type: other

text:
Plačilna nesposobnost - Nemčija
 Insolvenčno pravo in postopek v primeru insolventnosti v Nemčiji ureja zakonik o insolventnosti (Insolvenzordnung, v nadaljnjem besedilu: InsO), ki je začel veljati 1. januarja 1999. Posebnost zakonika o insolventnosti je, da poleg postopkovnih določb vsebuje tudi materialne določbe. Na primer, določbe o učinkih uvedbe postopka v primeru insolventnosti so materialne določbe (členi 80 do 147 InsO).
 Glavni cilj zakonika o insolventnosti je skupno poplačilo dolžnikovih upnikov, in sicer z unovčenjem dolžnikovega premoženja in razdelitvijo izkupička ali s sklenitvijo alternativnega dogovora, določenega v insolvenčnem načrtu, zlasti za zagotovitev nadaljnjega preživetja podjetja (prvi stavek člena 1 InsO). „Skupno poplačilo“ (gemeinschaftliche Befriedigung) pomeni, da se upniki načeloma poplačajo sorazmerno s svojimi terjatvami. Poleg tega je namen postopka v primeru insolventnosti poštenim dolžnikom omogočiti, da se razbremenijo preostalih dolgov (drugi stavek člena 1 InsO).
 Poleg načela enakega obravnavanja upnikov je temeljno načelo nemškega postopka v primeru insolventnosti načelo avtonomije upnikov (Gläubigerautonomie). Upniki imajo na voljo obsežne pravice, na podlagi katerih lahko vplivajo na postopek, zlasti glede načina unovčenja dolžnikovega premoženja. Upniki tudi odločijo o konkretni obliki postopka v primeru insolventnosti, saj zakonik poleg standardnega postopka zavarovanim in navadnim upnikom omogoča tudi, da uveljavijo svojo avtonomijo in pripravijo insolvenčni načrt, ki odstopa od določb zakonika o insolventnosti in s katerim se uredijo unovčenje stečajne mase, razdelitev zadevnim strankam, potek postopka v primeru insolventnosti in dolžnikova odgovornost po koncu postopka v primeru insolventnosti. Insolvenčni načrt je pomemben zlasti v primeru reorganizacije podjetja, čeprav lahko zagotavlja tudi okvir za njegovo prenehanje.
 Za nemško pravo o postopku v primeru insolventnosti je značilno tudi načelo enotnosti. To pomeni, da zakon o reorganizaciji in prenehanju (Gesetz für Sanierung und Liquidation) ne določa posebnih vrst postopkov. Oba, prenehanje in reorganizacija, se lahko vodita po standardnem postopku ali postopku na podlagi insolvenčnega načrta.
 Postopek v primeru insolventnosti se lahko uvede v zvezi s premoženjem, ki je v lasti katere koli pravne ali fizične osebe, tudi če ta oseba ne opravlja gospodarske ali samozaposlitvene poklicne dejavnosti (fizična oseba, ki ne opravlja take dejavnosti, se imenuje „potrošnik“). Uvesti ga je mogoče tudi v zvezi s premoženjem osebne družbe brez pravne osebnosti (npr. družbe z neomejeno odgovornostjo (offene Handelsgesellschaft)) ali komanditne družbe (Kommanditgesellschaft) ali za poseben sklad, kot je zapuščina. Za pravne osebe javnega prava se uporablja posebna določba iz člena 12 zakonika, v skladu s katero postopka v primeru insolventnosti ni mogoče uvesti v zvezi s premoženjem, ki je v lasti zvezne vlade ali dežele (Land) (pododstavek 1 člena 12(1) InsO).
 Postopek v primeru insolventnosti se lahko uvede le na podlagi predloga, saj ga samodejno ne uvede noben javni organ. Predlog lahko vloži dolžnik ali upnik. Upnik, ki vlaga predlog, mora prepričljivo dokazati, da obstajajo razlogi za insolventnost in da ima dejansko terjatev; namen tega je, da se sodišče in dolžnika zaščiti pred predlogi, vloženimi prezgodaj ali izključno za povzročanje škode.
 V primeru insolventnosti kapitalske družbe morajo njeni upravljavski organi vložiti predlog, sicer jim grozi kazen. Če je navedena zahteva kršena, lahko upniki vložijo odškodninski zahtevek. Če dolžnik v težavah ravna krivdno, ga je mogoče v določenih okoliščinah kazensko preganjati (člen 283 in naslednji kazenskega zakonika (Strafgesetzbuch)).
 Splošni razlog za uvedbo postopka v primeru insolventnosti je plačilna nesposobnost. Plačilna nesposobnost pomeni, da dolžnik ni zmožen izpolniti plačilnih obveznosti, ki so že zapadle; insolventnost se praviloma domneva, če je dolžnik ustavil plačila (člen 17(2) InsO). Če je dolžnik pravna oseba ali družba, v kateri nobeden od partnerjev ni fizična oseba z neomejeno odgovornostjo, se lahko postopek uvede tudi na podlagi prezadolženosti. Prezadolženost pomeni, da dolžnikovo premoženje več ne krije obstoječih obveznosti, razen če je glede na okoliščine zelo verjetno, da bo podjetje preživelo (člen 19(2) InsO). Če je glede na okoliščine nadaljnji obstoj podjetja zelo verjeten, je treba pri oceni vrednosti dolžnikovega premoženja izhajati iz tega. Predlog lahko vloži tudi dolžnik, če mu grozi skorajšnja plačilna nesposobnost (člen 18(1) InsO). Šteje se, da dolžniku grozi skorajšnja plačilna nesposobnost, če je verjetno, da ne bo zmožen izpolniti obstoječih plačilnih obveznosti ob njihovi zapadlosti (člen 18(2) InsO).
 Zagotoviti je treba tudi financiranje postopka v primeru insolventnosti. Predlog za uvedbo postopka v primeru insolventnosti se torej zavrne, če dolžnikovo premoženje verjetno ne bo zadostovalo za kritje stroškov postopka (prvi stavek člena 26(1) InsO).
 Če so pogoji izpolnjeni, sodišče, pristojno za zadeve v zvezi z insolventnostjo („stečajno sodišče“ (Insolvenzgericht)), izda sklep o začetku postopka, ki se objavi. Javno naznanitev sodišče objavi na spletu ( http://www.insolvenzbekanntmachungen.de/). Sodišče v sklepu o začetku postopka navadne upnike pozove, naj v določenem roku prijavijo terjatve pri upravitelju v postopku zaradi insolventnosti. Razpiše tudi datum skupščine, na kateri upniki na podlagi poročila upravitelja v postopku zaradi insolventnosti odločijo o poteku postopka in določijo datum obravnave za preverjanje prijavljenih terjatev.
 Kot je bilo navedeno že v uvodu, zakonik o insolventnosti ne določa posebnih vrst postopkov za reorganizacijo in prenehanje. Zakonik poleg standardnega postopka omogoča tudi prenehanje ali reorganizacijo na podlagi insolvenčnega načrta.
 Stečajno sodišče mora potrditi, da so izpolnjeni pogoji za uvedbo postopka, kar lahko traja nekaj časa, in v predhodnem postopku sprejme vse začasne ukrepe, ki se zdijo potrebni, da se preprečijo spremembe dolžnikovega finančnega položaja, ki bi pred odločitvijo o predlogu lahko škodovale upnikom (prvi stavek člena 21(1) InsO). V praksi sodišče imenuje začasnega upravitelja v postopku zaradi insolventnosti (vorläufiger Insolvenzverwalter), ki je lahko upravitelj z manj ali več pooblastili. Če je imenovan začasni upravitelj v postopku zaradi insolventnosti z manj pooblastili, dolžnik ohrani pravico do razpolaganja, sodišče pa določi posamezne naloge upravitelja, vendar te ne smejo presegati nalog začasnega upravitelja v postopku zaradi insolventnosti z več pooblastili (drugi stavek člena 22(2) InsO). Sodišče lahko na primer odredi, da je dolžnikovo razpolaganje veljavno samo z odobritvijo upravitelja. Z imenovanjem začasnega upravitelja v postopku zaradi insolventnosti z manj pooblastili se ne prekinejo sodni spori, ki pri sodišču že potekajo (BGH NZG 1999, 939, 940). Če se imenuje začasni upravitelj v postopku zaradi insolventnosti z več pooblastili, sodišče naloži splošno prepoved, s katero dolžniku prepreči kakršno koli razpolaganje, tako da se pravica do upravljanja dolžnikovega premoženja in razpolaganja z njim prenese na upravitelja (prvi stavek člena 22(1) InsO).
 Stečajna masa (Insolvenzmasse) vključuje premoženje, ki je bilo v lasti dolžnika na datum uvedbe postopka, in premoženje, ki ga je pridobil med postopkom (tj. dokler se postopek ne konča ali prekine). Iz stečajne mase so izključeni strogo osebne pravice dolžnika in predmeti, ki jih ni mogoče zaseči, saj se zanje ne bi uporabljal niti individualni postopek izvršbe. Tako je na primer dohodek iz dela del stečajne mase samo v obsegu, ki presega dolžnikovo minimalno raven za preživljanje. Upravitelj v postopku zaradi insolventnosti lahko sprosti tudi premoženje, ki takrat spada med dolžnikova lastna sredstva in ga ni mogoče zaseči.
 V nemškem pravu se pravica do upravljanja premoženja v stečajni masi in razpolaganja z njim ob uvedbi postopka načeloma prenese na upravitelja v postopku zaradi insolventnosti (izjema je upravljanje po dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov (Eigenverwaltung), člen 270 in naslednji InsO), tako da na primer o zagotavljanju zavarovanja v korist posojilodajalcev, ki zagotavljajo financiranje dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov, odloča upravitelj v postopku zaradi insolventnosti. Upravitelj v postopku zaradi insolventnosti za posebno pomembne posle, kot je sklenitev posojilne pogodbe, ki znatno obremeni stečajno maso, potrebuje odobritev skupščine upnikov ali imenovanega upniškega odbora (pododstavek 2 člena 160(2) InsO). Posojilne obveze in druge obveznosti, ki jih prevzame upravitelj v postopku zaradi insolventnosti, bremenijo stečajno maso in se prednostno, tj. pred navadnimi upniki, poplačajo iz stečajne mase. Tako se zagotovi, da so po uvedbi postopka v primeru insolventnosti pogodbeni partnerji pripravljeni poslovati z insolventnim dolžnikom.
