type: wikipedia

text:
Kemmuna hija gżira li tifforma parti mill-arċipelagu Malti bejn il-gżejjer ta' Malta u Għawdex fil-Baħar Mediterran, fejn tkopri żona ta' 1.35 mil kwadru. Imsemmija għall-kemmun (Cuminum cyminum), ħaxixa li tintuża bħala tip ta' ħwawar li kienet tinbet fuq din il-gżira, Kemmuna hija popolari għat-trankwillità li toffri. Sa ftit snin ilu kellha popolazzjoni permanenti ta' erba' residenti biss imma n-numru nieżel għal tnejn wara l-mewt ta' Marija Said fl-2017 u ta' Anġlu Vella fl-2020. Qassis u pulizija jservu lil din il-gżira minn Għawdex, biex jagħtu s-servizz tagħhom lill-popolazzjoni lokali u lill-viżitaturi sajfin. Din il-gżira żgħira hija parti intrinsika mil-lokalita' ta' Għajnsielem, f'Għawdex.
 Ambjent
 Il-gżira ta' Kemmuna għandha pajsaġġ karst jissostjeni makkja b'arbuxxelli sklerofilli. Riċentement saret afforestazzjoni limitata bis-siġar tal-Arżnu. L-Għeriem tar-ramel fil-bajja ta' Santa Marija fihom parti mill-veġetazzjoni nattiva tal-gżira, inklużi hemm is-siġar tal-Vitex u tat-Tamarisk. Il-gżira ġiet identifikata bħala żona importanti għall-għasafar mill-għaqda internazzjonali ta' Bird Life, dan għaliex fuqha hemm bejn 50 sa 80 par ta' Garni li jbejtu fuq din il-gżira.
 Storja
 Huwa magħruf li Kemmuna kienet abitata mill-bdiewa matul il-perjodu Ruman, imma qatt ma kellha popolazzjoni li setgħet issejħilha tagħha għax il-gżira kienet meqjusa bħala proprjetà privata jonkella għax ġiet abbandunata għalkollox. Il-kosta ta' din il-gżira hija mogħnija bl-isbaħ irdum tal-franka u hija miżgħuda b'għerien fondi li kienu popolari mal-pirati u mal-ħallelin tal-baħar, li kienu jduru madwar il-Mediterran fi żmien il-Medju Evu. L-għerien u l-ħofor ta' Kemmuna kienu użati ta' sikwit bħala bażijiet naturali minn fejn wieħed ikun jista' jattakka lil dawk id-dgħajjes li kellhom il-ħsieb jaqsmu l-fliegu ta' bejn Malta u Għawdex sabiex ikunu jistgħu jaslu fid-destinazzjoni mixtieqa. Iktar tard, il-Kavallieri ta' Malta bdew jagħmlu użu importanti minn Kemmuna, u għalhekk innominawha l-gżira tal-kaċċa u tar-rikreazzjoni. Il-Kavallieri kienu protettivi ħafna f'dak kollu li kien jirrigwarda l-kaċċa fuq din il-gżira, dan għaliex fuqha kienu jabitaw ċerti speċi bħall-majjal salvaġġ u l-fenek tal-Grixti. Ħadd ħlief il-Kavallieri ma kellu l-permess li jikkaċċja fuq Kemmuna, u għalhekk kull min kien imur kontra din il-liġi kien jispiċċa jeħel piena pjuttost twila ta' tliet snin skjav, jaħdem xogħol iebes fil-kċina tax-xini tal-iskjavi.
 Fis-sekli 16 u 17 Kemmuna serviet bħala post ta' priġunerija jew ta' eżilju għall-Kavallieri messaġġiera. Dawk il-Kavallieri li kienu jinstabu ħatja li wettqu xi att kriminali ta' gravità minuri kienu jiġu ssentenzjati jagħmlu l-kompitu solitarju u perikoluż, dak li jintrama t-Torri ta' Santa Marija. Fil-passat, kif ukoll fis-seklu 20, meta l-ibħra kienu jkunu mqallba żżejjed sabiex il-patri Għawdxi jkun jista' jaqsam il-fliegu sa Kemmuna għaċ-ċelebrazzjoni tal-Quddiesa, il-komunità lokali kienet tinġema' fuq il-blat f'dik il-parti tal-gżira magħrufa bħala "tal-Ħamra", fejn joqogħdu jħarsu 'l bogħod lejn il-baħar mezzan li jifred il-gżejjer sakemm jilmħu l-kappella tal-Madonna tal-Blat, f'Ħondoq ir-Rummien, Għawdex, il-post fejn tiġi ċċelebrata l-Quddiesa. Huma kienu jsegwu l-progressjoni tal-Quddiesa sat-tmiem.
 F'Marzu tal-1889, il-vapur tal-battalja Ingliż HMS Sultan kien ħabat ma' blata mhux immarkata fuq il-mappa fil-baħar ta' Kemmuna, kolliżjoni li ċarrtet qiegħ il-vapur. Il-vapur beda jegħreq bil-mod u żelaq minn fuq il-blata u għereq fl-14 ta' Marzu tal-1889. Il-kumpanija Taljana Baghino & Co. irnexxielha ttella' l-vapur minn qiegħ il-baħar f'Awwissu tal-1889 marbut bi ħlas ta' £50,000. Is-Sultan inġieb lura Malta fis-27 ta' Awwissu.
 It-Torri ta' Santa Marija
 It-Torri ta' Santa Marija huwa l-iktar bini prominenti li jinsab fuq il-gżira ta' Kemmuna. L-isfond tipiku ta' dan it-Torri jmur lura għall-1416, fiż-żmien meta l-Maltin iddeċidew li kellhom id-dritt li jsemmgħu leħinhom permezz ta' petizzjoni li tappoġġja l-kostruzzjoni ta' torri fuq Kemmuna, intenzjonat sabiex iservi ta' sistema ta' twissija bikrija fil-każ ta' xi invażjoni li tista' taħbat għall-gżejjer Maltin, u biex ikun ta' skoraġġjament għat-Torok, għall-pirati, għall-ħallelin u għall-kursara bil-ħsieb li jużaw lil Kemmuna bħala moħba jew bħala post ta' waqfien minn xi vjaġġ twil. Sentejn wara, ir-Re Alfonsu V ta' Aragona kien eleva taxxa speċjali fuq l-inbid importat sabiex jinġabru l-fondi neċessarji għal dan il-proġett, però dan l-involviment ma ssodisfax ix-xewqa tant mixtieqa tal-poplu Malti għax il-flus kienu qegħdin imorru fit-teżor tar-Re minflok ma bdew jintefqu għad-difiża ta' Kemmuna. Għalhekk il-gżira ċkejkna ta' Kemmuna baqgħet nieqsa mid-difiża għal mitejn sena oħra.
 It-Torri ta' Santa Marija nbena fi żmien il-Kavallieri ta' San Ġwann, taħt l-ordni tal-Gran Mastru Wignacourt. It-Torri jinsab mibni bejn wieħed u ieħor fiċ-ċentru tal-kosta tan-Nofsinhar tal-gżira. It-Torri kien jifforma parti mill-katina tat-torrijiet difensivi – It-torrijiet ta' Wignacourt, Lascaris u De Redin ippożizzjonati f'postijiet vantaġġjużi madwar il-kosta tal-gżejjer Maltin u għen fit-titjib tal-komunikazzjonijiet bejn iż-żewġ gżejjer prinċipali ta' Malta u Għawdex. It-Torri ta' Santa Marija huwa kbir, b'forma kwadra u għandu erba' turretti f'kull kantuniera. It-Torri jinsab xi 80 metru (262 Pied) 'il fuq mil-livell tal-baħar, u huwa madwar 12-il metru għoli, b'ħitan li huma bejn wieħed u ieħor 6 metri wesgħin. It-Torri huwa elevat fuq pjattaforma u fuq bażi kwadra li huma ta' xi 8 metri għoli.
 Matul l-imblokk Franċiż (1798-1800) it-Torri ta' Santa Marija serva ta' ħabs għall-ispiji ssuspettati. Fl-1829, il-militar Brittaniku kien abbanduna 'l dan is-sit. Għal bosta deċennji, dan it-torri strateġiku kien meqjus bħala l-proprjetà tal-awtoritajiet ċivili u lokali, u jista' jkun li kien qed jiġi użat bħala sptar ta' iżolazzjoni jonkella bħala maqjel għall-annimali tal-għalqa, bħala kenn mill-kefrija tal-istaġun kiesaħ tax-xitwa. It-Torri ta' Santa Marija reġa' beda jintuża b'mod regolari matul iż-żewġ Gwerer Dinjija. It-Torri kien meqjus bħala l-proprjetà tal-forzi armati ta' Malta mill-1982. Illum, dan it-torri jservi l-irwol ta' għassies kontra l-kuntrabandu u l-kaċċa illegali tal-għasafar, li jkollhom bżonn ipassu minn fuq il-baħar.
 It-Torri ta' Santa Marija għadda minn restawr estensiv bejn l-2002 u l-2004. Illum, jibqa' rikonoxxut bħala l-iktar struttura notevoli fuq il-gżira mezzana ta' Kemmuna, u jservi ta' destinazzjoni għat-turisti li jabitaw il-gżira temporanjament sabiex jiskopru l-maġija moħbija li toffri din il-gżira hekk maqtugħa minn ġensha, fil-kwiet u fl-imħabba mal-baħar li jdawwarha.
 Folklor
 Skont il-Folklor Malti, xi drabi eremita mistiku li jismu Kerrew jaqsam il-fliegu ta' bejn Malta u Kemmuna fuq il-mantell tiegħu bl-iskuża li għandu bżonn jiltaqa' mal-kabbalist magħruf, Abulafja (Abraham ben Samwel Abulafja li twieled Saragozza fl-1240 u skont it-tradizzjpni miet Kemmuna).
 L-industrija tal-films
 Kemmuna hija lokazzjoni popolari għall-produtturi tal-films. Din il-gżira tidher f'films bħal: Troy, The count of Monte Cristo u fi Swept Away. It-Torri tant prominenti ta' Santa Marija fuq Kemmuna deher fil-film The Count of Monte Cristo, fejn serva bħala x-Château d'If.
 Mediterran
 Gżejjer ta' Malta


text:
De Winge is een beek en zijrivier van de Demer. Ze ontspringt ten zuiden van Kiezegem in de gemeente Tielt-Winge en stroomt via Holsbeek en Rotselaar naar Werchter, waar ze uitmondt in de Demer.
 Op de plaats waar de Winge en de Kleine Leibeek samenvloeien, staat de Uitemmolen.
 Zie ook
 Valleien van de Winge en de Motte met valleihellingen, een Natura2000-gebied
 Rivier in Vlaams-Brabant
 Stroomgebied van de Schelde


