspruch hinsichtlich der auf den verschiedenen Stufen der Stufenklage zu treffenden Entscheidungen.
 Bundesgerichtshof, Urteil vom 29. März 2011 – VI ZR 117/10
 MünchKommZPO/BeckerEberhard, 3. Aufl., § 254 Rn. 6 f.; Roth in Stein/Jonas, ZPO, 22. Aufl., § 254 Rn. 2; Baumbach/Lauterbach/Albers/Hartmann, ZPO, 69. Aufl., § 254 Rn. 1 [↩]
 Zöller/Greger, ZPO, 28. Aufl., § 254 Rn. 6 [↩]
 BGH, Urteile vom 02.03.2000 – III ZR 65/99, NJW 2000, 1645, 1646; und vom 18.04.2002 – VII ZR 260/01, NJW 2002, 2952, 2953 [↩]
 BGBl. I S. 2674 [↩]
 vgl. Gesetzesbegründung der Bundesregierung zum Entwurf eines Zweiten Gesetzes zur Änderung schadensersatzrechtlicher Vorschriften vom 07.12. 2001, BT-Drucks. 14/7752, S. 20; Handorn in: Fuhrmann/Klein/Fleischfresser, Arzneimittelrecht, 2010, § 27 Rn. 138; Kloesel/Cyran, Arzneimittelrecht, § 84a AMG, Anm. 1 (Stand: 2010); Sander, Arzneimittelrecht, Stand: Dezember 2008, § 84a AMG, Erl. 1 (Stand: November 2007); Moelle in: Dieners/Reese, Handbuch des Pharmarechts, 2010, S. 831 [↩]
 Moelle, aaO [↩]
 vgl. Sander, aaO Erl. 3; Kloesel/Cyran, aaO, Anm. 26 (Stand: 2004); Handorn, aaO Rn. 164; Hieke, Die Informationsrechte geschädigter Arzneimittelverbraucher, 2003, S. 416; Krüger, Arzneimittelgefährdungshaftung nach § 84 AMG unter besonderer Berücksichtigung alternativer Kausalität, 2006, S. 121; vgl. auch Stellungnahme des Bundesrates vom 09.11.2001 zum Gesetzentwurf der Bundesregierung, BT-Drucks. 14/7752, S. 48 [↩]
 vgl. BGH, Urteil vom 02.03.2000 – III ZR 65/99, aaO [↩]
 st. Rspr.; BGH, Urteil vom 26.04.1989 – IVb ZR 48/88, BGHZ 107, 236, 242; BGH, Urteile vom 04.02.1997 – VI ZR 69/96, VersR 1997, 601, 602 und vom 25.11.2003 – VI ZR 8/03, VersR 2004, 645, 646, jeweils mwN [↩]
 BGH, Urteil vom 28.11.2003 – V ZR 123/03, BGHZ 157, 133, 142 f.; und vom 07.11.2006 – X ZR 149/04, NJW 2007, Rn. 12 [↩]
 BGH, Urteile vom 26.04.1989 – IVb ZR 48/88, aaO S. 242 f.; und vom 19.12. 1969 – V ZR 114/66, WM 1970, 405, 406; Beschluss vom 10.06.1999 – VII ZB 17/98, NJW 1999, 3049 [↩]
 vgl. für den Fall der Verfahrensunterbrechung durch Insolvenz oder Tod eines einfachen Streitgenossen: BGH, Urteil vom 07.11.2006 – X ZR 149/04, aaO Rn. 15 f. mwN [↩]
 vgl. BGH, Urteil vom 16.06.2010 – VIII ZR 62/09, NJWRR 2011, 189 Rn. 22 ff. [↩]
 ArzneimittelrechtKlagehäufungTeilurteilZivilprozess