 Ker upravitelj v primeru insolventnosti z uvedbo postopka praviloma prevzame pomembno vlogo (izjema je upravljanje po dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov), ima stečajno sodišče v tej fazi postopka predvsem pooblastila za spremljanje in usmerjanje (glej člena 58 in 76 InsO) (poleg posebnih pooblastil, na primer v postopku na podlagi insolvenčnega načrta ali v okviru upravljanja po dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov). Po uvedbi postopka v primeru insolventnosti so ključne odločitve (unovčenje, prenehanje, reorganizacija in insolvenčni načrt) prepuščene upnikom. Vendar ima sodišče posebna pooblastila in naloge v fazi uvedbe postopka. Tako odloči o uvedbi postopka, začasnih ukrepih glede zavarovanja in imenovanju upravitelja v postopku zaradi insolventnosti. Sodišče je odgovorno tudi za nadzor nad upraviteljem v postopku zaradi insolventnosti. Nadzoruje zakonitost njegovih dejanj, ne pa tudi njihove primernosti, in ne sme dajati navodil. Za pospešitev postopka v primeru insolventnosti se je mogoče zoper odločitve stečajnega sodišča pritožiti samo v primerih, v katerih zakonik določa neposredno pritožbo (sofortige Beschwerde) (glej člen 6(1) InsO). Neposredno pritožbo je mogoče vložiti pri samem stečajnemu sodišču ali pri hierarhično višjem deželnem sodišču (Landgericht), in sicer pisno ali ustno v sodnem tajništvu (Geschäftstelle). Pritožba nima odložilnega učinka, vendar lahko sodišče, ki obravnava pritožbo, ali stečajno sodišče kljub temu odredi začasen odlog izvršitve.
 Upravitelj v postopku zaradi insolventnosti je ključni akter v postopku. Za takega upravitelja se lahko imenujejo samo fizične osebe, ne pa tudi pravne osebe (prvi stavek člena 56(1) InsO). Na to funkcijo se imenujejo zlasti odvetniki, poslovneži, računovodje ali davčni svetovalci. Z uvedbo postopka v primeru insolventnosti se pravica do upravljanja dolžnikovega premoženja in razpolaganja z njim prenese na upravitelja. Njegova glavna naloga je, da iz premoženja, ki ga ugotovi ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti, izključi vse predmete, ki niso v lasti dolžnika. Prav tako mora med dolžnikovo premoženje prenesti predmete, ki se štejejo za njegovo premoženje v skladu s predpisi o odgovornosti, vendar ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti še niso bili vpisani med dolžnikovo premoženje. Tako ugotovljeno dolžnikovo premoženje sestavlja stečajno maso (Insolvenzmasse, člen 35 InsO), ki jo bo upravitelj unovčil in iz katere bodo poplačani upniki. Druge naloge upravitelja v postopku zaradi insolventnosti vključujejo:
 izplačevanje plač zaposlenim pri insolventnem dolžniku,
 odločanje o tem, ali naj se pravni spori, ki že potekajo, nadaljujejo ali zaključijo (člen 85 in naslednji InsO) in kako obravnavati pogodbe, ki niso bile (v celoti) izpolnjene (člen 103 in naslednji InsO),
 pripravo bilance stanja (prvi stavek člena 153(1) InsO),
 izpodbijanje poslov, sklenjenih pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti, ki bi verjetno škodovali navadnim upnikom (člen 129 in naslednji InsO).
 Upravitelja v postopku zaradi insolventnosti nadzoruje stečajno sodišče (člen 58(1) InsO). Če je imenovan upniški odbor, ta spremlja upravitelja pri izpolnjevanju njegovih nalog (prvi stavek člena 69 InsO).
 Po uvedbi postopka v primeru insolventnosti, ko se pravica do razpolaganja z dolžnikovim premoženjem prenese na upravitelja, lahko ta načeloma prosto razpolaga z vsem premoženjem v stečajni masi. Obstajajo omejitve glede posebno pomembnih poslov, kot je prodaja podjetja ali celotne zaloge. Te posebno pomembne posle mora odobriti skupščina upnikov ali upniški odbor. Vendar kršitev zahteve po odobritvi ne vpliva na tretje osebe, temveč povzroči samo odgovornost upravitelja. Upravitelj mora upoštevati tudi odločitev skupščine upnikov o prenehanju podjetja ali nadaljevanju njegovega poslovanja (člena 157 in 159 InsO).
 Če upravitelj v postopku zaradi insolventnosti krivdno krši obveznosti, ki so mu naložene na podlagi zakonika o insolventnosti, je odškodninsko odgovoren vsem strankam v postopku (člen 60(1) InsO). Člen 60(1) zakonika določa: upravitelju v postopku zaradi insolventnosti mora povrniti škodo, ki jo je utrpela katera koli stranka v postopku, če krivdno krši svoje naloge na podlagi tega zakonika. Ravnati mora s skrbnostjo, ki se pričakuje od primernega in vestnega upravitelja v postopku zaradi insolventnosti.
 Upravitelj v postopku zaradi insolventnosti je upravičen do nagrade za opravljanje svoje funkcije in do povračila ustreznih izdatkov (prvi stavek člena 63(1) InsO). Nagrada je urejena z uredbo o nagradah v okviru insolvenčnega prava (Insolvenzrechtsvergütungsverordnung, v nadaljnjem besedilu: InsVV) in se določi glede na vrednost stečajne mase ob koncu postopka v primeru insolventnosti. Uredba InsVV določa lestvico splošnih stopenj, ki pa se lahko zvišajo glede na obseg in težavnost njegovih nalog.
 Dolžnik, zoper katerega so prijavljene terjatve navadnih upnikov, tudi po uvedbi postopka v primeru insolventnosti ostane lastnik premoženja, ki naj bi se unovčilo (člena 38 in 39 InsO). Načeloma je odgovoren z vsem svojim premoženjem. Vendar se pravica do upravljanja premoženja in razpolaganja z njim v okviru postopka v primeru insolventnosti prenese na upravitelja. V izjemnih primerih se lahko v sklepu sodišča o začetku postopka na zahtevo dolžnika odredi tudi upravljanje po dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov, v skladu s členom 270 in naslednjimi zakonika, če niso znane okoliščine, zaradi katerih bi se lahko pričakovalo, da bo taka odredba škodovala upnikom. Načeloma se tudi v takem primeru uporabljajo splošne določbe insolvenčnega prava (drugi stavek člena 270(1) InsO). Vendar dolžnik v primeru upravljanju po dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov, ohrani pravico do upravljanja svojega premoženja in razpolaganja z njim ter jo izvaja pod nadzorom opazovalca (Sachverwalter), ki ga imenuje sodišče (prvi stavek člena 270(1) InsO). V primeru upravljanja po dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov, si dolžnik in opazovalec delita pooblastila, ki jih ima običajno upravitelj v postopku zaradi insolventnosti.
 Z uvedbo postopka v primeru insolventnosti se dolžniku naložijo številne obveznosti zagotavljanja informacij in sodelovanja. Vendar je dolžnik hkrati tudi upravičen do sodelovanja v postopku.
 Vprašanje, ali lahko navadni upnik pobota terjatev do insolventnega dolžnika, je obravnavano v členu 94 in naslednjih zakonika. Zakonik določa temeljno razlikovanje med tem, ali je možnost pobota obstajala že ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti ali pa je nastala šele pozneje. V prvem primeru je pobot načeloma dopusten, kar pomeni, da navadnemu upniku ni treba prijaviti terjatve za vključitev na seznam dolgov (Tabelle), temveč je lahko poplačan tako, da pobot prijavi upravitelju v postopku zaradi insolventnosti. Vendar pa je prijava pobota neveljavna, če je upnik dobil možnost za pobot terjatve na podlagi izpodbojnega posla (pododstavek 3 člena 96(1) InsO).
 V drugem primeru, če je možnost pobota nastala pozneje, je treba razlikovati med naslednjima situacijama:
 Če je ob uvedbi postopka terjatev, ki naj bi se pobotala, že obstajala, vendar še ni zapadla, še ni določala podobnega nadomestila ali pa je bila še vedno pogojna, je po uvedbi postopka pobot dopusten takoj, ko je odstranjena ovira za pobot.
 Če ob uvedbi postopka terjatev še ni bila ugotovljena ali če je upnik pridobil terjatev zoper dolžnika šele po uvedbi postopka, je pobot prepovedan (pododstavka 1 in 2 člena 96(1) InsO), kar pomeni, da lahko dolžnik od upnika zahteva izpolnitev pogodbene obveznosti v korist stečajne mase, upnik pa lahko zgolj prijavi terjatev za vključitev na seznam dolgov, vendar bo poplačan zgolj sorazmerno z deležem, ki ga ima v skupnih terjatvah.
 Če pa upnik terjatve ni pridobil od drugega upnika po uvedbi postopka v primeru insolventnosti, temveč jo je po uvedbi postopka v primeru insolventnosti pridobil v svojem imenu, na primer tako, da je sklenil pogodbo z upraviteljem, ima pravico do pobota kot upnik same stečajne mase.
 Učinki postopka v primeru insolventnosti na obstoječe pogodbe so v nemškem pravu urejeni v členu 103 in naslednjih zakonika. Načeloma lahko ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti obstoječa pogodbena razmerja prenehajo ali se nadaljujejo, ali pa se upravitelju omogoči, da izbere med izpolnitvijo in odpovedjo pogodbe.
 Za nekatere posle so učinki postopka v primeru insolventnosti izrecno urejeni z zakonom (členi 103 do 118 InsO). Na primer naročila, pogodbe za delo ali storitve ali pooblastila za ukrepanje v zvezi s premoženjem, ki je del stečajne mase, ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti prenehajo veljati, medtem ko pogodbe, ki jih je dolžnik sklenil za oddajo premoženja v najem, in pogodbe o zaposlitvi ostanejo veljavne in bremenijo stečajno maso.
 Pri pogodbah, ki jih dolžnik in druga stranka nista izpolnila ali jih nista izpolnila v celoti, lahko upravitelj na podlagi člena 103(1) zakonika izbira med izpolnitvijo in neizpolnitvijo pogodbe. Če se upravitelj odloči za izpolnitev pogodbe za račun stečajne mase, je treba upnikovo nasprotno terjatev poplačati prednostno, ker se v skladu s pododstavkom 2 člena 55(1) zakonika šteje za dolg, ki bremeni stečajno maso. Če se upravitelj ne odloči za izpolnitev pogodbe, na podlagi pogodbe ne more več zahtevati ničesar. Upnik lahko zahteva odškodnino zaradi neizpolnitve samo kot navadni upnik, tako da svojo terjatev prijavi za vključitev na seznam dolgov (prvi stavek člena 103(2) InsO). Če stečajni upravitelj ne izbere ničesar, lahko to od njega zahteva pogodbeni partner. V tem primeru mora upravitelj nemudoma izjaviti, ali namerava zahtevati izpolnitev ali ne. Če tega ne stori, ne more več vztrajati pri izpolnitvi pogodbe. Pri finančnih storitvah in poslih s fiksnim datumom zakonik izključuje upraviteljevo pravico do izbire (člen 104 InsO).
 Če usoda pogodbenega razmerja ni izrecno urejena v členih 103 do 118 zakonika, pogodba ostane veljavna tudi po uvedbi postopka v primeru insolventnosti.