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 21.1.2019
 HR
 Službeni list Europske unije
 L 18/18
 SPORAZUM
 između Europske unije i Zajednice Bahama o izmjeni Sporazuma između Europske zajednice i Zajednice Bahama o ukidanju viza za kratkotrajni boravak
 EUROPSKA UNIJA,
 s jedne strane, i
 ZAJEDNICA BAHAMA (dalje u tekstu „Bahami”),
 s druge strane,
 dalje u tekstu zajedno „ugovorne stranke”,
 UZIMAJUĆI U OBZIR Sporazum između Europske zajednice i Zajednice Bahama o ukidanju viza za kratkotrajni boravak (1) (dalje u tekstu „Sporazum”), koji je stupio na snagu 1. travnja 2010.,
 POTVRĐUJUĆI važnost olakšavanja međuljudskih kontakata,
 PRIMIVŠI NA ZNANJE da Sporazum funkcionira na zadovoljstvo građana ugovornih stranaka,
 UZIMAJUĆI U OBZIR da definicija kratkotrajnog boravka predviđena Sporazumom (tri mjeseca tijekom razdoblja od šest mjeseci od dan prvog ulaska) nije dovoljno precizna, a posebice da tumačenje pojma „dan prvog ulaska” može izazvati nedoumice i pitanja,
 VODEĆI RAČUNA O TOME da su Uredbom (EU) br. 610/2013 Europskog parlamenta i Vijeća (2) uvedene horizontalne izmjene pravne stečevine Europske unije u pogledu viza i granica i da je u toj uredbi kratkotrajni boravak definiran kao boravak od „90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana”,
 UZIMAJUĆI U OBZIR da sustav ulaska/izlaska koji Europska unija treba uspostaviti iziskuje upotrebu jedinstvene i jasne definicije kratkotrajnog boravka primjenjive na sve državljane trećih zemalja,
 ŽELEĆI osigurati nesmetan protok putnika na graničnim prijelazima ugovornih stranaka,
 POTVRĐUJUĆI da Sporazum obuhvaća državljane svih država članica Europske unije, osim Ujedinjene Kraljevine i Irske,
 UZIMAJUĆI U OBZIR Protokol o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde i Protokol o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije, priložene Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, te potvrđujući da se odredbe ovog Sporazuma o izmjeni ne primjenjuju na Ujedinjenu Kraljevinu i Irsku,
 SPORAZUMJELE SU SE KAKO SLIJEDI:
 Članak 1.
 Sporazum se mijenja kako slijedi:
 1.
 U naslovu i u članku 3. stavku 5., članku 4. stavku 3., članku 6. stavku 1. te članku 8. stavku 7. riječ „Zajednica” zamjenjuje se riječju „Unija”;
 2.
 U članku 1. riječi „tri mjeseca u razdoblju od šest mjeseci” zamjenjuju se riječima „90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana”;
 3.
 Članak 4. mijenja se kako slijedi:
 (a)
 stavak 1. zamjenjuje se sljedećim:
 „1. Građani Europske unije mogu boraviti na državnom području Bahama najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana.”;
 (b)
 stavak 2. zamjenjuje se sljedećim:
 „2. Državljani Bahama mogu boraviti na državnom području država članica koje u cijelosti primjenjuju schengensku pravnu stečevinu najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana. To razdoblje izračunava se neovisno o bilo kojem boravku u državi članici koja još ne primjenjuje u cijelosti schengensku pravnu stečevinu.
 Državljani Bahama mogu boraviti najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na državnom području svake države članice koja još ne primjenjuje u cijelosti schengensku pravnu stečevinu, neovisno o razdoblju boravka izračunanom za državno područje država članica koje u cijelosti primjenjuju schengensku pravnu stečevinu.”;
 (c)
 U stavku 3. riječi „tri mjeseca” zamjenjuju se riječima „90 dana”;
 4.
 U članku 8. stavku 4., zadnja rečenica zamjenjuje se sljedećim:
 „Ugovorna stranka koja je suspendirala primjenu ovog Sporazuma odmah obavješćuje drugu ugovornu stranku ako prestanu postojati razlozi za tu suspenziju te ukida tu suspenziju.”.
 Članak 2.
 Ugovorne stranke ratificiraju ili odobravaju ovaj Sporazum o izmjeni u skladu sa svojim odgovarajućim postupcima te on stupa na snagu prvog dana šestog mjeseca nakon datuma na koji je zadnja stranka obavijestila drugu stranku o okončanju prethodno navedenih postupaka.
 Sastavljeno u po dva primjerka na bugarskom, češkom, danskom, engleskom, estonskom, finskom, francuskom, grčkom, hrvatskom, latvijskom, litavskom, mađarskom, malteškom, nizozemskom, njemačkom, poljskom, portugalskom, rumunjskom, slovačkom, slovenskom, španjolskom, švedskom i talijanskom jeziku, pri čemu je svaki od tih tekstova jednako vjerodostojan.
 Съставено в Брюксел на двадесет и пети април две хиляди и осемнадесета година.
 Hecho en Bruselas, el veinticinco de abril de dos mil dieciocho.
 V Bruselu dne dvacátého pátého dubna dva tisíce osmnáct.
 Udfærdiget i Bruxelles den femogtyvende april to tusind og atten.
 Geschehen zu Brüssel am fünfundzwanzigsten April zweitausendachtzehn.
 Kahe tuhande kaheksateistkümnenda aasta aprillikuu kahekümne viiendal päeval Brüsselis.
 Έγινε στις Βρυξέλλες, στις είκοσι πέντε Απριλίου δύο χιλιάδες δεκαοκτώ.
 Done at Brussels on the twenty fifth day of April in the year two thousand and eighteen.
 Fait à Bruxelles, le vingt-cinq avril deux mille dix-huit.
 Sastavljeno u Bruxellesu dvadeset petog travnja godine dvije tisuće osamnaeste.
 Fatto a Bruxelles, addì venticinque aprile duemiladiciotto.
 Briselē, divi tūkstoši astoņpadsmitā gada divdesmit piektajā aprīlī.
 Priimta du tūkstančiai aštuonioliktų metų balandžio dvidešimt penktą dieną Briuselyje.
 Kelt Brüsszelben, a kétezer-tizennyolcadik év április havának huszonötödik napján.
 Magħmul fi Brussell, fil-ħamsa u għoxrin jum ta’ April fis-sena elfejn u tmintax.
 Gedaan te Brussel, vijfentwintig april tweeduizend achttien.
 Sporządzono w Brukseli dnia dwudziestego piątego kwietnia roku dwa tysiące osiemnastego.
 Feito em Bruxelas, em vinte e cinco de abril de dois mil e dezoito.
 Întocmit la Bruxelles la douăzeci și cinci aprilie două mii optsprezece.
 V Bruseli dvadsiateho piateho apríla dvetisícosemnásť.
 V Bruslju, dne petindvajsetega aprila leta dva tisoč osemnajst.
 Tehty Brysselissä kahdentenakymmenentenäviidentenä päivänä huhtikuuta vuonna kaksituhattakahdeksantoista.
 Som skedde i Bryssel den tjugofemte april år tjugohundraarton.
 За Европейския съюз
 Рог la Unión Europea
 Za Evropskou unii
 For Den Europæiske Union
 Für die Europäische Union
 Euroopa Liidu nimel
 Για την Ευρωπαϊκή Ένωση
 For the European Union
 Pour l'Union européenne
 Za Europsku uniju
 Per l'Unione europea
 Eiropas Savienības vārdā –
 Europos Sąjungos vardu
 Az Európai Unió részéről
 Għall-Unjoni Ewropea
 Voor de Europese Unie
 W imieniu Unii Europejskiej
 Pela União Europeia
 Pentru Uniunea Europeană
 Za Európsku úniu
 Za Evropsko unijo
 Euroopan unionin puolesta
 För Europeiska unionen
 За Бахамската общност
 Por la Commonwealth de las Bahamas
 Za Bahamské společenství
 For Commonwealth of the Bahamas
 Für das Commonwealth der Bahamas
 Bahama Ühenduse nimel
 Για την Κοινοπολιτεία των Μπαχαμών
 For the Commonwealth of the Bahamas
 Pour le Commonwealth des Bahamas
 Za Zajednicu Bahama
 Per il Commonwealth delle Bahamas
 Bahamu Salu Sadraudzības vārdā —
 Bahamų Sandraugos vardu
 A Bahamai Közösség részéről
 Għall-Commonwealth tal-Bahamas
 Voor het Gemenebest van de Bahama’s
 W imieniu Wspólnoty Bahamów
 Pela Comunidade das Baamas
 Pentru Uniunea Bahamas
 Za Bahamské spoločenstvo
 Za Zvezo Bahami
 Bahaman liittovaltion puolesta
 För Samväldet Bahamas
 (1) SL L 169, 30.6.2009., str. 24.
 (2) Uredba (EU) br. 610/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama), Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma, uredaba Vijeća (EZ) br. 1683/95 i (EZ) br. 539/2001 i uredaba (EZ) br. 767/2008 i (EZ) br. 810/2009 Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 182, 29.6.2013., str. 1.).
 ZAJEDNIČKA IZJAVA U VEZI S ISLANDOM, NORVEŠKOM, ŠVICARSKOM I LIHTENŠTAJNOM
 Poželjno je da tijela Norveške, Islanda, Švicarske i Lihtenštajna, s jedne strane, i Bahama, s druge strane, bez odgode izmijene postojeće bilateralne sporazume o ukidanju viza za kratkotrajni boravak u skladu s odredbama ovog Sporazuma o izmjeni.
 ZAJEDNIČKA IZJAVA O TUMAČENJU RAZDOBLJA OD 90 DANA U BILO KOJEM RAZDOBLJU OD 180 DANA
 Ugovorne stranke suglasne su da razdoblje od najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, kako je predviđeno člankom 4. Sporazuma, znači neprekidni posjet ili nekoliko uzastopnih posjeta čije ukupno trajanje ne premašuje 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana.
 Pojam „bilo koji” podrazumijeva primjenu pomičnog referentnog razdoblja od 180 dana, promatrajući unatrag u odnosu na svaki dan boravka prethodno razdoblje od 180 dana, kako bi se provjerilo poštuje li se i dalje zahtjev boravka od najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana. Među ostalim, to znači da se u slučaju odsutnosti u neprekinutom razdoblju od 90 dana dozvoljava novi boravak u trajanju do 90 dana.


text:
 Anunţ juridic important
 |
 22003D0125
 Jurnalul Oficial L 331 , 18/12/2003 p. 0054 - 0055 ediţie specială în limba cehă capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 ediţie specială în limba estonă capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 ediţie specială în limba maghiară capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 ediţie specială în limba lituaniană capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 LV.ES capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 MT.ES capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 PL.ES capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 SK.ES capitol 11 volum 08 p. 417 - 418 ediţie specială în limba slovenă capitol 11 volum 08 p. 417 - 418
 Decizia nr. 125/2003 a Comitetului mixt al SEEdin 26 septembrie 2003de modificare a anexei XX (Mediul) la Acordul SEECOMITETUL MIXT AL SEE,având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, astfel cum a fost modificat prin Protocolul de adaptare a Acordului privind Spațiul Economic European, denumit în continuare "acordul", în special articolul 98,întrucât:(1) Anexa XX la acord a fost modificată prin Decizia nr. 93/2003 a Comitetului mixt al SEE din 11 iulie 2003 [1].(2) Decizia 2003/138/CE a Comisiei din 27 februarie 2003 de stabilire a standardelor de codificare a componentelor și a materialelor pentru vehicule în temeiul Directivei 2000/53/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind vehiculele scoase din uz [2] trebuie să fie încorporată în acord,DECIDE:Articolul 1După punctul 32eb (Decizia 2002/151/CE a Comisiei) din anexa XX, se inserează următorul punct:"32ec. 32003 D 0138: Decizia 2003/138/CE a Comisiei din 27 februarie 2003 de stabilire a standardelor de codificare a componentelor și a materialelor pentru vehicule în temeiul Directivei 2000/53/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind vehiculele scoase din uz (JO L 53, 28.2.2003, p. 58)."Articolul 2Textele Deciziei 2003/138/CE în limbile islandeză și norvegiană, care urmează să fie publicate în Suplimentul SEE al Jurnalului Oficial al Uniunii Europene, sunt autentice.Articolul 3Prezenta decizie intră în vigoare la 27 septembrie 2003, cu condiția transmiterii prealabile a tuturor notificărilor prevăzute la articolul 103 alineatul (1) din acord către Comitetul mixt al SEE [***].Articolul 4Prezenta decizie se publică în Secțiunea SEE și în Suplimentul SEE ale Jurnalului Oficial al Uniunii Europene.Adoptată la Bruxelles, 26 septembrie 2003.Pentru Comitetul mixt al SEEPreședinteleA.S.S. Prințul Nikolaus von Liechtenstein[1] JO L 272, 23.10.2003, p. 29.[2] JO L 53, 28.2.2003, p. 58.[***] Nu sunt indicate cerințe constituționale.--------------------------------------------------


text:
 22.3.2018
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 80/40
 DECYZJA WSPÓLNEGO KOMITETU EOG
 NR 195/2016
 z dnia 23 września 2016 r.
 zmieniająca załącznik XX (Środowisko) do Porozumienia EOG [2018/451]
 WSPÓLNY KOMITET EOG,
 uwzględniając Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym (zwane dalej „Porozumieniem EOG”), w szczególności jego art. 98,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 W Porozumieniu EOG należy uwzględnić decyzję Komisji (UE) 2016/611 z dnia 15 kwietnia 2016 r. w sprawie dokumentu referencyjnego dotyczącego najlepszych praktyk zarządzania środowiskowego, sektorowych wskaźników efektywności środowiskowej oraz kryteriów doskonałości dla sektora turystyki na podstawie rozporządzenia (WE) nr 1221/2009 w sprawie dobrowolnego udziału organizacji w systemie ekozarządzania i audytu we Wspólnocie (EMAS) (1).
 (2)
 Należy zatem odpowiednio zmienić załącznik XX do Porozumienia EOG,
 PRZYJMUJE NINIEJSZĄ DECYZJĘ:
 Artykuł 1
 Po pkt 1eaf (decyzja Komisji (UE) 2015/801) załącznika XX do Porozumienia EOG dodaje się punkt w brzmieniu:
 „1eag.
 32016 D 0611: decyzja Komisji (UE) 2016/611 z dnia 15 kwietnia 2016 r. w sprawie dokumentu referencyjnego dotyczącego najlepszych praktyk zarządzania środowiskowego, sektorowych wskaźników efektywności środowiskowej oraz kryteriów doskonałości dla sektora turystyki na podstawie rozporządzenia (WE) nr 1221/2009 w sprawie dobrowolnego udziału organizacji w systemie ekozarządzania i audytu we Wspólnocie (EMAS) (Dz.U. L 104 z 20.4.2016, s. 27).”.
 Artykuł 2
 Teksty decyzji (UE) 2016/611 w języku islandzkim i norweskim, które zostaną opublikowane w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Unii Europejskiej, są autentyczne.
 Artykuł 3
 Niniejsza decyzja wchodzi w życie z dniem 24 września 2016 r. pod warunkiem dokonania wszystkich notyfikacji przewidzianych w art. 103 ust. 1 Porozumienia EOG (*1).
 Artykuł 4
 Niniejsza decyzja zostaje opublikowana w sekcji EOG i w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Unii Europejskiej.
 Sporządzono w Brukseli dnia 23 września 2016 r.
 W imieniu Wspólnego Komitetu EOG
 Bergdís ELLERTSDÓTTIR
 Przewodniczący
 (1) Dz.U. L 104 z 20.4.2016, s. 27.
 (*1) Nie wskazano wymogów konstytucyjnych.