 Zanesljivost odpovednih klavzul v pogodbah je sporna. Izhodišče je določba člena 119 zakonika, v skladu s katero so sporazumi, ki vnaprej izključujejo ali omejujejo uporabo člena 103 in naslednjih, neveljavni. V skladu s to določbo so odpovedne klavzule, ki niso povezane z insolventnostjo in uvedbo postopka v primeru insolventnosti ali vložitvijo predloga, temveč na primer z dolžnikovim neplačilom, dopustne. Vendar so odpovedne klavzule, ki so povezane z insolventnostjo, problematične, zlasti glede na sodbo zveznega sodišča (Bundesgerichtshof) z dne 15. novembra 2012 (BGHZ 195, 348). Zvezno sodišče je v navedeni sodbi ugotovilo, da je odpovedna klavzula v pogodbi o oskrbi z energijo, ki je bila povezana z zadevno insolventnostjo, neveljavna. Vendar je navedlo, da odpovedne klavzule, povezane z insolventnostjo, niso same po sebi neveljavne: odpovedne klavzule, ki ustrezajo možnosti odpovedi, določeni z zakonom, so dopustne. O presoji odpovednih klavzul, povezanih z insolventnostjo, tako še ni bilo dokončno odločeno. Člen 104(3) in (4) zakonika vsebuje posebna pravila glede pogodbenih klavzul v pogodbah o finančnih storitvah in poslih s fiksnim datumom.
 Če sta se dolžnik in upnik v skladu s pravili splošnega prava učinkovito dogovorila o prepovedi prenosa, to zavezuje tudi upravitelja v postopku zaradi insolventnosti. Vendar je pri poslovnih transakcijah taka prepoved prenosa praviloma neučinkovita, ker prenos denarne terjatve kljub obstoju pogodbeno dogovorjene prepovedi prenosa vseeno učinkuje, če sta upnik in dolžnik trgovca (člen 354a(1) trgovinskega zakonika (Handelsgesetzbuch)).
 Ker je namen postopka v primeru insolventnosti enakopravno poplačilo vseh upnikov, člen 87 zakonika jasno določa, da lahko navadni upniki uveljavljajo svoje terjatve zgolj v skladu z določbami, ki urejajo postopek v primeru insolventnosti. Uvedba postopka v primeru insolventnosti torej povzroči prepoved izvršbe, kar navadnim upnikom preprečuje, da bi med postopkom v primeru insolventnosti uveljavljali terjatve zoper stečajno maso ali dolžnikovo drugo premoženje (člen 89(1) InsO). Prepoved izvršbe je treba upoštevati po zakonu, tako da se izvršba, ki se je že začela, samodejno odloži, ne glede na to, ali je upnik vedel za uvedbo postopka v primeru insolventnosti in ali je dolžnik predlagal odlog izvršbe.
 Člen 88 zakonika določa, da ima uvedba postopka v primeru insolventnosti retroaktivni učinek (Rückschlagsperre) na predhodne izvršilne ukrepe in, podrobneje, da pravice iz zavarovanja, ki so bile na podlagi izvršbe pridobljene v zadnjem mesecu pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti ali po vložitvi takega predloga, ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti izgubijo pravni učinek. Tudi v tem primeru je brezpredmetno, ali je upnik vedel za nameravano vložitev predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti.
 Če je bilo zavarovanje pridobljeno na podlagi izvršilnega ukrepa nekaj časa pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti, zavarovanje ne izgubi učinka v skladu s prvim stavkom člena 88 zakonika, vendar se lahko pod nekaterimi pogoji izpodbija (BGH NJW 2004, 1444).
 Ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti dolžnik izgubi sposobnost biti stranka v sodnih postopkih v imenu stečajne mase. Ta pravica se prenese na upravitelja, ki ima v skladu s svojo funkcijo pravico nastopati kot stranka v sodnem postopku. Upravitelj zato lahko uveljavlja zahtevke v zvezi s stečajno maso v svojem imenu.
 Ker insolventni dolžnik z uvedbo postopka v primeru insolventnosti izgubi sposobnost biti stranka v sodnem postopku, se postopek, ki teče pred sodiščem, če se nanaša na stečajno maso, najprej prekine (prvi stavek člena 240 zakonika o civilnem postopku (Zivilprozessordnung – ZPO)).
 Če je dolžnik tožnik (npr. v sodnem postopku, v katerem je dolžnik vložnik zahtevka ali v katerem poda ugovore zoper že izvršljivo terjatev), lahko upravitelj v postopku zaradi insolventnosti obnovi postopek ali pa tega ne stori (prvi stavek člena 85(1) InsO). Če to stori, se postopek nadaljuje. Če tega ne stori, se premoženje sprosti iz stečajne mase, postopek pa lahko nadaljuje dolžnik ali toženec (člen 85(2) InsO).
 Če je dolžnik toženec, je potrebno razlikovanje: če ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti na sodišču poteka postopek v zvezi z zahtevkom v okviru insolventnosti, ga treba prijaviti za vključitev na seznam dolgov (glej člen 87 InsO). Če upravitelj ali navadni upnik ugovarja, je treba zahtevek ugotoviti z nadaljevanjem prekinjenega sodnega postopka (člen 180(2) InsO).
 Nasprotno pa lahko, če zahtevek ne spada v okvir insolventnosti, temveč gre na primer za zahtevek za izločitev ali za dolg, ki bremeni stečajno maso, sodni postopek nadaljuje bodisi upravitelj bodisi tožnik (člen 86 InsO).
 Kot je bilo že pojasnjeno v uvodu, zakonik o insolventnosti upnikom omogoča velik vpliv na postopek v primeru insolventnosti. Upniki svoje pravice uveljavljajo prek skupščine upnikov (Gläubigerversammlung, člen 74 in naslednji InsO) ali upniškega odbora (Gläubigerausschuss), ki ga lahko imenuje skupščina upnikov (člen 67 in naslednji InsO). Skupščina upnikov je osrednji organ, prek katerega upniki sprejemajo odločitve, upniški odbor pa je organ, prek katerega izvajajo nadzor. Skupščino upnikov skliče stečajno sodišče (prvi stavek člena 74(1) InsO), ki ji tudi predseduje (člen 76(1) InsO). Pravico do udeležbe na skupščini upnikov imajo vsi prednostni upniki, vsi navadni upniki, upravitelj, člani upniškega odbora in dolžnik (drugi stavek člena 74(1) InsO). Odločitve skupščine upnikov se načeloma sprejemajo z navadno večino, pri čemer večine ne določa število glasov, temveč vsota terjatev upnikov, ki glasujejo (člen 76(2) InsO). Če podjetje presega merila za določeno velikost, mora stečajno sodišče imenovati začasni upniški odbor še pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti (člen 22a InsO). Ta odbor sodeluje pri imenovanju upravitelja in ima vlogo pri vseh odločitvah glede odreditve upravljanja po dolžniku, ki sam nadaljuje vodenje poslov (člena 56a in 270(3) InsO).
 Iz dejstva, da skupščina upnikov odloča o poteku postopka in zlasti o načinu unovčenja dolžnikovega premoženja, izhaja, kako pomembna je skupščina upnikov. Druge naloge skupščine upnikov so:
 izvolitev drugega upravitelja (prvi stavek člena 57 InsO),
 nadzor nad upraviteljem (člena 66 in 79 ter pododstavek 1 člena 197(1) InsO),
 odločanje o prenehanju ali nadaljnjem poslovanju podjetja (člen 157 InsO),
 odobritev nekaterih posebno pomembnih poslov, ki jih sklene upravitelj (člen 160(1) InsO),
 sodelovanje pri pripravi in izvajanju insolvenčnega načrta.
 Kar zadeva pooblastila upravitelja v zvezi s premoženjem iz stečajne mase, glej odgovor na zgornje vprašanje „Kakšna pooblastila imata dolžnik in stečajni upravitelj?“.
 Upniki z izločitveno pravico
 Upniki z izločitveno pravico (aussonderungsberechtigte Gläubiger) lahko zahtevajo izločitev premoženja iz stečajne mase na podlagi stvarne ali osebne pravice (prvi stavek člena 47 InsO). Upniki z izločitveno pravico niso navadni upniki, zato jim terjatve ni treba prijaviti za vključitev na seznam dolgov, temveč jo lahko uveljavljajo z vložitvijo tožbe v skladu s splošnimi pravnimi pravili (drugi stavek člena 47 InsO). Vendar take tožbe ne vložijo zoper dolžnika, temveč zoper upravitelja, ki je stranka v postopku na podlagi svoje funkcije. Izločitvena pravica lahko izhaja iz lastništva premoženja (če to lastništvo ni preneseno na podlagi zavarovanja, saj s tem lastnik postane zgolj zavarovani upnik (pododstavek 1 člena 51 InsO)), ali iz preprostega pridržka lastninske pravice, pa tudi iz zahtevka za povračilo na podlagi obligacijskega prava (npr. najemodajalec zoper najemnika).
 Zavarovani upniki
 Zavarovani upniki (absonderungsberechtigte Gläubiger, v nadaljnjem besedilu: upniki z ločitveno pravico) imajo pravico do prednostnega poplačila pri unovčenju premoženja iz stečajne mase. Ne sodelujejo v postopku preverjanja terjatev, temveč so obravnavani prednostno, saj so do poplačila iz izkupička za zadevno premoženje upravičeni pred drugimi podrejenimi ali nezavarovanimi navadnimi upniki. Morebiten presežek izkupička na podlagi unovčenja se nameni v stečajno maso in samo ta del je na voljo za poplačilo preostalih upnikov. Pravica do zavarovanja take vrste lahko med drugim izhaja iz pravic na predmetu zavarovanja, zastavnih pravic na premičninah ali lastništva na podlagi zavarovanja (člena 50 in 51 InsO).
 Če dobljeni izkupiček ne zadostuje za poplačilo in ima zavarovani upnik poleg stvarne pravice tudi osebno terjatev do dolžnika, lahko zahteva tudi sorazmerno poplačilo iz stečajne mase, tako da prijavi osebno upravičenje, v kolikor še ni bilo poplačano, za vključitev na seznam dolgov (drugi stavek člena 52 InsO).
 Upniki s terjatvami zoper samo stečajno maso
 Upnikom s terjatvami zoper samo stečajno maso (Massegläubiger) ni treba prijaviti terjatev in te se poplačajo vnaprej. V skladu s členom 53 zakonika dolgovi, ki bremenijo stečajno maso, vključujejo stroške postopka v primeru insolventnosti in druge obveznosti, ki jih je upravitelj po uvedbi postopka ustvaril v zvezi z obravnavanjem insolventnosti (npr. terjatve iz naslova plač delavcev, ki so še zaposleni v podjetju, ali terjatve odvetnika, ki ga je upravitelj obdržal, da obravnava zadeve v zvezi z uveljavljanjem terjatev pred sodišči). Razlog za prednostno poplačilo teh terjatev je, da lahko upravitelj ustrezno vodi postopek le, če lahko sklepa nove zaveze, katerih popolna izpolnitev je zagotovljena.