text:
27. heinäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 208. päivä (209. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 157 päivää. 27. heinäkuuta on suomalaisen almanakan mukaan unikeonpäivä.
 Nimipäivät
 suomalainen kalenteri: Heidi
 suomenruotsalainen kalenteri: Heidi
 ortodoksinen kalenteri: Leimo, Pauno
 saamenkielinen kalenteri: Heide, Heidi
 vanhemmissa kalentereissa: 7 Unikekoa, Martha, Merta, Ragnhild, Sewed, Simson
 Tapahtumia
 1549 – Jesuiitta ja lähetyssaarnaaja Francisco Xavierin alus saapui Japaniin.
 1682 – Tornion ensimmäinen kirkko tuhoutui salamaniskun aiheuttamassa tulipalossa.
 1694 – Englannin ja Skotlannin pankki perustettiin kuninkaallisella käskykirjeellä.
 1714 – Suuri Pohjan sota: Venäjän laivaston ensimmäinen merkittävä voitto Riilahden meritaistelussa Ruotsin laivastoa vastaan Hangon lähellä.
 1794 – (Vallankumouskalenterin mukaan 9. thermidor-kuuta vuonna 2): Maximilien de Robespierre pidätettiin sen jälkeen, kun hän kehotti teloittamaan yli 17 000 ”vallankumouksen vihollista”.
 1830 – Alkoi Ranskan heinäkuun vallankumous.
 1866 – Atlantin merikaapeli Kanadan Newfoundlandin ja Irlannin välillä valmistui silloisen maailman suurimman laivan S/S Great Easternin saatua kaapelin lasketuksi, mikä ensimmäistä kertaa mahdollisti Atlantin ylittävät sähkösanomat.
 1880 – Toisen afgaanisodan Maiwandin taistelu Afganistanissa päättyy brittien tappioon.
 1921 – Biokemisti Frederick Bantingin johtamat Toronton yliopiston tutkijat ilmoittivat insuliinihormonin löytämisestä.
 1922 – Suomen eduskunta hyväksyi lain avioliiton ulkopuolella syntyneistä lapsista. Kuntiin nimettiin lastenvalvojat valvomaan aviottomien lasten ja heidän äitiensä etuja.
 1925 – Taivalkosken ensimmäinen kirkko paloi salaman sytyttämänä.
 1928 – Radclyffe Hallin romaani Yksinäisyyden kaivo ilmestyi.
 1940 – Väiski Vemmelsääri (Bugs Bunny) esiintyi ensimmäisen kerran piirrosfilmissä A Wild Hare.
 1941 – Toinen maailmansota: japanilaiset joukot miehittivät Ranskan Indokiinan.
 1949 – Ensimmäinen kaupallisen suihkumatkustajalentokoneen, De Havilland Cometin, ensilento.
 1952 – Kurt Wires ja Yrjö Hietanen voittivat kultaa K2 10 000m melonnassa, Thorvald Strömberg K1 10 000m melonnassa ja Kelpo Gröndahl kreikkalais-roomalaisen painin raskaassa keskisarjassa (87kg) Helsingin olympialaisissa.
 1953 – Korean sota päättyi Yhdysvaltojen, Kiinan, Pohjois- ja Etelä-Korean allekirjoittamaan aseleposopimukseen (rauhaa ei ole vieläkään solmittu).
 1955 – Liittoutuneiden toisen maailmansodan jälkeinen Itävallan miehitys päättyi (se alkoi 9. toukokuuta 1945).
 1963 – Nykyinen Puijon torni avataan yleisölle ensimmäistä kertaa Kuopiossa.
 1976 – Japanin entinen pääministeri Kakuei Tanaka pidätettiin epäiltynä ulkomaanvaluutan vaihtoa ja ulkomaankauppaa koskevien lakien rikkomuksista Lockheed-skandaalin yhteydessä.
 1978 – YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi Namibian itsenäistämissuunnitelman ja nimitti Suomen Tansanian-suurlähettilään Martti Ahtisaaren YK:n erityisedustajaksi Namibiaan.
 1985 – Ugandan presidentti Milton Obote syrjäytettiin sotilasvallankaappauksessa.
 1989 – Tukholman käräjäoikeus tuomitsi Christer Petterssonin elinkautiseen vankeuteen pääministeri Olof Palmen murhasta, vaikka Petterssonin syyllisyyttä ei pystytty todistamaan täysin aukottomasti. Svean hovioikeus kumosi myöhemmin Petterssonin tuomion.
 2002 – Suhoi Su-27 -hävittäjälentokone syöksyi väkijoukkoon lentonäytöksessä Lvivissä Ukrainassa. Tässä historian suurimmassa lentonäytöksessä tapahtuneessa onnettomuudessa kuoli 85 ja loukkaantui yli sata ihmistä.
 2006 – Kittilän lentoasemarakennus paloi osittain.
 2007 – Partiolaisten 21. maailmanjamboree ja samalla partioliikkeen satavuotisjuhlajamboree alkoi Englannissa.
 2007 – The Simpsons Movien ensi-ilta.
 2012 – Kesäolympialaiset 2012 alkoivat Lontoossa.
 Syntyneitä
 774 – Kūkai, japanilainen buddhalainen munkki (k. 835)
 1452 – Ludovico Sforza, Milanon herttua (k. 1508)
 1612 – Murat IV, Osmanien valtakunnan sulttaani 1623–1640 (k. 1640)
 1667 – Johann Bernoulli, sveitsiläinen matemaatikko (k. 1748)
 1768 – Charlotte Corday, ranskalainen aristokraatti (Jean-Paul Maratin surmaaja) (k. 1793)
 1781 – Mauro Giuliani, italialainen säveltäjä (k. 1828)
 1801 – George Biddell Airy, englantilainen matemaatikko, tähtitieteilijä ja Astronomer Royal (k. 1892)
 1824 – Alexandre Dumas nuorempi, ranskalainen kirjailija (Kamelianainen) (k. 1895)
 1835 – Giosuè Carducci, vuoden 1906 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut italialainen kirjailija (Inno a Satana) (k. 1907)
 1848 – Victor Noir, ranskalainen toimittaja (k. 1870)
 1866 – António José de Almeida, Portugalin kuudes presidentti (k. 1929)
 1867 – Enrique Granados, espanjalainen säveltäjä (k. 1916)
 1877 – Ernő Dohnányi, unkarilainen säveltäjä, kapellimestari ja pianisti (k. 1960)
 1870 – Hilaire Belloc, brittiläinen kirjailija ja poliitikko (k. 1953)
 1871 – Theodore Dreiser, yhdysvaltalainen kirjailija (k. 1945)
 1871 – Boyd Robert Horsbrugh, englantilainen lintutieteilijä (k. 1916)
 1871 – Ernst Zermelo, saksalainen matemaatikko (k. 1953)
 1881 – Hans Fischer, vuoden 1930 Nobelin kemianpalkinnon saanut saksalainen kemisti (k. 1945)
 1882 – Geoffrey de Havilland, brittiläinen lentokonesuunnittelija (De Havilland -yhtiön perustaja) (k. 1965)
 1886 – Taavetti Laatikainen, suomalainen jääkäriupseeri, jalkaväenkenraali ja Mannerheim-ristin ritari (k. 1954)
 1888 – Oskar, Saksan prinssi, keisari Vilhelm II:n poika (k. 1958)
 1890 – Armas Taipale, suomalainen kiekonheittäjä (olympiavoittaja) (k. 1976)
 1900 – Charles Vidor, unkarilainen elokuvaohjaaja (k. 1959)
 1909 – Jouko Paavola, suomalainen teatterinjohtaja ja ohjaaja (k. 1972)
 1916 – Keenan Wynn, yhdysvaltalainen näyttelijä (k. 1986)
 1918 – Eero Sipilä, suomalainen säveltäjä, musiikkipedagogi, urkuri ja kuoronjohtaja (k. 1972)
 1918 – Heikki Varja, suomalainen kuvanveistäjä (k. 1986)
 1919 – Helmi Mavis Hiltunen (”Mavis Hiltunen Biesanz”), amerikansuomalainen sosiologi ja tietokirjailija (k. 2008)
 1922 – Norman Lear, yhdysvaltalainen televisiotuottaja
 1931 – Khieu Samphan, Punaisten khmerien johtaja
 1937 – Hellevi Arjava, suomalainen kirjailija
 1937 – Anna Dawson, englantilainen näyttelijä (Pokka pitää)
 1937 – Tauno Pehkonen, suomalainen poliitikko (k. 2013)
 1938 – Thérèse Coquerelle (”Isabelle Aubret”), ranskalainen laulaja
 1938 – Gary Gygax, yhdysvaltalainen pelintekijä ja kirjailija (k. 2008)
 1939 – Allan Hagert, suomalainen liikemies (k. 1999)
 1940 – Bharati Mukherjee, yhdysvaltalainen kirjailija (k. 2017)
 1942 – Jyrki Hämäläinen, suomalainen tuottaja (k. 2008)
 1944 – Raimo Einari Anttila, suomalainen juristi ja tuomari (k. 2008)
 1948 – Peggy Fleming, yhdysvaltalainen taitoluistelija (olympiavoittaja)
 1952 – Hannu-Pekka Hänninen, suomalainen urheiluselostaja
 1953 – Esa Saarinen, suomalainen filosofi (Punk-akatemia)
 1955 – Bobby Rondinelli, yhdysvaltalainen rumpali ("Rainbow")
 1956 – Jouko Karjalainen, suomalainen yhdistetyn hiihtäjä
 1958 – Kari Ristanen, suomalainen hiihtäjä
 1959 – Sergio Berlato, italialainen poliitikko ja europarlamentaarikko
 1960 – Tiina Onikki-Rantajääskö, suomalainen kielitieteilijä
 1963 – Donnie Yen, hongkongilainen näyttelijä, ohjaaja ja itämaisten taistelulajien taitaja
 1964 – Rex Brown, yhdysvaltalainen muusikko ("Pantera")
 1968 – Cliff Curtis, uusiseelantilainen näyttelijä
 1968 – Julian McMahon, australialainen näyttelijä
 1968 – Sari Syväluoma, suomalainen tekstiilitaiteilija (k. 2016)
 1968 – Marco de Wit, suomalais-alankomaalainen kansalaisaktivisti, Suomen Kansa Ensin -puolueen puheenjohtaja
 1969 – Paul Michael Levesque (”Triple H”), yhdysvaltalainen show-painija
 1970 – Nikolaj Coster-Waldau, tanskalainen näyttelijä (Game of Thrones)
 1970 – Kimmo Rasila, suomalainen näyttelijä
 1972 – Maya Rudolph, yhdysvaltalainen näyttelijä
 1973 – Cassandra Clare, yhdysvaltalainen kirjailija
 1974 – Judith Sargentini, alankomaalainen poliitikko
 1975 – Alex Rodriguez (”A-Rod”), yhdysvaltalainen baseballpelaaja
 1984 – Taylor Schilling, yhdysvaltalainen näyttelijä (Orange Is the New Black)
 1986 – Courtney Kupets, yhdysvaltalainen telinevoimistelun olympiamitalisti ja maailmanmestari
 1990 – Indiana Evans, australialainen näyttelijä, laulaja ja malli
 1994 – Winnie Harlow, kanadalainen malli
 Kuolleita
 1061 – Nikolaus II, paavi (s. n. 992)
 1276 – Jaakko I (espanjaksi Jaime I de Aragón, katalalaaniksi Jaume I el Conqueridor), Aragonian kuningas (s. 1208)
 1759 – Pierre Louis Moreau de Maupertuis, ranskalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä (s. 1698)
 1841 – Mihail Lermontov, venäläinen kirjailija (Aikamme sankari) (s. 1814)
 1844 – John Dalton, englantilainen kemisti ja fyysikko (s. 1776)
 1917 – Emil Theodor Kocher, vuoden 1909 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut sveitsiläinen kirurgi (s. 1841)
 1924 – Ferruccio Busoni, italialainen pianisti ja säveltäjä (s. 1866)
 1946 – Gertrude Stein, yhdysvaltalaissyntyinen avantgarde-kirjailija (”Rose is a rose is a rose is a rose”) (s. 1874)
 1954 – V. A. Haila, suomalainen lyseon lehtori ja kirjallisuuden tutkija (s. 1894)
 1958 – Hirsch Moses Wonsal (”Harold Warner”), yhdysvaltalainen liikemies (Warner Bros. -tuotantoyhtiön perustajaveljeksiä) (s. 1881)
 1967 – Hannes Autere, suomalainen kuvanveistäjä (s. 1888)
 1970 – António de Oliveira Salazar, Portugalin diktaattori (s. 1889)
 1973 – Göran Hongell, suomalainen lasitaiteilija (s. 1902)
 1975 – Arvo Ylinen, suomalainen lentokoneinsinööri, lentotekniikan ja rakennusstatiikan professori (s. 1902)
 1976 – Toivo Lyy, suomalainen runoilija ja kääntäjä (s. 1898)
 1980 – Mohammad Reza Pahlavi, Iranin viimeinen šaahi (1941–1979) (s. 1919)
 1981 – William Wyler, yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvaohjaaja (Ben-Hur) (s. 1902)
 1984 – James Mason, brittiläinen näyttelijä (Vaarallinen romanssi) (s. 1909)
 2001 – Leon Wilkeson, yhdysvaltalainen bassokitaristi ("Lynyrd Skynyrd") (s. 1952)
 2003 – Leslie Townes Hope (”Bob Hope”), yhdysvaltalainen nyrkkeilijä, viihdetaiteilija, koomikko, laulaja ja näyttelijä (s. 1903)
 2004 – Petteri Jussila, suomalainen liikemies ja suoramarkkinointivalmentaja (s. 1970)
 2006 – Johnny Weissmuller, Jr., yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1940)
 2011 – Francis John Spence, kanadalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa (s. 1926)
 2012 – Geoffrey Hughes, englantilainen näyttelijä (Pokka pitää) (s. 1944)
 2012 – Alvin Morris (”Tony Martin”), yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja (s. 1913)
 2013 – Lindy Boggs, yhdysvaltalainen poliitikko ja diplomaatti (s. 1916)
 2015 – Avul Pakir Jainulabdeen Abdul Kalam (”A. P. J. Abdul Kalam”), intialainen ydinfyysikko ja Intian presidentti (2002–2007) (s. 1931)
 2015 – Sigmund Lillebjerka, norjalainen säveltäjä (s. 1931)
 2015 – Heikki Somersalo, suomalainen taidemaalari (s. 1936)
 2016 – Jack Davis, yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä ja kuvittaja (s. 1924)
 2016 – Jerry Doyle, yhdysvaltalainen näyttelijä ja radiojuontaja (s. 1956)
 2016 – Dominik Hrušovský, slovakialainen roomalaiskatolinen piispa ja kirkon diplomaatti (s. 1926)
 2016 – Piet de Jong, Alankomaiden pääministeri (1967–1971) (s. 1915)
 2016 – Einojuhani Rautavaara, suomalainen taidemusiikin säveltäjä (s. 1928)
 2017 – Sam Shepard, yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija, elokuvakäsikirjoittaja, näyttelijä sekä ohjaaja (s. 1943)
 2018 – Algimantas Nasvytis, liettualainen arkkitehti (s. 1928)
 2018 – Vladimir Voinovitš, venäläinen kirjailija (s. 1932)
 2019 – John Robert Schrieffer, vuoden 1972 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen fyysikko (s. 1931)
 Juhlapäiviä
 Unikeonpäivä (esim. Latviassa nimeltään Septinu Guletaju Diena, seitsemän nukkujan päivän juhla.)
 Kuuba: Vallankumouksen päivä, 2. juhlapäivä.
 Liberia: Itsenäisyyspäivä, 2. juhlapäivä.
 Puerto Rico: José Celso Barbosan syntymäpäivä.
 Vietnam: Sotamarttyyrien muistopäivä.
 Katso myös
 kalenteri ~ 26. heinäkuuta, 28. heinäkuuta
 Lähteet
 Aiheesta muualla
 Heinäkuu
 -07-27


type: other

text:
Artiklen er oprindeligt offentliggjort i Ugeskrift for Retsvæsen 1999B.25 og gengives i samarbejde med forfatterne og med tilladelse fra Karnov Group Denmark A/S
 DGL 2008.13: Partshøringsreglernes anvendelse i personalesager
 Af Jon Andersen og Elizabeth Bøggild Nielsen, Folketingets Ombudsmand
 Artiklen beskriver på baggrund af ombudsmandspraksis og domspraksis anvendelsen af forvaltningslovens § 19 og den ulovbestemte partshøringspligt i personalesager og konsekvenserne ved tilsidesættelse af partshøringspligten. Artiklen kommer i forbindelse med forvaltningslovens § 19 ind på spørgsmålet om den forhandlingsberettigedes faglige organisations partsstatus i personalesager.
 1 Emneafgrænsning
 Retsforholdet mellem offentlige arbejdsgivere og deres ansatte reguleres af en række regler, som systematisk er blevet henregnet til den individuelle ansættelsesret og den almindelige arbejdsret. Den offentlige arbejdsgiver er imidlertid også i sin personaleadministration bundet af de generelle forvaltningslove, af de ulovbestemte grundsætninger om forbud mod magtfordrejning, proportionalitetsgrundsætningen, lighedsgrundsætningen osv. Især partshøringsreglerne har givet anledning til tvivl.
 Det er formålet med denne artikel at klargøre indholdet af såvel forvaltningslovens § 19 som den ulovbestemte partshøringspligt.
 2 Partshøringsreglen i forvaltningslovens § 19
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder følgende bestemmelse:
 »Kan en part i en sag ikke antages at være bekendt med, at myndigheden er i besiddelse af bestemte oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, må der ikke træffes afgørelse, før myndigheden har gjort parten bekendt med oplysningerne og givet denne lejlighed til at fremkomme med en udtalelse. Det gælder dog kun, hvis oplysningerne er til ugunst for den pågældende part og er af væsentlig betydning for sagens afgørelse. Myndigheden kan fastsætte en frist for afgivelsen af den nævnte udtalelse.«
 Indledningsvis bemærkes, at det er en betingelse for anvendelsen af forvaltningslovens § 19 i personalesager, at der er tale om en sag i »den offentlige forvaltning«, jf. forvaltningslovens § 1, stk. 1, og at der er tale om en sag, hvori »der er eller vil blive truffet afgørelse« af en forvaltningsmyndighed, jf. § 2, stk. 1.
 Det er almindeligt antaget, at forvaltningsloven finder anvendelse i sager om ansættelse og afskedigelse af både tjenestemænd og overenskomstansatte og i sager i øvrigt, hvor myndigheden kan siges at træffe afgørelse i forhold til den ansatte.[1] Opfattelsen er endvidere lagt til grund i såvel ombudsmandspraksis, administrativ praksis som retspraksis.
 Ansættelsesbeslutninger er blevet betragtet som afgørelser i FOB 89.100, FOB 1991.173, FOB 1993.178 og ØLD af 24. juni 1998 (13. afdeling nr. B-2022-96).
 Afskedigelsessager er blevet anset for omfattet af forvaltningsloven i FOB 1990.355, FOB 1991.200, FOB 1991.207, FOB 1992.85, FOB 1992.219, Skanderborg Rets dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91), FOB 1993.72, FOB 1993.137, FOB 1994.436, FOB 1995.316, FOB 1995.335, UfR 1996.1462 H, UfR 1997.223 Ø, FOB 1997.333, ØLD 6. januar 1998 (5. afd. a.s. nr. B-2422-96), ØLD 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96, dommen er anket til Højesteret) og to ØLD af 11. juni 1998 (19. afd. nr. B-3148-94 og 19. afd. nr. B-3020-95).
 Irettesættelser og advarsler er blevet anset for afgørelser i følgende sager: FOB 1993.144, FOB 1993.173 og FOB 1995.381.
 Beslutning om bortvisning er blevet anset for en afgørelse i ØLD af 19. juni 1998 (1. afd. nr. B-0557-97). Dommen er anket til Højesteret.
 Meddelelse af disciplinære sanktioner i henhold til tjenestemandslovgivningen er omfattet af afgørelsesbegrebet, jf. FOB 1994.169, FOB 1994.365 og FOB 1994.383.
 Tildeling af lokalløn til en ansat, der ikke var medlem af den forhandlingsberettigede organisation, jf. Ombudsmandens j.nr. 1995-2517-802, er blevet anset for en afgørelse ligesom en række andre personalebeslutninger.
 2.1 Parter i personalesager
 Forvaltningslovens beføjelser tilkommer i almindelighed »den, der er part«, jf. forvaltningslovens § 8, stk. 1, § 9, stk. 1, § 10, stk. 1, § 11, stk. 1, § 19, stk. 1, § 21, stk. 1, § 22 og § 25, stk. 1. Ifølge lovens forarbejder er personer, der har en væsentlig individuel interesse i sagens udfald, parter, jf. Folketingstidende 1985/86, till. A, sp. 133.
 Den ansatte må naturligvis betragtes som part i forhold til afgørelser, der træffes i forbindelse med ansættelsesforholdet. I sager om besættelse af stillinger i det offentlige må samtlige ansøgere til stillingen betragtes som parter.
 Kravet om, at interessen skal være individuel, indebærer, at forhandlingsberettigede faglige organisationer som udgangspunkt ikke kan anses for parter i sager om de enkelte ansattes personaleforhold – heller ikke sager vedrørende organisationens medlemmer.
 I en artikel i UfR 1998 B 123 har advokat Morten Ulrich og advokat Elsebeth Aaes-Jørgensen gjort gældende, at en forhandlingsberettiget organisation må anerkendes som part i medlemmernes afskedigelsessager. Synspunktet er tidligere anført af Bent Unmack Larsen i UfR 1992 B 334.
 Opfattelsen bygger på, at den forhandlingsberettigede organisation har eneret til at forhandle en række generelle ansættelsesvilkår og har »arbejdsretlig enekompetence til at afgøre, om en afskedigelse skal underkastes en retlig efterprøvelse« (UfR 1998 B 129, 1. spalte). Forfatterne anfører, at der ikke er tale om »en generel partsstatus for organisationer«. Den foreligger kun »i det omfang, en ansat på grund af de kollektive arbejdsretlige regler ikke kan råde over de retlige instrumenter, der normalt er en part til del efter de forvaltningsretlige regler, og disse retlige instrumenter overlades til de forhandlingsberettigede organisationer«.
 Taget i betragtning at der ikke i noget tilfælde ved kollektive retlige regler er frataget en ansat - der mener at være behandlet i strid med forvaltningsloven eller de generelle forvaltningsretlige grundsætninger - adgang til at indbringe dette spørgsmål for domstolene med henblik på at opnå ugyldighed eller erstatning, er det vanskeligt at se grundlaget for forfatternes »enerets«- argument.
 Anerkendelsen af en selvstændig partsstatus for organisationerne ville indebære, at den offentlige arbejdsgiver var forpligtet til i de enkelte personalesager at partshøre den pågældende organisation (forvaltningslovens § 19), give organisationen en begrundelse (§ 22), give klagevejledning til organisationen (§ 25) og at tillægge organisationen partsaktindsigt (kapitel 4) osv. Det følger endvidere af synspunktet, at samtlige afgørelser skulle meddeles til organisationen, og at retsvirkningerne af afgørelserne først indtræder på dette tidspunkt.
 Ved udøvelsen af partsbeføjelserne måtte organisationerne være berettiget til at varetage organisationsinteresserne. Ofte, men ikke altid, vil organisationens interesser falde sammen med den ansattes interesser. Navnlig i afskedigelsessager, hvor den ansatte har været i konflikt med andre medlemmer af organisationen, er det indlysende, at der ikke er sammenfaldende interesser, se bl.a. FOB 1993.68 (s. 71). Dette er naturligvis heller ikke tilfældet, hvis den ansatte ikke er medlem af organisationen. Men også i andre tilfælde kan der være interesseforskelle; medlemmet er jo personligt berørt af sagen og kan derfor ønske sig, at sagen bliver ført til tops, mens organisationen ofte vil foretrække en forligsmæssig løsning. Eller omvendt: den ansatte vil gerne have sagen hurtigt på afstand, mens organisationen ønsker at føre den som en principiel sag.
 Hvis organisationen tillægges egentlig partsstatus, risikerer den ansatte, at organisationen benytter partsbeføjelser til (for så vidt med rette) at varetage andre interesser end medlemmets egne. Et sådant indgreb i den ansattes interesser må kræve et meget sikkert retsgrundlag. Det kan ikke være tilstrækkeligt i denne henseende, at organisationen er forhandlingsberettiget og søgsmålskompetent i forhold til det fagretlige system.
 Et andet spørgsmål er, om organisationen uden videre kan betragtes som fuldmægtig i forhold til medlemmernes personalesager blot som følge af medlemskabet. I givet fald måtte organisationen være undergivet instruktion fra parten om, hvorledes sagen skal føres, ligesom parten måtte antages at kunne tilbagekalde fuldmagten. Følgen af en sådan retlig konstruktion er derfor ikke så vidtgående som antagelsen af, at organisationen har status som selvstændig part. På den anden side er det ganske vidtgående at betragte indmeldelse i en organisation som en stiltiende bemyndigelse til organisationen til at optræde på medlemmets vegne i alle fremtidige konkrete personalesager. Hertil kommer, at hensynet til den enkelte ansatte heller ikke taler for denne opfattelse. Den ansatte kan jo bede organisationen om at repræsentere sig i de sager, hvor det skønnes nødvendigt, jf. § 8 i forvaltningsloven. I øvrigt ville anerkendelsen af, at organisationen er fuldmægtig, næppe heller være i organisationens interesse. I så fald er organisationen ikke alene berettiget til, men også i en vis udstrækning forpligtet til at varetage samtlige medlemmers interesser i samtlige konkrete personalesager, organisationen bliver bekendt med, uanset om medlemmet har bedt om hjælp eller ej.
 Sammenfattende må det konkluderes at den ansatte selv er part i forhold til personalebeslutninger. En forhandlingsberettiget fagforening er hverken selvstændig part i de konkrete personalesager eller automatisk fuldmægtig for medlemmerne i sådanne sager. Kun hvis den ansatte bemyndiger fagforeningen til at repræsentere sig, har foreningen partsbeføjelse. Beføjelsen skal i så fald udøves i overensstemmelse med partens instrukser herom, ligesom foreningen, dersom den accepterer opdraget, er forpligtet til generelt at varetage medlemmets interesser i sagen.
 Ombudsmanden har i flere sager, bl.a. FOB 1993.173 og FOB 1995.316, lagt til grund, at organisationerne ikke har partsstatus efter forvaltningsloven i konkrete sager. Østre Landsret lagde i en dom af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) til grund, at høring af den faglige organisation forud for en bortvisning af en ansat ikke kunne træde i stedet for en høring af den ansatte selv.
 Justitsministeriet har i et notat af november 1995 (j.nr. 1995-760- 0125) antaget, at en faglig organisation i almindelighed ikke kan anses for part i medlemmernes sager, hvis der hermed tænkes på sager af ikke fagretlig karakter. I litteraturen er den almindelige opfattelse, at en faglig organisation ikke har egentlig partsstatus i henhold til de forvaltningsretlige regler, jf. Jens Vikner, UfR 1992 B 281 og UfR 1992 B 479 og Carl Aage Nørgaard og Jens Garde, Forvaltningsret. Sagsbehandling, 4. udg. v. Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 160, Hans Gammeltoft-Hansen m.fl., Forvaltningsret, 1994, s. 49, Jon Andersen, Forvaltningsret, 3. udgave s. 30, Oluf Emborg og Per Schaumburg-Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 36, og Bendt Berg, Almindelig Forvaltningsret, 1998, s. 46.
 2.2 Indholdet af partshøringspligten i forvaltningslovens § 19
 § 19 har betydning ved alle typer af afgørelsessager. Ifølge § 19, stk. 2, nr. 4, skal parten dog ikke partshøres med hensyn til oplysninger, hvori der ikke er partsaktindsigt. Denne begrænsning får særlig betydning for ansættelsesafgørelser, idet den, der har ansøgt om ansættelse og forfremmelse i det offentliges tjeneste, kun kan forlange at blive gjort bekendt med de dokumenter mv., der vedrører den pågældendes egne forhold, jf. forvaltningslovens § 10, stk. 2. Partshøring begrænses derfor i ansættelsessager til at angå oplysninger om den enkelte ansøgers forhold og således ikke oplysninger om medansøgeres forhold.
 I praksis omfatter partshøringspligten i disse sager derfor navnlig oplysninger af negativ karakter om den enkelte ansøger, som den ansættende myndighed modtager udefra. Det vil ofte dreje sig om referencer fra andre arbejdsgivere, oplysninger fra det centrale kriminalregister, oplysninger og/eller indsigelser fra andre forvaltningsmyndigheder, lægeerklæringer, indstillinger og udtalelser f.eks. fra ansættelsesudvalg eller konsulentfirmaer. Derudover er der partshøringspligt med hensyn til sådanne faktuelle oplysninger, den ansættende myndighed i forvejen måtte ligge inde med om ansøgeren, f.eks. i forbindelse med tidligere ansættelse eller ansøgninger eller i forbindelse med andre sager, ansøgeren som almindelig borger måtte have eller have haft med den pågældende myndighed.
 I sag j.nr. 1987-1193-000 gav ombudsmanden udtryk for, at det havde været rigtigst, at Socialforskningsinstituttet i forbindelse med besættelsen af to forskningslederstillinger havde partshørt om nogle negative oplysninger om ansøgerens forskningsindsats gennem de seneste år.