 Navadni upniki
 V postopku preverjanja terjatev sodelujejo samo navadni upniki (Insolvenzgläubiger, v nadaljnjem besedilu: stečajni upniki) (prvi stavek člena 174(1) InsO). V skladu s členom 38 InsO navadni upniki vključujejo vse osebne upnike, ki imajo na datum uvedbe postopka v primeru insolventnosti utemeljene terjatve do dolžnika. V členu 39(1) zakonika so navedeni podrejeni navadni upniki (nachrangige Insolvenzgläubiger), ki morajo svoje terjatve prijaviti samo, če to od njih izrecno zahteva stečajno sodišče (prvi stavek člena 174(3) InsO). Podrejene terjatve v primeru insolventnosti se poplačajo za drugimi terjatvami navadnih upnikov. Vključujejo na primer globe ter zamudne obresti in kazni v zvezi s terjatvami navadnih upnikov od uvedbe postopka v primeru insolventnosti.
 Terjatve je treba prijaviti pisno pri upravitelju v roku, ki ga stečajno sodišče določi v sklepu o uvedbi postopka, pri čemer se navedeta vzrok in znesek terjatve ter priložijo kopije dokazil o terjatvi (drugi stavek odstavka 1 in odstavek 2 člena 174 InsO). Vendar se terjatve v primeru prepozne prijave kljub temu upoštevajo (člen 177 InsO). Prijaviti je treba vse terjatve v primeru insolventnosti, ne glede na to, ali zadevno pravno razmerje ureja splošno civilno pravo ali javno pravo (kot so na primer davčne obveznosti).
 Za tuje upnike veljajo naslednje posebnosti: člen 55 Uredbe (EU) 2015/848 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o postopkih v primeru insolventnosti (v nadaljnjem besedilu: uredba EU o postopkih v primeru insolventnosti) bo v prihodnje tujim upnikom omogočal prijavo terjatev na podlagi standardnega obrazca. Terjatve je mogoče prijaviti v katerem koli uradnem jeziku institucij Unije. Vendar se lahko od upnika zahteva prevod v uradni jezik države članice, v kateri je bil uveden postopek, ali v drug jezik, za katerega je ta država navedla, da je zanjo sprejemljiv. Načeloma je treba terjatve prijaviti v roku, ki ga določa pravo države, v kateri je bil uveden postopek. V primeru tujega upnika ta rok ni krajši od 30 dni po objavi uvedbe postopka v primeru insolventnosti v registru insolventnosti države, v kateri je bil postopek uveden.
 Upravitelj mora vsako pravilno prijavljeno terjatev vpisati na seznam dolgov (Tabelle). Vsebina terjatve se v tej fazi ne preverja. Preverjanje terjatev ter ugotavljanje njihovega zneska in razvrstitve se opravita šele na obravnavi za preverjanje pri stečajnem sodišču (prvi stavek člena 176 InsO). Če na obravnavi za preverjanje niti upravitelj niti navadni upnik ne ugovarja terjatvi ali če je morebitni ugovor zavrnjen, se terjatev šteje za sprejeto in upnik bo prejel svoj delež izkupička od stečajne mase. Ugovor dolžnika ne vpliva na ugotovitev terjatve (drugi stavek člena 178(1) InsO), vendar navadni upnik po koncu postopka v primeru insolventnosti ne more uveljavljati preostanka svoje terjatve na podlagi vpisa na seznam, temveč mora zoper dolžnika vložiti ločeno tožbo (prvi stavek člena 201(2) InsO).
 Če pa, nasprotno, na obravnavi za preverjanje upravitelj ali drug navadni upnik vloži ugovor, lahko upnik zoper stranko, ki je vložila ugovor, vloži tožbo za priznanje terjatve (člen 179(1) InsO). Delež v izkupičku od stečajne mase taki osebi pripada samo, če se na podlagi tožbe za priznanje terjatve ugotovi, da je njena terjatev dejansko veljavna (člen 180 in naslednji InsO). Taka oseba mora v dveh tednih od objave razdelitvenega seznama dokazati, da je bila vložena tožba za priznanje terjatve (člen 189(1) InsO). Če tega ne stori, se terjatev ne upošteva pri razdelitvi izkupička, tudi če je medtem pravnomočno priznana (člen 189(3) InsO). Če pa dokaže, da je pravočasno vložila tožbo, se delež, dodeljen terjatvi, ne razdeli, dokler ni odločeno o tožbi (člen 189(2) InsO). Če je tožba za priznanje terjatve pravnomočno zavržena, se zadržani delež razdeli preostalim navadnim upnikom. Če za izpodbijano terjatev že obstaja izvršilni naslov, tožbe ne vloži upnik, ampak jo mora vložiti oseba, ki terjatev izpodbija (člen 179(2) InsO). Sodna odločba, s katero se ugotovi terjatev ali sprejme ugovor, ne učinkuje samo inter partes, temveč zavezuje tudi upravitelja in vse navadne upnike (člen 183(1) InsO).
 Če navadni upnik terjatve ni prijavil za vključitev na seznam, ni upravičen do deleža izkupička od unovčenja, prav tako pa terjatve ne more uveljavljati kako drugače (člen 87 InsO). Terjatve za plačilo zoper upravitelja je treba zavreči kot nedopustne.
 Razen če ni drugače določeno v insolvenčnem načrtu, upravitelj unovči premoženje v stečajni masi, tako da stečajno maso pretvori v denar in ta denar razdeli upnikom. Upravitelj po svoji presoji odloči o načinu unovčenja, tako da zagotovi čimvečji izkupiček. Odloči se lahko za prodajo dolžnikovega podjetja ali posameznih obratov kot celote ali za razdelitev podjetja in ločeno prodajo posameznih delov premoženja.
 Preden se lahko izkupiček od unovčenja razdeli navadnim upnikom, je treba najprej poplačati terjatve zavarovanih upnikov in upnikov s terjatvami do same stečajne mase. Razdelitev izkupička temelji na razdelitvenem seznamu (Verteilungsverzeichnis), ki ga upravitelj sestavi na podlagi seznama dolgov (člen 175 InsO). Seznam mora vsebovati vse terjatve v primeru insolventnosti, ki se upoštevajo pri razdelitvi. Izkupiček se nato razdeli upnikom sorazmerno z zneskom njihovih terjatev. Za navadnimi upniki in torej na zadnji stopnji so razvrščeni podrejeni navadni upniki iz člena 39(1) zakonika. Poplačajo se samo, če so bili v celoti poplačani vsi preostali navadni upniki.
 Praviloma se z razdelitvijo ne počaka do dokončnega unovčenja stečajne mase, temveč se takoj, ko je v stečajni masi na voljo dovolj denarnih sredstev, izvedejo nakazila na račun (prvi stavek člena 187(2) InsO). Po končanem unovčenju se opravi končna razdelitev (člen 196(1) InsO). Zanjo je potrebna odobritev stečajnega sodišča (člen 196(2) InsO). Če je mogoče terjatve vseh navadnih upnikov poplačati v celoti (kar se v praksi redko zgodi), upravitelj morebitni preostanek nakaže dolžniku (prvi stavek člena 199 InsO).
 Če ima upnik stvarno pravico nad delom premoženja v stečajni masi in dobljeni izkupiček ne zadostuje za poplačilo njegove terjatve v celoti, lahko prijavi osebno terjatev za vključitev na seznam, vendar samo v delu, v katerem njegova zavarovana terjatev ni poravnana (druga možnost je, da se odpove svoji zavarovani terjatvi in namesto nje prijavi osebno terjatev zoper dolžnika za vključitev na seznam v celotnem znesku) (drugi stavek člena 52 InsO).
 Ni še bilo dokončno odločeno, ali to velja tudi, če upnikova terjatev samo delno ugasne s pobotom. Stališče v delu pravne literature (npr. Brandes/Lohmann v MüKo InsO, odstavek 55 člena 94) je, da lahko navadni upnik prvotno v celoti prijavi svojo terjatev za vključitev na seznam dolgov, ko pa prejme ustrezen delež, ga lahko nato pobota z zneskom nasprotne terjatve. Zvezno sodišče o tem vprašanju še ni izrecno odločilo, je pa dalo vedeti, da bi sledilo temu stališču (BGH, sodba z dne 9. maja 1960 - II ZR 95/58). Nasprotno pa bi drugi avtorji po analogiji uporabili drugi stavek člena 52 zakonika, tako da bi upnik lahko prijavil samo presežni znesek za vključitev na seznam, v skladu s tem pa bi se zmanjšal njegov delež pri izkupičku od unovčenja (npr. Uhlenbruck/Sinz, InsO, odstavek 61 člena 94).
 Če tretja oseba poplača terjatev upnika, ki ima stvarno pravico iz zavarovanja zoper dolžnika, tretja oseba samodejno ne nadomesti zavarovanega upnika. Vendar je v nekaterih primerih subrogacija določena z zakonom, lahko pa je dogovorjena tudi pogodbeno. To ni posebnost postopka v primeru insolventnosti, temveč izhaja iz pravil splošnega prava. Če ima upnik na primer stvarno pravico iz zavarovanja in ga ne poplača dolžnik, ampak tretja oseba, ki nastopa kot porok za terjatev zoper insolventnega dolžnika, se upnikova terjatev zoper dolžnika prenese na poroka na podlagi subrogacije po zakonu (prvi stavek člena 774 civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch – BGB)). Za akcesorne pravice iz zavarovanja, kot sta na primer hipoteka ali zastavna pravica, civilni zakonik izrecno določa, da se prenesejo na poroka (člena 412 in 401 BGB). Neakcesorne pravice iz zavarovanja, kot je zemljiški dolg, namenjen zavarovanju terjatve, se po zakonu ne prenesejo na poroka. Vendar mora upnik s pogodbeno terjatvijo po analogiji v skladu s členoma 412 in 401 civilnega zakonika neakcesorne pravice iz zavarovanja prenesti na poroka, razen če se stranki dogovorita drugače. Porok nato nadomesti upnika s stvarno pravico iz zavarovanja.
 Standardni postopek
 Po dokončni razdelitvi je treba postopek v primeru insolventnosti končati (člen 200(1) InsO). Odločba o koncu postopka se objavi. S končanjem postopka v primeru insolventnosti dolžnik znova pridobi pravico do upravljanja premoženja, vključenega v ta postopek, in razpolaganja z njim.