 I FOB 1991.173 afslog Statens Bilinspektion A's ansøgning om at blive godkendt som taksameterkontrollant med den begrundelse, at A's status som både hyrevognmand, automekaniker og i givet fald taksameterkontrollant ville medføre risiko for interessesammenfald, der ville kunne svække kontrolordningens kvalitet. A klagede til Trafikministeriet, og ministeriet indhentede en udtalelse fra Statens Bilinspektion om klagen. Inspektionen uddybede heri begrundelsen for afslaget. Ombudsmanden fandt, at ministeriet burde have sendt høringssvaret til partshøring hos A.
 Tilsvarende kritiserede ombudsmanden i FOB 1993.178, at Kulturministeriet ikke, forinden det traf afgørelse om ikke at besætte to ledige musikprofessorater på Det Kongelige Danske Musikkonservatorium, partshørte en ansøger til stillingerne om en udtalelse fra et bedømmelsesudvalg. I udtalelsen blev ansøgeren erklæret ikke-kvalificeret til stillingerne.
 I FOB 1996.105 gav ombudsmanden udtryk for, at anonyme medarbejderbidrag i forbindelse med resultatvurdering af ledere ikke kan indgå i konkrete personalesager over for ledere. Såfremt myndighederne ønsker at inddrage udtalelser og oplysninger fra sådanne undersøgelser i konkrete personalesager, må det sikres, at samtlige oplysninger af betydning for sagen inddrages, bl.a. med henblik på at myndighederne kan sikre, at partshøring sker i overensstemmelse med bl.a. § 19 i forvaltningsloven.
 I ØLD af 24. juni 1998 (13. afd. nr. B-2022-96) fandt landsretten, at tre kommuners beslutning om ikke at ansætte A som skorstensfejermester var en afgørelse, og at forvaltningslovens § 19, stk. 1, derfor gjaldt. A gjorde gældende, at ud over de regnskabsmæssige oplysninger, han selv havde sendt til ansættelsesudvalget, byggede afgørelsen på en række negative oplysninger fra Skorstensfejernes Forbund i Danmark om A. De oplysninger, der stammede fra skorstensfejerforbundet, var efter rettens mening undergivet partshøringspligt, for så vidt de var blevet tillagt væsentlig betydning for afgørelsen.
 I en vis udstrækning kan der dog også opstå partshøringsproblemer i forbindelse med andre typer afgørelser f.eks. om lokalløn. Partshøring omfatter i så fald oplysninger i interne indstillinger, der taler imod tildeling af lokalløn, eller udefra kommende indstillinger, f.eks. fra en fagforening, om, at pågældende ikke bør have lokalløn.
 Partshøringspligten omfatter i så fald såvel oplysningerne om at foretage besparelser som oplysninger vedrørende den enkelte medarbejders uddannelsesmæssige forhold, arbejdsevner, arbejdets omfang, for så vidt disse oplysninger er blevet tillagt væsentlig betydning for udvælgelsen af den pågældende, jf. FOB 1990.339 (s. 378), FOB 1995.316 og FOB 1997.333, utrykt dom fra Retten i Skanderborg af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91) og UfR 1996.1462 H.
 En særlig rolle spiller partshøringspligten i forhold til afskedigelsesafgørelser og afgørelser af disciplinær karakter. I de sager, hvor afskedigelsen skyldes den ansattes forhold, såsom sager om disciplinære foranstaltninger, afskedigelse på grund af sygdom, uegnethed og samarbejdsvanskeligheder, omfatter partshøringspligten utvivlsomt de oplysninger vedrørende den ansattes forhold, som man vil lægge vægt på. Det gælder oplysninger modtaget udefra som f.eks. lægeerklæringer, konsulentrapporter, klager fra borgere, oplysninger fra andre myndigheder. Imidlertid omfatter pligten også oplysninger, der er indsamlet og registreret af arbejdsgiveren selv i form af notater om episoder, møder, klager fra kolleger osv.
 I ombudsmandens egen driftsundersøgelse af 130 sager om afskedigelse fra DSB og P&T (FOB 1990.339) udtalte ombudsmanden, at partshøringspligten også omfattede andre myndigheders bedømmelser af faktum. Herefter burde der have været foretaget partshøring over forhørslederens indstilling i de sager, hvor der havde været afholdt tjenstligt forhør. Forhørslederens indstilling indeholder en selvstændig vurdering af forhold, der bliver afdækket under forhøret, og kan desuden indeholde en indstilling om sanktionsvalget.
 I FOB 1993.72 om afskedigelse af en ansat i Direktoratet for Arbejdstilsynet på grund af samarbejdsvanskeligheder udtalte ombudsmanden, at der burde være foretaget partshøring efter forvaltningslovens § 19 vedrørende kredschefens indstilling til Direktoratet for Arbejdstilsynet om, at vedkommende skulle fratræde sin stilling. I indstillingen oplyste kredschefen om, hvordan den ansatte efter sigende skulle have spredt nogle rygter om nogle intime forhold mellem ansatte i kredsen. Disse oplysninger var væsentlige i forhold til beslutningen om afskedigelsen. Endvidere skulle vedkommende have været partshørt om en henvendelse fra en tidligere medarbejder i kredsen til personalekontoret, som ligeledes indeholdt oplysninger svarende til kredschefens indstilling.
 I en sag om Nationalmuseets meddelelse af disciplinær advarsel til 10 opsynsbetjente ved Frilandsmuseet (FOB 1993.173) udtalte ombudsmanden, at opsynsbetjentene skulle have været partshørt efter forvaltningslovens § 19 om den indberetning, som Frilandsmuseet havde afgivet til Nationalmuseet om forseelserne.
 I to Østre Landsrets-domme, begge afsagt den 11. juni 1998 (19. afd. nr. B-3148-94 og UfR 1998.1438 Ø), om afskedigelse på grund af 120 sygefraværsdage blev det lagt til grund, at der skulle have været partshørt om opgørelsen af sygefraværsdage/sygefraværslisten. I begge sager blev der fra den afskedigede procederet på, at vedkommende tillige burde være partshørt om sygdomsprognosen/de oplysninger, der lå til grund for vurderingen af, at vedkommende ikke inden for rimelig tid kunne genoptage sit arbejde. Landsretten afviste i begge sager dette synspunkt med henvisning til, at funktionærlovens § 5, stk. 2, ikke stiller krav om, at der foretages en afvejning af, hvorvidt opsigelsen er rimeligt begrundet efter oplysningerne i sygdomsbegrundelsen. Altså at en sygdomsprognose er uvæsentlig i forhold til afgørelsen, idet den alene beror på, hvorvidt der foreligger 120 sygefraværsdage inden for de seneste 12 måneder.
 Et særligt spørgsmål er, om en udefra kommende erklæring, hvori den ansattes forhold bliver bedømt, er omfattet af partshøringspligten i forvaltningslovens § 19, stk. 1. Spørgsmålet er, om en sådan vurdering kan betragtes som »oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder«. Det kan eksempelvis være en indstilling fra en underordnet myndighed om afsked. Ombudsmanden har i sin praksis lagt til grund, at partshøringspligten omfatter sådanne indstillinger, jf. f.eks. FOB 1989.188, FOB 1991.173, FOB 1990.339, FOB 1993.72 og FOB 1993.173.
 To nyere højesteretsdomme kan give anledning til tvivl med hensyn til retstillingen:
 I UfR 1997.180 H havde Direktoratet for Arbejdsløshedsforsikringen truffet afgørelse om, at A på grund af udeblivelsen fra et arbejdstilbud ikke kunne anses for at stå til rådighed. Direktoratet havde inden afgørelsen anmodet arbejdsmarkedsnævnet om at tage stilling til, om Arbejdsformidlingens arbejdstilbud var rimeligt. A gjorde under sagen gældende, at afgørelsen om, at hun måtte anses for ikke at stå til rådighed, var ugyldig, fordi arbejdsmarkedsnævnet ikke havde partshørt hende, inden nævnet svarede direktoratet.
 Da A ikke havde påklaget Arbejdsformidlingens afgørelse til arbejdsmarkedsnævnet, er det usikkert, om nævnets tilkendegivelse om arbejdstilbuddets rimelighed havde karakter af en udtalelse, eller om nævnet - som omtalt i sagsfremstillingen og i Højesterets præmisser - traf afgørelse i forhold til A. For så vidt var nævnet ikke kompetent til - uden en klage fra A - at afgøre spørgsmålet. Desuden blev afgørelsen ikke meddelt A, hvilket yderligere taler for ikke at betragte tilkendegivelsen som en afgørelse. På den anden side omtales tilkendegivelsen i dommen som en afgørelse.
 Landsretten lagde til grund, at der var tale om en høringsudtalelse, og at der derfor ikke var pligt til at foretage partshøring, inden udtalelsen blev afgivet.
 Højesteret begrundede derimod sit resultat med, at arbejdsmarkedsnævnet måtte gå ud fra, at A's indsigelser imod tilbuddet var fyldestgørende belyst ved det materiale, som direktoratet havde oversendt til nævnet. Af denne grund havde nævnet ikke pligt til partshøring af A. Retten synes således også at have behandlet udtalelsen som en afgørelse.
 Hvis landsrettens opfattelse lægges til grund, dvs. hvis nævnets tilkendegivelse alene anses for en høringsudtalelse, forrykkedes problemet blot, idet spørgsmålet herefter var, om ikke direktoratet burde have sendt nævnets udtalelse til partshøring hos A. Hverken landsretten eller Højesteret udtaler sig direkte herom.
 Det er muligt, at Højesterets dom skal læses således, at direktoratet heller ikke havde pligt til partshøring, fordi nævnets udtalelse til direktoratet i realiteten ikke føjede noget nyt til sagen. Hvis denne fortolkning af dommen er korrekt, forholder den sig ikke principielt til, om en indstilling fra en myndighed til en anden er undergivet partshøringspligt. Tværtimod antages det, at en indstilling kan være undergivet partshøringspligt - beroende på om den føjer noget nyt til sagen.
 UfR 1997.1523 H drejede sig om afskedigelse af en kommunal, tjenestemandsansat skatterevisor. Kommunen besluttede i august 1990 at indlede en disciplinær undersøgelse, og der blev afholdt tjenstlige forhør. Forhørslederens redegørelse og indstilling om afskedigelse som disciplinær straf blev af kommunen sendt til HK med anmodning om en udtalelse i henhold til tjenestemandsregulativets § 20. HK sendte en udtalelse til kommunen, hvori HK foreslog en diskretionær afskedigelse. Skatterevisoren blev afskediget disciplinært med henvisning til forhørslederens indstilling. I afskedigelsesbrevet blev det endvidere oplyst: »Din forhandlingsberettigede organisation har jf. tjenestemandsregulativets § 20 afgivet en udtalelse«. HK anlagde senere som mandatar for den afskedigede søgsmål mod kommunen med påstand om, at afskedigelsen var ugyldig. Til støtte herfor gjorde HK bl.a. gældende, at tjenestemanden selv burde have haft tilsendt forhørslederens rapport og haft lejlighed til at udtale sig om den. Landsretten frifandt kommunen, idet der ikke fandtes »grundlag for at antage, at der, efter at tjenstligt forhør var afholdt, og efter at HK, der havde bistået [skatterevisoren] under det tjenstlige forhør, efter anmodning havde afgivet en udtalelse, bestod en ulovbestemt pligt til for sagsøgte også at indhente en særskilt udtalelse fra [skatterevisoren]«.
 Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse med en enkelt bemærkning og i øvrigt af de grunde, der var anført af landsretten.
 Dommen kan læses på flere måder i forhold til anvendelse af forvaltningslovens § 19. Landsrettens præmisser kan læses sådan, at HK var skatterevisorens partsrepræsentant, og da HK havde fået forelagt forhørsrapporten, var forvaltningslovens § 19 opfyldt. Dommen kan også læses sådan, at det lægges til grund, at § 19, stk. 1, slet ikke gælder i det pådømte tilfælde, idet tjenestemandsvedtægtens disciplinærregler erstatter forvaltningslovens § 19, stk. 1, jf. § 19, stk. 2, nr. 6. Endvidere kunne man argumentere for, at dommen - fordi sagsøgeren ikke havde procederet på forvaltningslovens § 19 - slet ikke tager stilling til, om § 19 var tilsidesat eller ej.
 Under alle omstændigheder har dommen ingen præjudikatsværdi med hensyn til det her rejste spørgsmål: om udefra kommende indstillinger er omfattet af forvaltningslovens § 19, stk. 1.
 På den baggrund må det være forsvarligt at fastholde den opfattelse, at udefra kommende indstillinger, der indeholder væsentligt nyt, er undergivet partshøringspligt i henhold til § 19, stk. 1.
 2.3 Partshøringens form
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder ingen formkrav til selve høringsproceduren. Den kan gennemføres skriftligt eller mundtligt. Den kan ske under møde eller telefonisk. Den kan ske i form af en fremsendelse af sagens dokumenter, eller ved at myndigheden udarbejder en - korrekt og dækkende - sagsfremstilling af de oplysninger, der er undergivet partshøringspligt. Den kan også gennemføres som udarbejdelse af en foreløbig afgørelse (en agterskrivelse), hvori de relevante oplysninger er gengivet og vurderet af myndigheden. Formen skal blot respektere formålet med partshøringspligten, dvs. ønsket om, at parten får mulighed for at kommentere, korrigere og supplere sagens faktuelle grundlag.
 Hvor lang betænkningstid parten skal have til at udtale sig, er heller ikke reguleret. Betænkningstiden skal blot være rimelig set i lyset af de foreliggende oplysningers og afgørelsens karakter.
 3 Udvidet partshøringspligt
 Allerede før forvaltningslovens ikrafttræden havde der udviklet sig en retssædvane, hvorefter offentlige forvaltningsmyndigheder har pligt til at partshøre i afskedigelsessager. Denne partshøringsregel var på nogle punkter mere vidtgående end den senere lovfæstede partshøringsregel i forvaltningslovens § 19, stk. 1, idet den forpligtede myndigheden til at partshøre over såvel sagens faktuelle som dens juridiske elementer.