 Po koncu postopka v primeru insolventnosti lahko navadni upniki načeloma uveljavljajo preostale terjatve do dolžnika brez omejitev, saj terjatev ugasne samo do zneska izplačanega deleža. Kar zadeva uveljavljanje dela terjatve, ki ni poplačan, člen 201(2) zakonika o insolventnosti določa, da lahko navadni upniki uveljavljajo svoje terjatve do dolžnika na podlagi svojega vpisa na seznam in da je ta pravna podlaga enakovredna izvršljivi sodni odločbi, če so bile terjatve ugotovljene in jih dolžnik na obravnavi za preverjanje ni izpodbijal. Nasprotno pa je mogoče na podlagi istega člena 201(2) zakonika sklepati, da mora upnik v drugih primerih svojo terjatev do dolžnika uveljavljati z vložitvijo tožbe.
 Za fizične osebe velja izjema. Te imajo možnost, da zaprosijo za razbremenitev preostalega dolga (Restschuldbefreiung, člen 201(3) in člen 286 ter naslednji zakonika). Razbremenitev preostalega dolga se lahko odobri po šestletnem obdobju dobrega ravnanja, v katerem mora dolžnik ves dohodek, ki je na voljo za zaseg, odstopiti skrbniku (Treuhänder); razbremenitev je zavezujoča za vse navadne upnike, vključno z upniki, ki niso prijavili terjatev (člen 301(1) InsO). To pomeni, da je navadnim upnikom dokončno preprečeno uveljavljanje terjatev do dolžnika (izjema so terjatve iz člena 302 InsO).
 Pravna oseba, ki je bila predmet postopka v primeru insolventnosti in nima več nobenega premoženja, se samodejno izbriše iz poslovnega registra in preneha obstajati.
 Postopek na podlagi insolvenčnega načrta
 Postopek na podlagi insolvenčnega načrta zavarovanim upnikom in navadnim upnikom omogoča, da sami odločijo o unovčenju stečajne mase, njeni razdelitvi med upnike, vodenju postopka in odgovornosti dolžnika po koncu postopka v primeru insolventnosti; to storijo v insolvenčnem načrtu z odstopanjem od določb zakonika o insolventnosti (prvi stavek člena 217(1) InsO). Načrt reorganizacije ni isto kot insolvenčni načrt. Insolvenčni načrt ima ključno vlogo pri vsaki reorganizaciji podjetja, lahko pa je tudi podlaga za prenehanje podjetja in lahko na primer določa unovčenje stečajne mase in njeno razdelitev vpletenim strankam z odstopanjem od določb zakonika.
 Poleg možnosti za razbremenitev preostalega dolga insolvenčni načrt dolžniku zagotavlja pomembno sredstvo za prevlado nad obstruktivnimi upniki. Člen 245 zakonika o insolventnosti določa, da se lahko privolitev glasovalne skupine pod določenimi pogoji šteje za dano, tudi če ni bila dosežena potrebna večina. Vendar se je v praksi postopek na podlagi insolvenčnega načrta do zdaj uporabljal previdno.
 Insolvenčni načrt lahko predloži upravitelj ali dolžnik. Sestavljata ga ugotovitveni del (darstellender Teil) in ureditveni del (gestaltender Teil). V ugotovitvenem delu je opisano, kateri ukrepi so bili že sprejeti po uvedbi postopka v primeru insolventnosti in katere je treba še sprejeti. V ureditvenem delu je določeno, kako naj bi se spremenil pravni položaj vpletenih strank. Po spremembi iz leta 2012 člen 225a(2) zakonika izrecno določa, da se lahko v insolvenčni načrt vključijo tudi delničarji ali družbeniki, in omogoča pretvorbo dolga v lastniški delež, s čimer se terjatve upnikov preoblikujejo v lastniške deleže, ki jih ureja pravo družb. Mehanizem glasovanja iz člena 243 in naslednjih zakonika je še posebno zanimiv. V ureditvenem delu insolvenčnega načrta so opredeljene različne glasovalne skupine. Insolvenčni načrt je sprejet samo, če ga odobri večina upnikov, ki glasujejo v posamezni skupini (večina upnikov), in vsota terjatev upnikov, ki glasujejo za, znaša več kot polovico skupnega zneska terjatev vseh upnikov, ki glasujejo (večina vseh terjatev). Vendar se pod nekaterimi pogoji v skladu z zakonikom šteje, da je glasovalna skupina glasovala za, tudi če nista doseženi potrebni večini (člen 245 InsO). Namen te „prepovedi obstrukcije“ (Obstruktionsverbot) je preprečiti posameznim upnikom ali družbenikom, da bi preprečili sprejetje načrta. V skladu s členom 247 zakonika se mora z načrtom strinjati tudi dolžnik. Vendar je njegovo nasprotovanje brezpredmetno, če zaradi načrta ni v nič slabšem položaju, kot bi bil brez njega, in če noben upnik ne prejme ekonomske vrednosti, ki bi presegala polni znesek njegove terjatve.
 Ko insolvenčni načrt sprejmejo vpletene stranke in se z njim strinja dolžnik, ga mora potrditi stečajno sodišče. Sodišče insolvenčni načrt potrdi, če so izpolnjene vse bistvene postopkovne zahteve in upniki ali družbeniki niso vložili predloga, v katerem bi trdili, da bodo zaradi načrta najverjetneje v slabšem položaju, kot bi bili brez njega (člen 251 InsO). Da bi se preprečilo nesprejetje načrta zaradi takega nasprotovanja, lahko ureditveni del načrta določa finančna sredstva, ki se dajo na voljo, če stranka dokaže, da bo v slabšem položaju (člen 251(3) InsO).
 Odločitev o potrditvi načrta je mogoče izpodbijati samo v omejenem obsegu (člen 253 InsO).
 Ko potrditve insolvenčnega načrta ni več mogoče izpodbijati, stečajno sodišče konča postopek v primeru insolventnosti (člen 258(1) InsO). Dolžnik ponovno pridobi pravico do razpolaganja s svojim premoženjem. Učinki, predvideni v ureditvenem delu načrta, postanejo zavezujoči za vse vpletene stranke in v razmerju do njih, ne glede na to, ali so prijavile terjatve ali nasprotovale insolvenčnemu načrtu kot zainteresirane stranke (člen 254b InsO). To pomeni, da odpoved izterjavi, odlog ali podobno, določeni v insolvenčnem načrtu, začnejo učinkovati ipso jure, ne da bi bila potrebna ločena izjava o nameri (člen 254a(1) InsO). Insolvenčni načrt ne vpliva na pravice navadnih upnikov do tretjih oseb.
 Za zagotovitev, da dolžnik izpolni obveznosti, ki so mu naložene z insolvenčnim načrtom, lahko načrt določa, da mora dolžnika spremljati upravitelj. V obdobju spremljanja mora upravitelj sodišču in upniškemu odboru, če je bil ta imenovan, vsako leto poročati o trenutnem stanju in obetih za izpolnitev insolvenčnega načrta.
 Ne glede na to, ali je odrejeno tako spremljanje, je namen „obnovitvene klavzule“ (Wiederauflebensklausel) iz člena 255 zakonika zagotoviti, da dolžnik ravna v skladu z načrtom. Če se terjatve navadnega upnika odložijo ali delno opustijo na podlagi ureditvenega dela insolvenčnega načrta, je določeno, da tak odlog ali opustitev za upnika nista več zavezujoča, če dolžnik bistveno zaostaja z izvajanjem načrta v zvezi z navedenim upnikom. Enako velja v zvezi z vsemi navadnimi upniki, če je med fazo izvajanja načrta v zvezi z dolžnikovim premoženjem uveden nov postopek v primeru insolventnosti (člen 255(2) InsO). Navadni upniki s sprejetimi terjatvami, ki jih dolžnik na obravnavi za preverjanje ni izpodbijal, ki so vpisane na seznam dolgov ter vključene v potrjen in dokončni insolvenčni načrt, lahko navedene terjatve uveljavljajo zoper dolžnika enako kot na podlagi izvršljive sodne odločbe.
 Če je insolvenčni načrt podlaga za reorganizacijo podjetja, so za njegovo delovanje pogosto potrebna posojila. V ureditvenem delu insolvenčnega načrta se lahko za zaščito posojilodajalcev določi zgornja meja posojil (člen 264 InsO). Če terjatev novega posojilodajalca ostane pod zgornjo mejo, to pomeni, da so v morebitnem novem postopku v primeru insolventnosti navadni upniki razvrščeni za novim posojilodajalcem.
 Postopek na podlagi insolvenčnega načrta dolžniku omogoča, da doseže razbremenitev preostalega dolga ne glede na postopek za razbremenitev tega dolga, ki je predstavljen zgoraj. V zakoniku je navedeno, da je dolžnik razbremenjen preostalih dolgov do upnikov, če upnike poplača na način, določen v insolvenčnem načrtu, razen če insolvenčni načrt določa drugače (člen 227(1) InsO).
 Za podrobnosti o pravicah upnikov po koncu postopka v primeru insolventnosti glej odgovor na vprašanje „Kateri so pogoji in učinki končanja postopka v primeru insolventnosti (zlasti s poravnavo)?“.
 Na podlagi nemškega prava je treba stroške postopka v primeru insolventnosti plačati vnaprej iz stečajne mase, poleg tega pa imajo prednost pred terjatvami navadnih upnikov (člen 53 InsO). Stroški postopka v primeru insolventnosti vključujejo sodne takse v zvezi s postopkom v primeru insolventnosti ter nagrado in izdatke začasnega upravitelja, upravitelja in članov upniškega odbora (člen 54 InsO).
 Da se preprečijo dejanja v škodo upnikov velja, da je vsaka pridobitev premoženja iz stečajne mase po uvedbi postopka v primeru insolventnosti načeloma nična, medtem ko je pridobitev premoženja, ki bi po uvedbi postopka v primeru insolventnosti spadalo v stečajno maso, pred njegovo uvedbo načeloma veljavna, vendar jo je mogoče pod nekaterimi pogoji izpodbijati.
 Ker se ob uvedbi postopka v primeru insolventnosti pravica dolžnika do razpolaganja s svojim premoženjem prenese na upravitelja, je kakršno koli dolžnikovo razpolaganje s premoženjem v stečajni masi po uvedbi postopka v primeru insolventnosti načeloma absolutno neveljavno (razen kadar gre za pridobitev zemljišča v dobri veri, čeprav je tudi to mogoče izpodbijati) (prvi stavek člena 81(1) InsO). Prav tako ni mogoče pridobiti pravic do premoženja v stečajni masi, če je dolžnik razpolagal s premoženjem v stečajni masi še preden je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, vendar rezultat nastopi šele po uvedbi postopka (člen 91(1) InsO) (razen pridobitve zemljišča, člen 91(2) InsO). Pravice iz zavarovanja, ki so bile na podlagi postopka izvršbe pridobljene v zadnjem mesecu pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti ali po njegovi vložitvi, po uvedbi postopka v primeru insolventnosti prav tako izgubijo pravni učinek (člen 88(1) InsO).
 Pridobitev iz stečajne mase pred uvedbo postopka je v nasprotju s pridobitvijo po uvedbi postopka načeloma veljavna, vendar jo je mogoče pod nekaterimi pogoji izpodbijati (člen 129 in naslednji InsO). Pravica do izpodbijanja poslov insolventnega dolžnika je odločilnega pomena za delovanje insolvenčnega prava, saj upravitelju omogoča vpogled v odlive iz dolžnikovega premoženja, ki so se zgodili pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti. To lahko precej pripomore k povečanju stečajne mase in s tem k zagotavljanju, da insolvenčno pravo uresniči svoj zatrjevani cilj zagotavljanja urejenega enakopravnega poplačila upnikov in preprečevanja prednostne obravnave posameznih upnikov. Če stečajni upravitelj uspešno uveljavlja pravico do izpodbijanja, mora stranka, ki je imela korist od izpodbijanega posla, vrniti vse, kar je bilo na podlagi posla odvzeto iz premoženja insolventnega dolžnika. Če tega ne more storiti v naravi, mora plačati nadomestilo. Upravitelj lahko vloži tožbo za izvršitev pravice do vračila, pri čemer lahko pravico do vračila uveljavlja zoper vse morebitne nasprotne terjatve upnika. Če oseba, ki je korist prejela na podlagi izpodbojnega posla, vrne prejeto premoženje, se kakršna koli nasprotna terjatev, ki jo morda ima, obnovi (člen 144 InsO).
 Posel, sklenjen pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti, je izpodbojen, če škoduje navadnim upnikom (člen 129 InsO), poleg tega mora obstajati eden od razlogov iz členov 130 do 136 zakonika. Izpodbijati je mogoče vsako pravno dejanje, tj. vsako ravnanje (vključno z opustitvijo, člen 129(2) InsO), ki ima pravni učinek (zvezno sodišče, sodba z dne 12. februarja 2004 – IX ZR 98/03 – točka 12). Brezpredmetno je, ali tako pravno dejanje izvede dolžnik, razen če zakonik določa drugače. Poleg tega ni odločilnega pomena, ali gre za pogodbeni ali pravni učinek (zvezno sodišče, sodba z dne 7. maja 2013 – IX ZR 191/12 – točka 6).
 Podlaga za izpodbijanje posla so zlasti:
 brezplačna korist, ki jo omogoči dolžnik, razen če je bila zagotovljena več kot štiri leta pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti (člen 134 InsO);
 pravno dejanje, ki ga je dolžnik izvedel v zadnjih desetih letih pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti, da bi škodoval svojim upnikom, če je druga stranka vedela za njegov namen (člen 133 InsO); ta rok je le štiri leta, če je dejanje drugi stranki omogočilo predložitev jamstva ali plačilo;
 pravno dejanje, ki ga je dolžnik namerno izvedel v zadnjih treh mescih pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti in ki neposredno škoduje navadnim upnikom, če je bil dolžnik že insolventen in je druga stranka za to vedela (pododstavek 1 člena 132(1) InsO);
 pravno dejanje, s katerim se je navadnemu upniku namerno omogočilo zavarovanje ali poplačilo, do katerega ni upravičen, če je bilo to dejanje izvedeno v zadnjem mesecu pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti (pododstavek 1 člena 131(1) InsO).
 V vseh navedenih primerih sta lahko dolžnik in upnik, ki je prejel korist, tudi kazensko odgovorna (členi 283 do 283d kazenskega zakonika).
 Postopek v primeru insolventnosti potrošnikov
 V postopku v primeru insolventnosti potrošnikov (Verbraucherinsolvenzverfahren) se obravnavajo zadeve fizičnih oseb, ki ne opravljajo in niso opravljale samozaposlitvene poslovne dejavnosti, ali fizičnih oseb, ki so opravljale samozaposlitveno poslovno dejavnost, vendar je njihov finančni položaj jasen in zoper njih ni terjatev, ki bi izhajale iz zaposlitvenega razmerja (prvi stavek člena 304(1) InsO). V nasprotju s standardnim postopkom v primeru insolventnosti v tem primeru ni glavni cilj unovčenje premoženja, ampak da se potrošnik razbremeni dolgov.
 Postopek se razlikuje od standardnega, predvsem kadar predlog vloži dolžnik sam ali skupaj z drugimi. V takem primeru se pred odločitvijo o uvedbi postopka v primeru insolventnosti zunajsodno poskuša doseči dogovor z upniki na podlagi načrta (pododstavek 1 člena 305(1) InsO). Če poskus za dosego zunajsodnega dogovora ne uspe, lahko dolžnik vloži predlog za uvedbo postopka v primeru insolventnosti.
 Sledi faza, v kateri se uvedba postopka odloži in stečajno sodišče da upnikom priložnost, da z dolžnikom dosežejo dogovor o načrtu za poplačilo dolga (Schuldenbereinigungsplan). Če se načrt za poplačilo dolga sprejme, terjatve upnikov ureja samo navedeni načrt, ki je izvršljiv enako kot poravnava, dosežena v sodnem postopku (Prozessvergleich) (drugi stavek člena 308(1) InsO). Predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti in za odobritev razbremenitve preostalega dolga se štejeta za umaknjena (člen 308(2) InsO). Če ni dosežen dogovor o načrtu za poplačilo dolga, se izvede poenostavljeni postopek v primeru insolventnosti.
 Zadnja posodobitev: 26/05/2020


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 5.6.2019
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 146/1
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) 2019/911
 z dnia 24 maja 2019 r.
 zatwierdzające zmianę specyfikacji produktu oznaczonego chronioną nazwą pochodzenia lub chronionym oznaczeniem geograficznym (Costers del Segre (ChNP))
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie Parlamentu Europejskiego i Rady (UE) nr 1308/2013 z dnia 17 grudnia 2013 r. ustanawiające wspólną organizację rynków produktów rolnych oraz uchylające rozporządzenia Rady (EWG) nr 922/72, (EWG) nr 234/79, (WE) nr 1037/2001 i (WE) nr 1234/2007 (1), w szczególności jego art. 99,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 Komisja rozpatrzyła wniosek o zatwierdzenie zmiany specyfikacji chronionej nazwy pochodzenia „Costers del Segre”, przesłany przez Hiszpanię zgodnie z art. 105 rozporządzenia (UE) nr 1308/2013.
 (2)
 Komisja opublikowała wniosek o zatwierdzenie zmiany specyfikacji w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej (2) zgodnie z art. 97 ust. 3 rozporządzenia (UE) nr 1308/2013.
 (3)
 Komisja nie otrzymała żadnego oświadczenia o sprzeciwie na podstawie art. 98 rozporządzenia (UE) nr 1308/2013.
 (4)
 Należy zatem zatwierdzić zmianę specyfikacji zgodnie z art. 99 rozporządzenia (UE) nr 1308/2013.
 (5)
 Środki przewidziane w niniejszym rozporządzeniu są zgodne z opinią Komitetu ds. Wspólnej Organizacji Rynków Rolnych,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 Niniejszym zatwierdza się zmianę specyfikacji opublikowaną w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej dotyczącą nazwy „Costers del Segre” (ChNP).
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie dwudziestego dnia po jego opublikowaniu w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 24 maja 2019 r.
 W imieniu Komisji
 Phil HOGAN
 Członek Komisji
 (1) Dz.U. L 347 z 20.12.2013, s. 671.
 (2) Dz.U. C 38 z 31.1.2019, s. 6.


type: contracts

text:
 26.11.2015
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 311/29
 EEZ APVIENOTĀS KOMITEJAS LĒMUMS
 Nr. 276/2014
 (2014. gada 12. decembris),
 ar ko groza EEZ līguma II pielikumu (Tehniskie noteikumi, standarti, testēšana un sertifikācija) [2015/2143]
 EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,
 ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (“EEZ līgums”) un jo īpaši tā 98. pantu,
 tā kā:
 (1)
 EEZ līgumā jāiekļauj Komisijas 2014. gada 20. jūnija Direktīva 2014/79/ES, ar ko groza II pielikuma C papildinājumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2009/48/EK par rotaļlietu drošumu attiecībā uz TCEP, TCPP un TDCP
 (1).
 (2)
 Tādēļ attiecīgi būtu jāgroza EEZ līguma II pielikums,
 IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
 1. pants
 EEZ līguma II pielikuma XXIII nodaļas 1.a punktam (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/48/EK) pievieno šādu ievilkumu:
 “—
 32014 L 0079: Komisijas 2014. gada 20. jūnija Direktīvu 2014/79/ES (OV L 182, 21.6.2014., 49. lpp.).”
 2. pants
 Direktīvas 2014/79/ES teksts islandiešu un norvēģu valodā, kas jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ papildinājumā, ir autentisks.
 3. pants
 Šis lēmums stājas spēkā 2014. gada 13. decembrī, ja ir iesniegti visi paziņojumi saskaņā ar EEZ līguma 103. panta 1. punktu (2).
 4. pants
 Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un tā EEZ papildinājumā.
 Briselē, 2014. gada 12. decembrī
 EEZ Apvienotās komitejas vārdā –
 priekšsēdētājs
 Kurt JÄGER
 (1) OV L 182, 21.6.2014., 49. lpp.
 (2) Konstitucionālās prasības nav norādītas.


text:
 16.3.2011
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 69/17
 РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) No 256/2011 НА КОМИСИЯТА
 от 15 март 2011 година
 относно определяне на вносните мита в сектора на зърнените култури приложими от 16 март 2011 година
 ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
 като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
 като взе предвид Регламент (ЕО) No 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 г. за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти (Общ регламент за ООП) (1),
 като взе предвид Регламент (ЕC) No 642/2010 на Комисията от 20 юли 2010 г. относно правилата за прилагане на Регламент (ЕО) No 1234/2007 на Съвета по отношение на вносните мита в сектора на зърнените култури (2) и по-специално член 2, параграф 1 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 В член 136, параграф 1 от Регламент (ЕО) No 1234/2007 се предвижда, че за продукти, включени в кодове по КН 1001 10 00, 1001 90 91, ex 1001 90 99 (висококачествена мека пшеница), 1002, ex 1005, с изключение на хибридни семена, и ex 1007, с изключение на хибриди за посев, вносното мито се равнява на интервенционната цена, валидна за тези продукти при вноса и увеличена с 55 %, минус вносната цена CIF, приложима за съответната доставка. Това мито обаче не може да надхвърля размера на митото в Общата митническа тарифа.
 (2)
 В член 136, параграф 2 от Регламент (ЕО) No 1234/2007 се предвижда, че за целите на изчисляване на вносното мито, посочено в параграф 1 от същия член, се определят периодично представителни цени CIF за разглежданите продукти.
 (3)
 Съгласно член 2, параграф 2 от Регламент (ЕC) No 642/2010, цената, която трябва да се използва за изчисляване на вносното мито върху продукти от кодове по КН 1001 10 00, 1001 90 91, ex 1001 90 99 (висококачествена мека пшеница), 1002 00, 1005 10 90, 1005 90 00 и 1007 00 90, е средната от ежедневните представителни цени CIF, определени по метода, посочен в член 5 от същия регламент.