 Retsgrundsætningen er opstået med udgangspunkt i en retspraksis om pligt til partshøring, når myndigheder afgør konflikter mellem private, jf. UfR 1945.399 Ø, UfR 1953.614 Ø, UfR 1955.246 H, UfR 1977.495 H og UfR 1994.499 V.
 Folketingets Ombudsmand formulerede sin opfattelse af retstilstanden i FOB 1975.202 således:
 »Det er min opfattelse, at der i sager om uansøgt afsked på grund af påstået uegnethed, påståede samarbejdsvanskeligheder m.v., inden afskedigelse sker, i almindelighed bør gives den ansatte en redegørelse, der efter omstændighederne bør være skriftlig, for grundlaget for den påtænkte afskedigelse; jeg sigter hermed til en redegørelse, der angiver de forhold fra den pågældendes side, der lægges vægt på, og som – for så vidt der foreligger bevismæssige spørgsmål - angiver det bevismæssige grundlag for, at de pågældende forhold antages at foreligge. Endvidere bør der efter min opfattelse gives den pågældende lejlighed til derefter at fremkomme med en udtalelse, der kan indgå i grundlaget for afskedigelsesmyndighedens endelige stillingtagen. Denne opfattelse, som jeg har givet udtryk for i andre sager (også om andre ansatte end tjenestemænd), har en vis støtte i princippet i tjenestemandslovens §§ 20 og 31, stk. 1, og er endvidere begrundet i ønskeligheden af, at det offentlige fører en hensynsfuld personaleadministration. Efter min opfattelse er den nævnte fremgangsmåde også rigtigst ud fra almindelige forvaltningsretlige synspunkter vedrørende partsmedvirken (kontradiktion) i sager vedrørende bebyrdende forvaltningsakter.
 Siden har ombudsmanden lagt denne opfattelse til grund i adskillige sager, jf. bl.a. FOB 1977.658, FOB 1983.21, FOB 1986.60, FOB 1987.59, FOB 1990.363, FOB 1991.200, FOB 1991.207, FOB 1993.72, FOB 1993.144, FOB 1993.173, FOB 1994.169, FOB 1994.436 og FOB 1995.335. Opfattelsen er lagt til grund af Finansministeriet i vejledning af 31. januar 1994 om partshøring og begrundelse i afskedigelsessager mv., pkt. 6, og Finansministeriets Personaleadministrativ Vejledning, Bind 1, kapitel 9, punkt 24-25.
 I retspraksis har det længe været antaget, at der gjaldt en ulovbestemt partshøringspligt i forbindelse med afskedigelse på grund af samarbejdsvanskeligheder samt i forbindelse med udøvelse af disciplinær myndighed, jf. UfR 1971.830 V, UfR 1973.190 V, UfR 1980.131 H (landsrettens dom), UfR 1994.198 V, UfR 1997.223 Ø, ØLD af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96) og U 1998.685 H. Der har imidlertid hersket usikkerhed om, hvorvidt domstolene fuldt ud delte ombudsmandens opfattelse med hensyn til retsgrundsætningens anvendelsesområde samt til pligtens hovedindhold. Tre nye domme synes imidlertid at vise, at retsgrundsætningen i det væsentligste opfattes ens af domstolene og af ombudsmanden.
 I UfR 1994.198 V var en dagplejer i X-Kommune blevet afskediget på grund af samarbejdsvanskeligheder. Vestre Landsret gav A medhold i, at der var sket en partshøringsfejl, idet hun ikke havde fået en redegørelse for (kommunens) opfattelse af sagen, således at hun havde mulighed for at kommentere de fremsatte klagepunkter.
 I Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96, dommen er anket til Højesteret) afskedigede X-Kommune en sygeplejerske, der ledede en integreret hjemmesygeplejeordning. Sygeplejersken fik inden afskedigelsen et brev fra kommunen, hvori det var oplyst, at man var sindet på at afskedige hende, fordi »man ikke har den fornødne tillid til Dem som leder af den integrerede ordning«. Sygeplejersken fik en frist til at udtale sig. Retten anså afskedigelsen for ugyldig, fordi der ikke forud for eller i forbindelse med økonomiudvalgets behandling af afskedigelsen blev givet sygeplejersken en redegørelse for de faktiske omstændigheder (§ 19) og kommunens vurdering og retlige kvalifikation heraf (den udvidede partshøringspligt).
 I UfR 1998.685 H kendtes en kommunes afskedigelse af kommuneingeniør A for ugyldig på grund af manglende partshøring. Højesteret lagde til grund, at der også forud for ikrafttræden af sagsbehandlingsloven på Grønland (som i det væsentligste svarer til forvaltningsloven) gjaldt en almindelig grundsætning om partshøring.
 Der er herefter ikke tvivl om, at der gælder en retsgrundsætning, hvorefter offentlige forvaltningsmyndigheder har en udvidet partshøringspligt i forbindelse med visse bebyrdende personaleafgørelser, som bygger på et grundlag, der indeholder bebrejdelser eller kritik imod den ansatte, eller hvis afskedigelsen er begrundet med uegnethed.
 Det præcise indhold af retsgrundsætningen kan ikke anses for helt afklaret.
 3.1 Hvilke organer har pligt til at foretage udvidet partshøring?
 Det er usikkert, hvilke myndigheder, organisationer, virksomheder osv. der er omfattet af pligten. Ved retsgrundsætningens organisatoriske afgrænsning er det nærliggende at tage udgangspunkt i de generelle forvaltningsloves anvendelsesområde og antage, at pligten i hvert fald gælder for organer, som i forvaltningsloven, offentlighedsloven og lov om Folketingets Ombudsmand henregnes til den offentlige forvaltning. Ligeledes må det være nærliggende at antage, at hvis forvaltningsloven er blevet udvidet til at gælde for en organisation, som ellers ikke ville være omfattet af lovene, hvad enten udvidelsen er sket ved administrativ beslutning[2] eller ved en særlig lov, gælder retsgrundsætningen om udvidet partshøringspligt også.
 Spørgsmålet er, om der er holdepunkter for at gå skridtet videre og antage, at den gælder for alle organer, som har sådanne træk, at de vil kunne inddrages administrativt under forvaltningsloven, dvs. organer, der har fået tillagt beføjelse til at træffe afgørelse på statens eller en kommunes vegne, eller organer, hvis udgifter overvejende dækkes af statslige eller kommunale midler. Den foreliggende retspraksis giver ikke et sikkert fingerpeg. Og Folketingets Ombudsmands praksis kan i sagens natur ikke belyse spørgsmålet.
 Organer, som ikke er omfattet af de generelle forvaltningsloves anvendelsesområde (hverken umiddelbart eller ved lov eller administrativ beslutning), men som må anses for omfattet af andre centrale offentligretlige grundsætninger såsom lighedsgrundsætning, magtfordrejningslæren, proportionalitetsgrundsætningen osv., kunne eventuelt anses for omfattet af den udvidede partshøringspligt. Sådanne organer vil generelt være forpligtet til at træffe personaleafgørelser på et sagligt offentligretligt grundlag, og det vil være naturligt at hævde, at den udvidede partshøringspligt også gælder.
 I praksis er det imidlertid vanskeligt at vurdere, om et organ er omfattet af de særlige offentligretlige grundsætninger, og synspunktet giver derfor ikke megen vejledning. Der er ingen klar retspraksis herom. To domme peger i retning af, at de generelle ulovbestemte forvaltningsretlige regler kun anses at gælde for myndigheder, der er omfattet af de generelle forvaltningslove, jf. Østre Landsrets dom af 17. juni 1998 (B-2651-96, om Beredskabs-Forbundet) og UfR 1998.1322 H (Københavns Kulturby Fond).[3] En enkelt dom, UfR 1997.895 H, taler dog for, at partshøring er et så grundlæggende princip, at det også gælder for visse private organer. I denne sag havde Landssamarbejdsudvalget pålagt en læge at tilbagebetale et honorarbeløb og frataget vedkommende retten til at udøve lægevagtskørsel i Københavns Amt. Højesteret konstaterede i præmisserne, at der ikke var varetaget »uvedkommende hensyn«, hvilket tyder på, at Højesteret har lagt til grund, at Landssamarbejdsudvalget er omfattet af (nogle) af de ulovbestemte offentligretlige grundsætninger. Højesteret konstaterede tillige, at lægen havde haft lejlighed til at kommentere det fremkomne materiale samt var blevet gjort bekendt med de sanktioner, samarbejdsudvalget foreslog blev bragt i anvendelse, hvilket kunne tyde på, at Højesteret har lagt til grund, at Landssamarbejdsudvalget er omfattet af en udvidet partshøringsforpligtelse.
 Ved afgrænsningen kunne det også overvejes at lægge vægt på den pågældende stillings karakter. Er der tale om en tjenestemandslignende stilling i et offentligt ejet aktieselskab, kunne stillingens karakter tale for, at den udvidede partshøringspligt gælder. Dette kriterium er dog heller ikke let at anvende og kan give anledning til vilkårlig forskelsbehandling af ansatte på samme arbejdsplads.
 Konklusionen er formentlig, at den udvidede partshøringspligt med sikkerhed gælder for organer, hvis personaleadministration er omfattet af forvaltningsloven, mens det stadig må anses for uafklaret, i hvilken udstrækning den også gælder for andre organer, som har klare offentligretlige træk med hensyn til organisation, opgaver og finansiering.
 3.2 Sagstyper, der er omfattet af den udvidede partshøring
 De fleste sager, hvori den udvidede partshøringspligt har været lagt til grund, har drejet sig om partshøring forud for afskedigelse på grund af uegnethed eller samarbejdsvanskeligheder.
 Ombudsmanden har dog givet udtryk for, at retsgrundsætningen også gælder i forhold til irettesættelser (FOB 1993.144), advarsler (FOB 1993.173) og tildeling af en disciplinærbøde (FOB 1994.169).
 Den udvidede partshøringspligt gælder således antagelig for alle personaleafgørelser, som bygger på bebrejdelsesværdige forhold hos den ansatte eller afskedigelser på grund af uegnethed. Uden for retsgrundsætningen falder opsigelser, som skyldes forhold på arbejdspladsen f.eks. arbejdsmangel eller andre forhold som f.eks. sygdom, der ikke dækker over kritik af den ansatte.
 3.3 Omfanget af den udvidede partshøring
 Både ombudsmandspraksis og retspraksis forudsætter, at partshøringen omfatter såvel faktum og bevisvurdering som den juridiske vurdering af sagen.
 I almindelighed skal denne form for partshøring gennemføres i form af en skriftlig redegørelse, som forelægges for parten. Hvor der er tungtvejende praktiske grunde, kan forelæggelsen ske mundtligt, ligesom mundtlig forelæggelse efter omstændighederne kan være mere hensynsfuld over for parten end skriftlig forelæggelse.
 4 Konsekvenser af tilsidesættelse af partshøringspligten
 Den praktiske sanktion i anledning af, at en offentlig arbejdsgiver har tilsidesat partshøringsreglen, vil være ugyldighed af afgørelsen og/eller erstatning og godtgørelse.
 4.1 Ugyldighed
 Den traditionelle forvaltningsretlige ugyldighedslære bygger på tre betingelser for at erklære en afgørelse for ugyldig. Afgørelsen skal være behæftet med en retlig mangel (i dette tilfælde en partshøringsmangel), manglen skal være væsentlig, og der må ikke foreligge undskyldelige/tertiære omstændigheder. Såfremt disse betingelser er opfyldt, kan afgørelsen erklæres for ugyldig[4].
 Ugyldighed spænder over flere reaktioner. Den primære reaktion er annullation. I afskedigelsessager betyder en annullation, at afskedigelsens retsvirkning bortfalder, men ikke nødvendigvis, at den ansatte har ret til at genindtræde i stillingen. Hovedvirkningerne af annullation er derfor, at den ansattes krav på løn genindtræder, samt at vedkommende fortsat optjener anciennitet i forhold til pensionsreglerne i tjenestemandspensionsloven eller i forhold til funktionærlovens godtgørelsesregler, jf. UfR 1973.240 Ø, UfR 1991.973 H (mindretallet), ØLD af 6. februar 1998 (19. afd. B.2014-96) og UfR 1998.685 H. I praksis benyttes annullation ofte som grundlag for påstande om erstatning, i tilfælde hvor den ansatte ikke ønsker at få sin stilling tilbage.
 Ved afgørelser som advarsler, irettesættelser, suspension og forflyttelser vil sanktionen normalt være den samme som ved afskedigelser, dvs. som udgangspunkt annullation.
 I forhold til ansættelsesafgørelser vil en partshøringsmangel i almindelighed alene kunne føre til erstatning og eventuel godtgørelse.
 I den forvaltningsretlige ugyldighedslære anses partshøringsreglerne for garantiforskrifter, dvs. regler, der generelt har til formål at garantere afgørelsernes rigtighed. Det følger heraf, at en sådan mangel generelt bedømt anses for væsentlig. Konstateres en sådan fejl, er udgangspunktet derfor, at afgørelsen anses for ugyldig. Imidlertid er det i praksis anerkendt, at afgørelserne kan opretholdes som gyldige, hvis det påvises, at fejlen ikke i det konkrete tilfælde har haft indflydelse på afgørelsen. Retspraksis vedrørende dette spørgsmål er mindre konsekvent. Årsagen hertil hænger givetvis sammen med, at beviskravene til konkret uvæsentlighed dækker over store variationer.
 I en række sager, bl.a. UfR 1925.617 H, UfR 1960.915 H, FOB 1969.35, FOB 1972.172, FOB 1993.144, FOB 1994.169 og Kolding Rets dom af 22. februar 1995, opretholdtes afskedigelser som gyldige, fordi afgørelserne blev anset for materielt rigtige.