 (4)
 Необходимо е да се определят вносни мита за периода, започващ от 16 март 2011 година, които да са приложими до влизането в сила на ново определяне,
 ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
 Член 1
 От 16 март 2011 година вносните мита в сектора на зърнените култури, посочени в член 136, параграф 1 от Регламент (ЕО) No 1234/2007, се определят в приложение I към настоящия регламент на основата на елементи, изложени в приложение II.
 Член 2
 Настоящият регламент влиза в сила на 16 март 2011 година.
 Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави-членки.
 Съставено в Брюксел на 15 март 2011 година.
 За Комисията, от името на председателя,
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Генерален директор на Генерална дирекция „Земеделие и развитие на селските райони“
 (1) ОВ L 299, 16.11.2007 г., стр. 1.
 (2) ОВ L 187, 21.7.2010 г., стр. 5.
 ПРИЛОЖЕНИЕ I
 Вносни мита за продуктите, посочени в член 136, параграф 1 от Регламент (ЕО) No 1234/2007, приложими от 16 март 2011 година
 Код по КН
 Описание на стоките
 Вносно мито (1)
 (EUR/t)
 1001 10 00
 ПШЕНИЦА твърда висококачествена
 0,00
 със средно качество
 0,00
 с ниско качество
 0,00
 1001 90 91
 ПШЕНИЦА мека, за посев
 0,00
 ex 1001 90 99
 ПШЕНИЦА мека висококачествена, различна от тази за посев
 0,00
 1002 00 00
 РЪЖ
 0,00
 1005 10 90
 ЦАРЕВИЦА за посев, различна от хибридна
 0,00
 1005 90 00
 ЦАРЕВИЦА, различна от тази за посев (2)
 0,00
 1007 00 90
 СОРГО на зърна, различно от хибрид за посев
 0,00
 (1) За стоките, пристигащи в Съюза през Атлантическия океан или през Суецкия канал, вносителят може, прилагайки член 2, параграф 4 от Регламент (ЕC) No 642/2010, да се ползва от намаление на митата със:
 —
 3 EUR/t, ако пристанището на разтоварване се намира в Средиземно или Черно море,
 —
 2 EUR/t, ако пристанището на разтоварване се намира в Дания, Естония, Ирландия, Литва, Латвия, Полша, Финландия, Швеция, Обединеното кралство или на атлантическия бряг на Иберийския полуостров.
 (2) Вносителят може да ползва фиксирано намаление от 24 EUR/t, когато са изпълнени условията, установени в член 3, от Регламент (ЕC) No 642/2010.
 ПРИЛОЖЕНИЕ II
 Елементи за изчисляване на митата, определени в приложение I
 1.3.2011-14.3.2011
 1.
 Средни стойности за референтния период, посочен в член 2, параграф 2 от Регламент (ЕС) No 642/2010:
 (EUR/t)
 Мека пшеница (1)
 Царевица
 Твърда пшеница, висококачествена
 Твърда пшеница със средно качество (2)
 Твърда пшеница с ниско качество (3)
 Ечемик
 Борса
 Minnéapolis
 Chicago
 —
 —
 —
 —
 Котировка
 256,33
 200,16
 —
 —
 —
 —
 Цена CAF САЩ
 —
 —
 304,48
 294,48
 274,48
 173,42
 Премия за Залива
 102,15
 14,27
 —
 —
 —
 —
 Премия за Големите езера
 —
 —
 —
 —
 —
 —
 2.
 Средни стойности за референтния период, посочен в член 2, параграф 2 от Регламент (ЕС) No 642/2010:
 Разходи за навло: Мексикански залив–Ротердам:
 18,59 EUR/t
 Разходи за навло: Големите езера–Ротердам:
 — EUR/t
 (1) Позитивна премия от 14 EUR/t инкорпорирано (член 5, параграф 3 от Регламент (ЕС) No 642/2010).
 (2) Негативна премия от 10 EUR/t (член 5, параграф 3 от Регламент (ЕС) No 642/2010).
 (3) Негативна премия от 30 EUR/t (член 5, параграф 3 от Регламент (ЕС) No 642/2010).


type: wikipedia

text:
1682 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
 Lietuvoje
 Mirtys
 Sausio 10 d. – Danielius Butvilas, poetas, mokyklinių dramų autorius (g. 1612 m.).
 Balandžio 4 d. – Mykolas Kazimieras Pacas, Lietuvos ir Abiejų Tautų Respublikos karinis ir politinis veikėjas, kilęs iš Lietuvos bajorų Pacų Gozdavos herbo giminės (g. 1624 m.).
 Pasaulyje
 Gimtadieniai
 Birželio 17 d. – Karolis XII, 1697-1718 m. Švedijos karalius (m. 1718 m.).
 Mirtys
 Sausio 1 d. – Jokūbas Ketleris, Kuršo kunigaikštis, valdęs 1641–1682 (g. 1610 m.).
 Nedatuota
 Baldassare Longhena, žymiausias baroko epochos Venecijos architektas (g. 1598 m.).
 Nuorodos
 1682 m.


text:
Svätý Atanáz alebo Atanáz Alexandrijský alebo Atanáz Veľký (* 295/299 – † 373), gr. Athanasios, bol grécky cirkevný otec, alexandrijský patriarcha.
 Pripisuje sa mu jeden zo starokresťanských symbolov „Atanázovo vyznanie“ (Athanasianum). V spore s Ariom o podstate Krista (christológia) zastával názor, že druhá osoba kresťanskej božskej trojice (Boh-Syn) je rovnakej (teda božskej) podstaty ako Boh-Otec (HOMOÚSIOS), ale pritom je aj plným človekom. Ocitol sa tak v rozpore s východorímskym cisárskym dvorom, bol celkom sedemkrát vyhnaný z Alexandrie, ale spor napokon vyhral.
 Z Atanáza vychádza učenie cirkvi rímskokatolíckej i pravoslávnej, po reformácii aj cirkvi protestantskej.
 V západnom kresťanstve sa slávi jeho sviatok 2. mája. V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi 18. januára spoločne so svätým Cyrilom Alexandrijským. Považuje sa za ochrancu pri bolestiach hlavy.
 Pozri aj
 prvý nicejský koncil
 Zdroj
 Literatúra
 "Atanáz Alexandrijský, arcibiskup : 2. máj, 18. január." In: Antonín Čížek: Synaxár : Životy svätých. Prešov : Spolok biskupa Petra Pavla Gojdiča, 1998, s. 223-227. ISBN 80-967341-1-3
 "Dňa 2. mája : Svätý otec náš Atanáz Veľký." In: Andrej Josafát Gregor Truch: Život svätých : Duchovné čítanie pre slovenských gréckokatolíckych veriacich na každý deň kalendárneho roka. Preklad a úprava: Michal Čarný. Prešov : Vydavateľstvo Michala Vaška, 2003, s. 221-235. ISBN 80-7165-381-0
 Referencie
 Iné projekty
 Narodenia v 90. rokoch 3. storočia
 Úmrtia v 373
 Filozofi starovekého Grécka
 Katolícki teológovia 4. storočia
 Svätci
 Osobnosti z Alexandrie
 Cirkevní otcovia
 Učitelia cirkvi


text:
 Avis juridique important
 |
 11957E/PRO/NEDERLAND
 TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY, PROTOCOL ON THE APPLICATION OF THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY TO THE NON-EUROPEAN PARTS OF THE KINGDOM OF THE NETHERLANDS
 ++++THE HIGH CONTRACTING PARTIES , ANXIOUS , at the time of signature of the Treaty establishing the European Economic Community , to define the scope of the provisions of Article 227 of this Treaty in respect of the Kingdom of the Netherlands , HAVE AGREED upon the following provisions , which shall be annexed to this Treaty : The Government of the Kingdom of the Netherlands , by reason of the constitutional structure of the Kingdom resulting from the Statute of 29 December 1954 , shall , by way of derogation from Article 227 , be entitled to ratify the Treaty on behalf of the Kingdom in Europe and Netherlands New Guinea only .


text:
 Avis juridique important
 |
 22003D0089
 Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 89/2003 av den 11 juli 2003 om ändring av bilaga II (Tekniska föreskrifter, standarder, provning och certifiering) till EES-avtalet
 Europeiska unionens officiella tidning nr L 272 , 23/10/2003 s. 0024 - 0025
 Gemensamma EES-kommitténs beslutnr 89/2003av den 11 juli 2003om ändring av bilaga II (Tekniska föreskrifter, standarder, provning och certifiering) till EES-avtaletGEMENSAMMA EES-KOMMITTÉN HAR BESLUTAT FÖLJANDEmed beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, ändrat genom protokollet med justeringar av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, nedan kallat "avtalet", särskilt artikel 98 i detta, ochav följande skäl:(1) Bilaga II till avtalet ändrades genom Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 77/2003 av den 20 juni 2003(1).(2) Kommissionens direktiv 2003/2/EG av den 6 januari 2003 om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av arsenik (anpassning till tekniska framsteg för tionde gången av rådets direktiv 76/769/EEG)(2) bör införlivas med avtalet.(3) Kommissionens direktiv 2003/5/EG av den 10 januari 2003 om ändring av rådets direktiv 91/414/EEG för att införa etofumesat som verksamt ämne(3) bör införlivas med avtalet.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Kapitel XV i bilaga II till avtalet skall ändras på följande sätt:1. Följande strecksats skall läggas till i punkt 4 (rådets direktiv 76/769/EEG):"- 32003 L 0002: Kommissionens direktiv 2003/2/EG av den 6 januari 2003 (EGT L 4, 9.1.2003, s. 9)".2. Följande strecksats skall läggas till i punkt 12a (rådets direktiv 91/414/EEG):"- 32003 L 0005: Kommissionens direktiv 2003/5/EG av den 10 januari 2003 (EGT L 8, 14.1.2003, s. 7)".Artikel 2Texterna till direktiven 2003/2/EG och 2003/5/EG på isländska och norska, som skall offentliggöras i EES-supplementet till Europeiska unionens officiella tidning, skall vara giltiga.Artikel 3Detta beslut träder i kraft den 12 juli 2003, under förutsättning att alla anmälningar enligt artikel 103.1 i avtalet har gjorts till Gemensamma EES-kommittén(4).Artikel 4Detta beslut skall offentliggöras i EES-delen av och EES-supplementet till Europeiska unionens officiella tidning.Utfärdat i Bryssel den 11 juli 2003.På gemensamma EES-kommitténs vägnarH. S. H. Prinz Nikolaus von LiechtensteinOrdförande(1) EUT L 257, 9.10.2003, s. 27.(2) EGT L 4, 9.1.2003, s. 9.(3) EGT L 8, 14.1.2003, s. 7.(4) Inga konstitutionella krav angivna.