 I UfR 1988.730 Ø fandtes afskedigelsesafgørelsen gyldig trods partshøringsfejl, idet den ansatte var blevet hørt i en vis udstrækning, om end ikke i fuld overensstemmelse med de foreskrevne regler.
 I U 1998.894 H fandtes det forhold, at Kirkeministeriet ikke havde oplyst i partshøringsbrevet, at ministeriets opfattelse af, at der var tale om en tjenesteforseelse, var en foreløbig vurdering af sagen, ikke at kunne føre til, at den senere meddelte irettesættelse var ugyldig.
 I en enkelt dom blev afgørelsen opretholdt, fordi afgørelsen kunne være truffet lovligt alene på grundlag af oplysninger, parten kendte i forvejen, jf. Østre Landsrets dom af 24. juni 1998 (13. afd. nr. B-2022-96).
 I to Østre Landsrets-domme om manglende partshøring vedrørende sygedagslisten i forbindelse med afskedigelse i henhold til 120-dages reglen ansås afgørelsen for gyldig uanset fejlen. Resultatet syntes i den ene sag (UfR 1998.1438 Ø) at bero på, at sagsøger ikke bestred, at betingelsen i funktionærlovens § 5 var opfyldt. I den anden (ØLD 6. januar 1998, 5. afd. a.s. nr. B-2422-96) blev det tilsyneladende tillagt betydning, at arbejdsgiveren havde lovet at se på sagen igen, hvis der kom oplysninger, der kunne begrunde, at afskedigelsen skulle trækkes tilbage. Dommene er meget pragmatiske og aldeles principløse. Deres præjudikatsværdi er derfor meget begrænset.
 I nogle af de sager, hvor der statueres ugyldighed, ser det ud, som om påberåbelse af konkret uvæsentlighed er udelukket. Det gælder i UfR 1981.681 V, UfR 1993.434 V og FOB 1987.192, hvor det blev lagt til grund, at der burde have været afholdt tjenesteforhør. Manglen synes at blive betragtet som så grov, at den i sig selv udløser sanktionen ugyldighed. Endvidere må ØLD af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) og UfR 1997.223 Ø læses sådan, at den mangelfulde partshøring i sig selv medførte, at afgørelsen var ugyldig.
 I andre tilfælde synes ugyldighed at være begrundet i, at der ud over partshøringsfejl er begået andre generelt væsentlige sagsbehandlingsfejl, jf. eksempelvis Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96).
 En række domme er udtryk for en generaliseret væsentlighedsbedømmelse, hvor kravene til, at det konkret påvises, at manglen ikke har haft indflydelse i det foreliggende tilfælde, er meget store. Det gælder UfR 1994.198 V, UfR 1971.830 V, UfR 1996.1462 H og Skanderborg Rets dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91). De strenge krav synes at have sammenhæng med, om det under sagerne blev sandsynliggjort, at afgørelsen var materielt uberettiget, uden at dette var gjort gældende som en selvstændig påstand.
 I den utrykte dom fra Skanderborg tog retten sagsøgerens primære påstand om godtgørelse efter funktionærlovens § 2b til følge. I præmisserne hedder det:
 »Da en sådan forudgående høring ikke ses foretaget, og da det ikke kan afvises, at der i tilfælde af høring af sagsøgeren, der selv tidligere samme år havde fremsat og fået godkendt personaleforslag i spareøjemed, kunne have vist sig muligheder for at undgå afskedigelser, for eksempel gennem alternative sparemuligheder, jfr. herved [den tidligere socialinspektørs] forklaring om, at der fra hans side har været diskuteret sådanne alternative muligheder, ses det ikke med fornøden sikkerhed godtgjort, at afskedigelsen har været rimeligt begrundet i sagsøgtes forhold ...«
 I UfR 1996.1462 fandt både Østre Landsret og Højesteret, at »det kan ikke udelukkes, beslutningen i tilfælde af høring af (A) var blevet en anden«. Landsretten udtalte, at afskedigelsen som følge af den væsentlige fejl var ugyldig, og at hun derfor havde krav på erstatning, som skønsmæssigt blev fastsat til 100.000 kr. Under sagen blev der fremlagt oplysninger, der tydede på, at den afskedigede var offer for en hævnakt fra borgmesterens side.
 Retspraksis med hensyn til væsentlighedsbetingelserne er, som det ses, meget ujævn. Om der statueres ugyldighed, beror i praksis på afgørelsens karakter, fejlens karakter, om der er begået flere fejl, om det er gjort gældende, at afgørelsen er uberettiget, om en usaglighedspåstand er konkretiseret og eventuelt sandsynliggjort osv.
 Flere forhold (undskyldelige omstændigheder) kan bevirke, at en personaleafgørelse, som lider af en - såvel konkret som generelt bedømt - væsentlig partshøringsfejl, opretholdes som gyldig. Disse tertiære omstændigheder kommer navnlig i betragtning, når ugyldighed vil være til skade for parten eller én af flere parter.
 Det mest praktiske eksempel er mangelfulde ansættelsesafgørelser. Er stillingen blevet besat med en anden person, vil en annullation af ansættelsesbeslutningen være til skade for denne part. En partshøringsfejl begået over for en ansøger, der har fået afslag, vil derfor næppe kunne føre til annullation af selve ansættelsesbeslutningen. Resultatet kan i yderste fald blive, at myndigheden måtte acceptere at ansætte endnu en person.[5]
 Ved afskedigelser får annullation kun retsvirkning for den afskedigede. Indirekte følger for andre, der eventuelt står i fare for at blive afskediget, f.eks. i forbindelse med besparelser, kan ikke begrunde, at annullation undlades.
 Det må være oplagt, at en partshøringsfejl ikke kan påberåbes over for en afskediget, som opfatter afskedigelsen og navnlig dens økonomiske vilkår som begunstigende, jf. UfR 1973.610 Ø.
 4.2 Erstatning/godtgørelse
 En del af de sager, hvor der er statueret en væsentlig partshøringsmangel, er endt med, at retten har taget en påstand om ugyldighed til følge.
 I nogle sager har sagsøger påstået sig tilkendt erstatning og/eller godtgørelse for uberettiget afskedigelse eventuelt som et supplement til ugyldighed. Godtgørelse for urimelig afskedigelse af funktionærer kan tildeles med hjemmel i § 2b i funktionærloven. Der skal endvidere udbetales tortgodtgørelse efter reglen i erstatningsansvarlovens § 26, hvis der er tale om »en retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person«. Krænkelsen behøver ikke at være strafbar, men der skal foreligge en culpøs krænkelse af en vis grovhed.[6]
 Erstatning forudsætter et ansvarsgrundlag, årsagssammenhæng og at pågældende har lidt et økonomisk tab.
 Der er ikke nogen klar praksis med hensyn til hjemmelsgrundlaget eller udmålingen af erstatningen/godtgørelsen.
 En sygeplejerske fik i UFR 1973.190 V en erstatning på 6.000 kr. for et indtægtstab, hun havde lidt i forbindelse med, at hendes tidligere ansættelsessted afgav en negativ udtalelse om hendes væsen og person til et sygehus, hvor sygeplejersken efterfølgende søgte ansættelse. Oplysningerne, der lå til grund for udtalelsen, var ikke nærmere efterprøvet, og sygeplejersken var ikke gjort bekendt med erklæringen, inden den blev afgivet.
 Ved UfR 1973.167 H fastslog Højesteret, at den afskedigelse, som Vestre Landsret i UfR 1971.830 havde kendt uberettiget, berettigede pågældende til en erstatning på et års løn (75.000 kr.).
 En børnepædagog, som var afskediget uden afholdelse af tjenstligt forhør, fik ved UfR 1981.681 B medhold i sin påstand om løn og feriegodtgørelse i 4 måneder.
 Ved UfR 1986.984 H fik en afskediget kommunebogholder ikke medhold i erstatning og mortifikation i anledning af en udsendt pressemeddelelse om manglende tillid til hans ledelse af bogholderiet. Vedkommende havde tidligere fået en godtgørelse på 30.000 kr. på grund af den udsendte pressemeddelelse, mens han ikke havde fået medhold i afskedigelsens ugyldighed.
 Flertallet tilkendte i UfR 1991.973 H en præst 250.000 kr. i tortgodtgørelse efter erstatningsansvarsloven for uberettiget afskedigelse. Mindretallet ville tilkende den pågældende fuld løn i knap 10 år og en godtgørelse på 100.000 kr.
 Retten i Skanderborg tilkendte ved dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91) 25.000 kr. i godtgørelse i henhold til funktionærlovens § 2b.
 Østre Landsret tilkendte i en dom af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) en »skønsmæssig godtgørelse på 30.000 kr.« for en ugyldig bortvisning. Det bemærkes, at den bortviste ved Frederiksberg Rets dom af 29. april 1992 (1. afd. B.S. 9103011) allerede havde fået tilkendt en erstatning på 55.943 kr. svarende til løn og feriepenge indtil udgangen af november måned 1991. Vedkommende anlagde et nyt søgsmål med påstand om yderligere 84.565 kr. i erstatning. Frederiksberg Ret gav hende medhold ved dom af 19. januar 1993 (sag nr. 9201294-2). Beløbet blev som anført nedsat af Østre Landsret.
 Landsretten tilkendte i UfR 1993.434 V en erstatning på 200.000 kr. og en tortgodtgørelse på 25.000 kr. (Konow antager i UfR 1996 B 470, at hjemmelen var erstatningsansvarslovens § 26).
 I UfR 1994.198 V tilkendtes den afskedigede en erstatning på 25.000 kr.
 I UfR 1996.880 H blev afskedigelsen af en tjenestemandsansat lektor anset for ugyldig, og vedkommende havde ret til løn i perioden fra fratrædelsestidspunktet, og indtil en gyldig afskedigelse forelå (1 år og 7 måneder).
 Højesteret tilkendte i UfR 1996.1462 100.000 kr. i erstatning, mens sagsøger havde påstået en erstatning på 185.000 kr., subsidiært en godtgørelse på 62.000 kr.
 Ved UfR 1998.685 H blev afskedigelsen anset som ugyldig, og den afskedigede fik en »kompensation, der - under hensyntagen til den foreliggende mangel ved behandlingen af afskedigelsessagen, ansættelsens varighed og lønniveauet, sammenholdt med praksis på ansættelsesrettens område - skønsmæssigt fastsættes til 80.000 kr.«. Den afskedigede havde påstået sig tilkendt en erstatning på 340.274 kr. svarende til løn i tidsrummet fra afskedigelsen den 1. november 1993 til tiltræden i en ny stilling den 20. oktober 1994.
 Udmålingen foretages skønsmæssigt og synes at bero på vurderinger både af det økonomiske tab, der er lidt, og af den tort, den uberettigede afgørelse har påført den pågældende, jf. Oluf Emborg og Per Schaumburg-Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 309, og Jens Garde m.fl., Forvaltningsret, Almindelige Emner (3. udg.), 1997, s. 510.
 1. Eilschou Holm, Juristen, 1986, s. 227 f, Jon Andersen, UfR 1988 B. 299f, Vogter, Forvaltningsloven med kommentarer (2. udg.) s. 48f, Jørgen Mathiassen, Forvaltningspersonellet, 1990, s. 120 f, Forvaltningsret Sagsbehandling, 4. udg. v. Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 24-25, hvor man dog med hensyn til funktionærer nøjes med at sige, at afskedigelse formentlig må være omfattet, uanset at ansættelsesgrundlaget er en kontrakt, Kaj Larsen m.fl., Forvaltningsret (1994), s. 141, Oluf Emborg og Per Schaumburg- Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 36.
 2. Hjemmelen hertil findes, når visse betingelser er opfyldt i forvaltningslovens § 1, stk. 2.
 3.ØLD af 17. juni 1998 drejede sig om Beredskabs-Forbundets afskedigelse af en direktør. Direktøren gjorde under søgsmålet bl.a. gældende, at afskedigelsen var ugyldig som følge af, at forbundet var en offentlig myndighed og havde tilsidesat reglerne om partshøring. Landsretten lagde til grund, at forbundet ikke var en offentlig myndighed, og at forbundet som følge heraf »ikke var undergivet forvaltningsloven eller almindelige forvaltningsretlige regler og grundsætninger«. Landsretten tilkendte direktøren en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b på 100.000 kr. Sagen er anket til Højesteret. I UfR 1998.1322 H anså flertallet i Højesteret ikke Københavns Kulturby Fond 1996 som en del af den offentlige forvaltning, i den forstand at fonden ud fra en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning var afskåret fra at indgå en eksklusivaftale.
 4. Carl Aage Nørgaard og Jens Garde, Forvaltningsret. Sagsbehandling, 4. udg. ved Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 282, Jens Garde m.fl., Forvaltningsret, Almindelige emner (3. udg.), 1997, s. 331, Jon Andersen, Forvaltningsret, 3. udg., s. 104, Jon Andersen m.fl., Forvaltningsret, 1994, s. 558, Bendt Berg, Almindelig Forvaltningsret, 1998, s. 135.
 5. I FOB 1978.332 antog ombudsmanden, at en museumsbetjent, der havde modtaget en mundtlig meddelelse om beslutning om udnævnelse (oprykning) til en højere lønramme, herved var gyldig udnævnt, og at udnævnelsen ikke gyldigt var tilbagekaldt ved en senere beslutning om at udnævne (oprykke) en anden museumsbetjent i stillingen.
 6. Jf. Jens Møller, Erstatningsansvarsloven med kommentarer, 4. udg. (1996), s. 394. I UfR 1996 B 324 argumenterer Kim Schioldann for at der må være en ulovbestemt, sædvanemæssig adgang til at yde godtgørelse til tjenestemænd for krænkelse af ansættelsesforholdet, svarende til princippet i funktionærlovens § 2b. Se herimod UfR 1996 B 470, Lennart Konow.
 Auld Lang Syne / Skuld Gammel Venskab Rejn Forgo
 Robert Burns (1759-1796) / Jeppe Aakjær (1866-1930)
 ./. For auld lang syne, my dear,
 for auld lang syne. ./.
 ./. Di skjønne ungdomsdaw, å ja,
 for dem daw så læng, læng sind! ./.
 2. And surely ye’ll be your pint-stoup!
 3. Vi tow — hwor hår vi rend om kap
 4. We twa hae paidl’d in the burn,
 And gives a hand o’ thine!


jurisdiction: US

text: b' 1\n\n\n\n\n OFFICE OF INVESTIGATIONS\n\n CLOSEOUT MEMORANDUM\n\n\n\n\n On 13 October 2003, we received an allegation that the subject\'s NSF proposal\' contained\n materials copied, verbatim, from a Workshop ~ e ~ owithout\n r t ~ appropriately citing the Workshop\n Report as the source.\n\n We reviewed the Workshop report. We observed that the Workshop Report focused on the\n future research direction of the scientific field. We confirmed that the subject copied a table and\n several sentences from the Workshop Report, verbatim, into his NSF proposal. However we also\n observed that the subject was one of the co-authors of the Workshop Report. Although the\n subject\'s failure to cite the Workshop Report in the NSF proposal as the source of the table and\n sentences used in his NSF proposal was not the best scholarly practice, as a co-author of the\n report, he could use the materials without citation because he had been one of the authors of the\n\n\n his case is closed and no further action taken.\n\n\n\n\n entitled\n\n " was the Workshop Report for the\n\n\n\n\n,I \'11\n NSF OIG Form 2 (1 1102)\n\x0c'


text:
Владимир е българско славянско лично име, което е носил и синът на Борис I, владетел от прабългарско потекло. Владимир е и широко популярно руско име.
 Значения на личното име Владимир:
 мъж, който владее света (мир = свят);
 мъж, който владее (управлява) в мир.
 Владимир може да се отнася и за:
 някое от селищата:
 град Владимир, Русия
 село Владимир, област Перник, България
 или някой от князете:
 Владимир-Расате, княз на България
 Владимир I Велики, княз на Киевска Рус
 Владимир II Мономах, княз на Киевска Рус


type: caselaw

text:
11.8.2001 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti C 227/5
 2) Se, että jäsenvaltion toimivaltainen laitos soveltaa asetuksen 1) Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut televisiotoi-
 N:o 1408/71 95 a artiklan 4-6 kohtaa vanhuuseläkkeen mintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnol-
 muutoshakemukseen ja rajoittaa siten muutoksen taannehti- listen määräysten yhteensovittamisesta annetun neuvoston di-
 vuutta asianomaisen henkilön vahingoksi, merkitsee yhteisön rektiivin 89/552/ETY muuttamisesta 30 päivänä kesäkuuta
 oikeuden ilmeistä rikkomista, kun tämä säännös ei sovellu 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin
 kyseiseen hakemukseen ja kun ennen toimivaltaisen laitoksen 97/36/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut
 päätöstä julistetusta yhteisöjen tuomioistuimen tuomiosta ilme- säädetyssä määräajassa kyseisen direktiivin noudattamisen
 nee, että tämä laitos oli soveltanut kyseisen jäsenvaltion edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
 päällekkäisyyden estävää säännöstä virheellisesti, eikä samasta
 2) Luxemburgin suurherttuakunta velvoitetaan korvaamaan oikeu-
 tuomiosta voida päätellä, että muutoksen taannehtivuutta
 voitaisiin rajoittaa. denkäyntikulut.
 (1) EYVL C 163, 10.6.2000.
 (1) EYVL C 163, 10.6.2000.
 YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO
 YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)
 3 päivänä heinäkuuta 2001
 (neljäs jaosto)
 asiassa C-378/98, Euroopan yhteisöjen komissio vastaan
 21 päivänä kesäkuuta 2001 Belgian kuningaskunta (1)
 asiassa C-119/00, Euroopan yhteisöjen komissio vastaan (Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Valtion-
 Luxemburgin suurherttuakunta (1) tuet – EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan
 toinen alakohta (josta on tullut EY 88 artiklan 2 kohdan
 toinen alakohta) – Velvollisuus periä takaisin Maribel kaksi
 (Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Direktii-
 ja kolme -ohjelmien yhteydessä myönnetyt tuet – Takaisinpe-
 vin 89/552/ETY muuttamisesta annetun direktiivin
 rimisen mahdottomuus)
 97/36/EY noudattamatta jättäminen – Televisiotoimintaa
 koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten
 määräysten yhteensovittaminen) (2001/C 227/08)
 (2001/C 227/07) (Oikeudenkäyntikieli: ranska)
 (Väliaikainen käännös; lopullinen käännös julkaistaan yhteisöjen
 (Oikeudenkäyntikieli: ranska) tuomioistuimen oikeustapauskokoelmassa)
 Asiassa C-378/98, Euroopan yhteisöjen komissio (asiamiehe-
 (Väliaikainen käännös; lopullinen käännös julkaistaan yhteisöjen nään G. Rozet) vastaan Belgian kuningaskunta (asiamiehenään
 tuomioistuimen oikeustapauskokoelmassa) A. Snoecx, avustajanaan G. van Gerven ja K. Coppenholle),
 jossa kantaja vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että
 Asiassa C-119/00, Euroopan yhteisöjen komissio (asiamiehe- koska Belgian kuningaskunta ei ole asetetun määräajan ku-
 nään K. Banks) vastaan Luxemburgin suurherttuakunta (asia- luessa toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä periäkseen tuensaa-
 miehenään P. Steinmetz), jossa kantaja vaatii yhteisöjen tuo- jayrityksiltä takaisin Maribel kaksi ja kolme -ohjelmien yhtey-
 mioistuinta toteamaan, että Luxemburgin suurherttuakunta ei dessä myönnetyt tuet, jotka on todettu lainvastaisiksi ja
 ole noudattanut televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden yhteismarkkinoille soveltumattomiksi Belgian myöntämästä
 lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittami- tuesta Maribel kaksi ja kolme -ohjelmien yhteydessä 4 päivänä
 sesta annetun neuvoston direktiivin 89/552/ETY muuttamises- joulukuuta 1996 tehdyssä komission päätöksessä 97/239/EY
 ta 30 päivänä kesäkuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin (EYVL 1997, L 95, s. 25), se ei ole noudattanut EY:n
 ja neuvoston direktiivin 97/36/EY (EYVL L 202, s. 60) mukaisia perustamissopimuksen 189 artiklan neljännen kohdan (josta
 velvoitteitaan, koska se ei ole antanut ja/tai ilmoittanut kyseisen on tullut EY 249 artiklan neljäs kohta) ja päätöksen 97/239/EY
 direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja 2 ja 3 artiklan mukaisia jäsenyysvelvoitteitaan, yhteisöjen
 hallinnollisia määräyksiä, yhteisöjen tuomioistuin (neljäs jaos- tuomioistuin (kuudes jaosto), toimien kokoonpanossa: jaoston
 to), toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. La puheenjohtaja C. Gulmann sekä tuomarit J.-P. Puissochet,
 Pergola sekä tuomarit D.A.O. Edward (esittelevä tuomari) ja R. Schintgen, F. Macken ja N. Colneric (esittelevä tuomari),
 S. von Bahr, julkisasiamies: L.A. Geelhoed, kirjaaja: R. Grass, julkisasiamies: A. Tizzano, kirjaaja: osastopäällikkö D. Louter-
 on antanut 21.6.2001 tuomion, jonka tuomiolauselma on man-Hubeau, on antanut 3.7.2001 tuomion, jonka tuomiolau-
 seuraava: selma on seuraava:


text:
Dzimumdziedzeri jeb gonādas ir iekšējās sekrēcijas dziedzeri, kuros veidojas dzimumšūnas - gametas. Sievišķās gonādas sauc par olnīcām, bet vīrišķās par sēkliniekiem. Gonādām ir arī endokrīna aktivitāte, izstrādājot dzimumhormonus - androgēnus un estrogēnus. Tām ir raksturīga jaukta sekrēcija. Olnīcas izdala uz ārpusi olšūnas, bet uz organisma iekšpusi estrogēnus un progestīnus. Sēklinieki izdala uz ārpusi spermatozoīdus, bet uz iekšpusi androgēnos hormonus (andros - vīrietis, genes - radošs). Šo hormonu veidošanos un sekrēciju regulē hipofīzes gonadotropiskie hormoni - FSH (folikulstimulētājhormons) un LH (luteinizētājhormons), kuri, savukārt, atrodas hipotalāma kontrolē.
 Vīrišķie dzimumdziedzeri
 Vīriešķie dzimumdziedzeri ir sēklinieki. Tie ir pāra orgāni, kas cilvēkam atrodas nevis vēdera dobumā, bet sēklinieku maisiņā. Tajos veidojas vīriešu pamata dzimumhormons - testosterons, kas stimulē spermatozoīdu veidošanos un spermas komponentu sekrēciju, un nodrošina to dzīvotspēju. Tas kontrolē arī organisma attīstību pēc vīriešu tipa (vīrietim raksturīgo ķermeņa formu, balsi, apmatojumu un skeleta muskulatūru), izraisa dzimumtieksmi, kā arī nosaka dzimuma uzvedību. Testosterona hormonu pārprodukcija rada hipergonādismu, bet trūkums - hipogonādismu.
 Sievišķie dzimumdziedzeri
 Sievišķie dzimumdziedzeri ir olnīcas. Tās atrodas mazajā iegurnī, laterāli no dzemdes. Sagitālajā plaknē izšķir labo un kreiso malu. Ar šīm malām olnīca ir piestiprināta pie dzemdes platās saites, ko veido vēderplēves dublikatūra.
 Olnīcas izdalītie galvenie hormoni ir progesterons, estradiols un relaksīns. Tie kontrolē menstruālo ciklu un dzemdības, nosaka organisma sekundārās dzimuma īpašības (krūšu dziedzeru augšanu, rada sievietei raksturīgo ķermeņa formu, apmatojumu) un dzimumorgānu veidošanos pēc sievišķā tipa. Progesterons, izraisa dzeltenā ķermenīša (corpus luteum) veidošanos un estrogēnus, kas veido folikulus. Par nobriedušu folikulu sauc Grāfa pūslīti un tā nobriešana noris apmēram 28 dienas. Estrogēni izraisa dzimumtieksmi. Estrogēniem piemīt arī anabolisks efekts, tie pazemina holesterīna līmeni asinīs, stimulē asins recēšanu. Hormonālās regulācijas traucējumi var radīt amenoreju, audzējus un neauglību.
 Dziedzeri
 Reproduktīvā sistēma


type: legislation

text:
 21.10.2011
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 L 276/24
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) N. 1053/2011 DELLA COMMISSIONE
 del 20 ottobre 2011
 relativo al rilascio di titoli di importazione e all'attribuzione dei diritti di importazione per le domande presentate nel corso dei primi sette giorni del mese di ottobre 2011 nell'ambito dei contingenti tariffari aperti dal regolamento (CE) n. 616/2007 per il pollame
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
 visto il regolamento (CE) n. 1234/2007 del Consiglio, del 22 ottobre 2007, recante organizzazione comune dei mercati agricoli e disposizioni specifiche per taluni prodotti agricoli (regolamento unico OCM) (1),
 visto il regolamento (CE) n. 1301/2006 della Commissione, del 31 agosto 2006, recante norme comuni per la gestione dei contingenti tariffari per l'importazione di prodotti agricoli soggetti a un regime di titoli di importazione (2), in particolare l'articolo 7, paragrafo 2,
 considerando quanto segue:
 (1)
 Il regolamento (CE) n. 616/2007 della Commissione (3) ha aperto alcuni contingenti tariffari per l'importazione di prodotti del settore del pollame originario del Brasile, della Thailandia e di altri paesi terzi.
 (2)
 Le domande di titoli di importazione relative ai gruppi 1, 2, 4, 6, 7 e 8, presentate nel corso dei primi sette giorni del mese di ottobre 2011 per il sottoperiodo dal 1o gennaio al 31 marzo 2012 riguardano, per alcuni contingenti, quantitativi superiori a quelli disponibili. Occorre pertanto determinare in che misura si possa procedere al rilascio dei titoli di importazione, fissando il coefficiente di attribuzione da applicare ai quantitativi per i quali sono state presentate domande.
 (3)
 Le domande di diritti di importazione presentate nel corso dei primi sette giorni del mese di ottobre 2011 per il sottoperiodo dal 1o gennaio al 31 marzo 2012 per quanto concerne il gruppo 5 riguardano quantitativi superiori a quelli disponibili. Occorre pertanto determinare in che misura si possa procedere all'attribuzione dei diritti di importazione, fissando il coefficiente di attribuzione da applicare ai quantitativi richiesti,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 1. Alle domande di titoli di importazione presentate ai sensi del regolamento (CE) n. 616/2007 per il sottoperiodo dal 1o gennaio al 31 marzo 2012 relativamente ai gruppi 1, 2, 4, 6, 7 e 8, si applicano i coefficienti di attribuzione indicati nell'allegato del presente regolamento.
 2. Alle domande dei diritti di importazione presentate ai sensi del regolamento (CE) n. 616/2007 per il sottoperiodo dal 1o gennaio al 31 marzo 2012, per quanto concerne il gruppo 5, si applicano i coefficienti di attribuzione indicati nell'allegato del presente regolamento.
 Articolo 2
 Il presente regolamento entra in vigore il 21 ottobre 2011.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 20 ottobre 2011
 Per la Commissione, a nome del presidente
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Direttore generale dell'Agricoltura e dello sviluppo rurale
 (1) GU L 299 del 16.11.2007, pag. 1.
 (2) GU L 238 dell'1.9.2006, pag. 13.
 (3) GU L 142 del 5.6.2007, pag. 3.
 ALLEGATO
 Numero del gruppo
 Numero d'ordine
 Coefficiente di attribuzione per le domande di titoli di importazione presentate per il sottoperiodo 1.1.2012-31.3.2012
 (in %)
 1
 09.4211
 0,502027
 6
 09.4216
 0,609967
 Numero del gruppo
 Numero d'ordine
 Coefficiente di attribuzione per le domande di diritti di importazione presentate per il sottoperiodo 1.1.2012-31.3.2012
 (in %)
 5
 09.4215
 1,344087