text:
Sodba I Up 1085/2005
 ECLI:SI:VSRS:2008:I.UP.1085.2005
 VS1009929
 Sodba UPRS U 137/2004
 denacionalizacija - pravočasnost zahtevka - določenost zahtevka
 V postopku denacionalizacije lahko stranka razširja in dopolnjuje zahtevek le glede premoženja, ki je predmet denacionalizacije, vendar pa mora biti obseg tega premoženja zahtevan pravočasno, to je do roka iz 64. člena ZDen.
 Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS, Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00) zavrnilo tožbo tožeče stranke proti odločbi tožene stranke z dne 26.5.2004, s katero je ta zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo Upravne enote Celje z dne 15.11.2002. S to odločbo je organ prve stopnje v 1. točki izreka zavrnil tožnikovo zahtevo, da se v korist pokojnega J.K. in pokojne F.K. vrne tam navedena podržavljena nepremičnina in plača odškodnino, ker je bila denacionalizacijska zahteva vložena prepozno; v 2. točki izreka odločbe pa je tožena stranka odločila o stroških postopka.
 V obrazložitvi sodbe prvostopno sodišče pritrjuje odločitvi tožene stranke in navaja, da je bistven del vloge, s katero se začne denacionalizacijski postopek, zahtevek, s katerim vlagatelj opredeli zahtevano premoženje. Zahtevek mora biti izrecen, saj je predmet odločanja v upravnem postopku, nadomestiti pa ga ne morejo listine, ki so le dokazno sredstvo za utemeljevanje zahtevka. Z vlogo z dne 6.12.1993 je tožnik zahteval, da se vrne nacionalizirano premoženje, ki ga sestavljajo nepremičnine s točno navedenimi parcelnimi številkami, s številko posestnega lista in številko zemljiškoknjižnega vložka ter katastrsko občino, v kateri so nepremičnine vpisane v zemljiški knjigi. Ker tožnik v vlogi ni zahteval vrnitve parc. št. 629 k.o... vloga ni bila nepopolna in je zato upravni organ ni bil dolžan dopolnjevati. Vloga bi bila nepopolna le v primeru, če podatki o premoženju, ki je bilo zajeto v prvotni vlogi, ne bi bili popolni. Upravni organ ni bil dolžan preverjati ali je tožnik z vlogo zahteval vse premoženje, ki je bilo podržavljeno njegovim pravnim prednikom. Navedba, da se z vlogo zahteva vrnitev podržavljenega premoženja, vpisanega v zk vložek 85 k.o. ..., še ne določa premoženja katerega vrnitev se zahteva, prav tako navedba, da se zahteva vrnitev določenih parcel oziroma parcelnih številk, še ne pomeni, da je določno postavljen tudi zahtevek za vrnitev parc. št. 629 k.o... Dopustnost razširitve postavljenega zahtevka je treba presojati po 64. členu Zakona o denacionalizaciji (ZDen), ki določa materialni prekluzivni rok (7.12.1993), ki ga ni mogoče podaljšati, naknadne določitve sporne parcele v vlogi iz leta 1994 oziroma 1997 pa tožena stranka zato ni mogla upoštevati.
 Tožnik vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov. Meni, da prvostopno sodišče ni prepričljivo pojasnilo ali predstavljata nedatirana vloga z začetka leta 1994 oziroma z dne 15.4.1997 razširitev postavljene zahteve oziroma le konkretizacijo (specifikacijo) prvotnega zahtevka. Prvostopno sodišče je zmotno uporabilo določbo 62. člena ZDen glede pravilne presoje obsega in vrste podatkov o premoženju kot obvezne sestavine zahteve, prav tako je nepravilno zaključilo, da so predložene listine samo dokazno sredstvo za utemeljitev zahtevka. Listine so obvezni sestavni del zahteve, ki skupaj z zahtevo tvorijo popolno vlogo. Obseg zahteve in presoja, ali je vloga popolna, podrobneje urejata 17. in 19. člen Navodila za poslovanje v zvezi z zahtevami za denacionalizacijo (Uradni list RS, št. 31/91 in 34/93, v nadaljevanju Navodilo). Iz določb 62. člena ZDen in 17., 19., 20. in 27. člena Navodila izhaja, da mora vlagatelj v vlogi glede podatkov o premoženju opredeliti vrsto premoženja, ostali podatki o premoženju pa so razvidni iz akta o podržavljanju, zato ne drži, da tožnik ni pravočasno in določno zahteval podržavljene nepremičnine, kljub temu da je ni izrecno označil s parc. št. 629. V vlogi z dne 6.12.1993 je tožnik zahteval vračilo vseh podržavljenih nepremičnin, ki so bile v času podržavljenja vpisane v vl. št. 85 k.o... in so bile v lasti njegovih pravnih prednikov. Pri opredelitvi premoženja se je tožnik izrecno skliceval na posestni list za oba upravičenca, s tem pa tudi na vse podržavljeno premoženje, vključno s parc. št. 629, ki je bila v času podržavljenja vpisana v vl. št. 85 k.o... Kljub temu, da tožnik v zahtevi ni izrecno navedel parc. št. 629, pa je iz drugih podatkov (zemljiškoknjižni vložek, navedba obeh upravičencev in uporabnika) nedvomno razvidno, da je pravočasno uveljavljal celotno podržavljeno premoženje. S kasnejšo označbo parcele 629 tožnik ni razširil zahtevka, temveč ga je zgolj specificiral. Predlaga, da vrhovno sodišče pritožbi ugodi in sodbo upravnega sodišča razveljavi ter zadevo vrne temu sodišču v ponovno odločanje. Odgovori na pritožbo niso bili vloženi.
 Po presoji pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje pravilno in zakonito odločilo, za svojo odločitev je navedlo pravilne razloge, s katerimi se pritožbeno sodišče strinja.
 V postopku denacionalizacije velja načelo dispozitivnosti, kar pomeni, da se postopek začne in vodi po volji stranke in v okviru njenega materialnega zahtevka. Za natančno opredelitev zahtevka ZDen v 62. členu določa obvezne sestavine zahteve za denacionalizacijo, to je podatke, ki jih mora vsebovati, in listine, ki ji morajo biti priložene. Materialno pravni zahtevek je postavljen z opredelitvijo premoženja, glede katerega stranka zahteva priznanje pravic iz denacionalizacije, pristojni organ pa je na zahtevek vezan in mora ravnati po njem oziroma po njegovi vsebini. Za opredelitev premoženja, na katerega se zahteva nanaša, so pomembne vse navedbe, ki opisujejo premoženje, in ne samo listine, preko katerih bi upravni organ lahko sklepal, katero premoženje je bilo podržavljeno oziroma bi lahko bilo predmet vračanja v denacionalizacijskem postopku.
 V obravnavani zadevi iz izpodbijane sodbe in podatkov v upravnih spisih izhaja, da je zahteva za denacionalizacijo (vložena dne 6.12.1993) glede premoženja, določno opredeljena, in se glede na podatke o premoženju (1. odstavek 62. člena ZDen) ne nanaša na premoženje, ki ga je tožnik zahteval z vlogo v letu 1994 oziroma 1997. Pravočasni vlogi tožnik ni priložil razlastitvene odločbe Okrajnega ljudskega odbora C. - okolica, razl. št. 7/51 z dne 31.10.1952, s katero je bila podržavljena sporna parcela št. 629, zato na podlagi podatkov, ki so navedeni v pravočasni vlogi (k.o. 1083..., posestni list 34 in vložek št. 85 ter navedbo konkretnih parc. št.) ni mogoče niti sklepati, da je postavil zahtevek tudi za vrnitev parc. št. 629. V zadevi zato ne gre za nepopolno zahtevo za denacionalizacijo, kar je tožniku pravilno pojasnilo že prvostopno sodišče. Zato za pritožbena zatrjevanja, da je šlo le za dopolnjevanje pravočasno vložene zahteve, ni podlage v listinah in podatkih upravnega spisa. V postopku denacionalizacije lahko stranka razširja in dopolnjuje zahtevek le glede premoženja, ki je predmet denacionalizacije, vendar pa mora biti obseg tega premoženja pravočasno zahtevan, to je do izteka zakonitega roka iz 64. člena ZDen. Iz ustaljene upravno sodne prakse vrhovnega sodišča izhaja, da navedbe vlagateljev v zahtevi za denacionalizacijo, da zahtevajo vračilo vsega podržavljenega premoženja v določeni katastrski občini in se pri tem sklicujejo na listine in potrdila, ne pomenijo določne opredelitve zahtevka. Postopek za denacionalizacijo je predlagalni postopek in zato upravni organ tudi v okviru dolžnosti pouka neuki stranki, ne more iz listin ugotavljati, za katero premoženje stranka zahteva vrnitev. Zato mora zahteva za denacionalizacijo vsebovati konkretne podatke o premoženju, katerega vrnitev se zahteva, upravni organ pa je vlogo dolžan dopolnjevati le glede pravočasno zahtevanega premoženja, pri tem pa ni dolžan preverjati, ali je stranka navedla vse podržavljeno premoženje oziroma do vračila katerega premoženja bi lahko bila upravičena.
 V pritožbi tožeča stranka formalno ne zatrjuje procesnih kršitev, po presoji pritožbenega sodišča pa bistvenih kršitev pravil postopka v upravnem sporu sodišče prve stopnje ni storilo. Sodba temelji na relevantnih podatkih v upravnih spisih, v njenih razlogih pa se je sodišče prve stopnje opredelilo do tožbenih ugovorov tožeče stranke in nanje prepričljivo odgovorilo. Sklicevanje tožnikov na druge denacionalizacijske postopke, v katerih naj bi tožena stranka kljub preteku prekluzivnega roka dovoljevala razširitev zahtevka, in da je prvostopni organ v predmetnem postopku prezrl zamudo in štel, da je bila vloga tudi glede parc. št. 629 pravočasna, ne more vplivati na drugačno odločitev v zadevi. Iz ustaljene upravno sodne prakse izhaja, da mora vlagatelj v roku iz 64. člena ZDen navesti podatke, ki jih določa 62. člen ZDen, med njimi tudi konkretizirati premoženje, ki ga zahteva.
 Ker sodišče prve stopnje ni samo ugotavljalo dejanskega stanja, je pritožbeno sodišče na dejansko stanje, ki je bilo ugotovljeno v postopku na prvi stopnji, vezano na podlagi 1. odstavka 73. člena ZUS-1 in zato tega pritožbenega razloga tožeča stranka ne more z uspehom uveljavljati.
 Glede na navedeno je sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi 76. člena ZUS-1 v zvezi z 2. odstavkom 107. člena ZUS-1 in potrdilo izpodbijano sodbo.
 ZDen člen 62, 64.
 UPRS Sodba I U 2311/2017-9
 UPRS Sodba I U 1352/2018-9
 P2RvYy0xMTU0OA==