type: other

text:
Nagyéri Károly – Sztálinváros furcsa parancsnoka | Dunaújváros mesél
 Taródiné Cseszka Éva
 NAGYÉRI KÁROLY
 Sztálinváros furcsa parancsnoka
 Sztálinváros (az egykori Dunapentele) 1956-os történelmével kapcsolatban a szakirodalom általában két, országosan is figyelemre méltó eseményt emel ki: az október 25-i sortüzet, valamint hogy november 7-én fegyveresen védték a várost a szovjet csapatokkal szemben. Már az is szokatlan, hogy ugyanaz a katonai parancsnok vezényelt tüzet mindkét esetben. Azonban ha hozzátesszük, hogy a parancsnok 1957 januárjáig a helyén maradhatott, és utána is “megúszta” halálos ítélet nélkül, akkor már kezd érdekessé válni a dunapentelei történet és benne az ezredparancsnok, Nagyéri Károly százados személye és sorsa.
 Az első szocialista város, Sztálinváros
 Nagyéri Károly (születési neve Nagy Progner Károly) nincstelen parasztcsaládból származott. A második világháború kitörése után, 1940. december 2-án a 101. légvédelmi tüzérosztályhoz vonult be katonai szolgálatra. A katonaságnál távbeszélő- és rádióskiképzést kapott, 1943. május 17-én őrvezetőként szerelt le. A főváros ostroma után a szovjetek 1945. január 13-án mint polgári személyt fogságba ejtették és elvitték málenkij robotra, így két és fél évet töltött a Donyec-medencében. Innen hazatérve 1947-től Nagyéri Károly tagja lett az MKP-nak. Még 1944. szeptember 9-én megnősült, 1956-ig öt gyermeke született.
 Később a Magyar Néphadsereghez került, és ott viszonylag rövid időn belül nagy karriert futott be. 1950. május 10-én a Bem légvédelmi tüzér tartalékos tiszti iskolába hívták be, ahonnan július 14-én tartalékos alhadnagyként szerelt le. Ekkor kérte át magát a hivatásos állományba. Október végén a Bem légvédelmi tüzértiszti iskola hallgatója lett. 1950 novemberétől 1951. szeptember 28-ig a Honvéd Akadémia ezredparancsnoki tagozatának hallgatója. 1951. szeptember 26-án soron kívül főhadnaggyá léptették elő, és megkapta első önálló parancsnoki beosztását Nagykanizsán. 1952. november 7-én jó munkája elismeréseképpen a Magyar Népköztársaság Érdemérem ezüst fokozatát kapta a párttól, és ezzel egy időben századossá léptették elő. 1955. január 31-től egy tíz hónapos ezredparancsnoki tanfolyamra vezényelték a Szovjetunióba, hazatérte után, 1955. október 29-én pedig kinevezték a sztálinvárosi 142. honi légvédelmi tüzérezred parancsnokává.
 SORTŰZ A FORRADALMÁROK ELLEN
 Az 1956. október 23-i fővárosi események hatására a Tolbuhin laktanyában október 24-én hajnali 4 órakor az Országos Légvédelmi és Légierő Parancsnokság gyalogsági riadót rendelt el. A harci riadó után Nagyéri konkrét intézkedéseket tett a környéken lévő fontosabb objektumok megszállására, a helyőrségbe vezető utak ellenőrzésére, a laktanya védelmének megerősítésére, a hadosztály-parancsnokság pedig Sztálinvárosba küldött egy négyfős tiszti küldöttséget. Nagyéri 15 honvédet és egy tisztet rendelt a helyi kiegészítő parancsnokságra erősítésképpen. Őrzés alá vonta a városi szivattyútelepet, a szigeten lévő víztároló medencét, majd 10 fős kisegítést küldött a tűzoltó-parancsnoksághoz. A harcrendben lévő ütegek számára fokozottabb harckészültséget vezetett be. Az őrséget megerősítette, s a laktanya különböző pontjain öt könnyűlöveget helyezett tüzelőállásba, két löveget pedig a lőszerraktár biztosítására rendelt. A laktanya valóságos erőddé vált. Nagyéri közvetlen összeköttetést épített ki a helyi rendőrséggel és büntetés-végrehajtási parancsnoksággal, s felvette a kapcsolatot a dunaföldvári légvédelmi tüzérezred, valamint az Ercsiben lévő pontonos hidászdandár parancsnokságával.
 A legtöbb vidéki városban a budapesti eseményekre való reagálás csak később következett be. Bár a hatalom bízott abban, hogy sikerül elszigetelnie a vidéket a fővárostól, október 26-ra nyilvánvalóvá vált, hogy a forradalom átterjedt az egész országra. A forradalmi megmozdulások menetrendje a városokban országszerte igen hasonló volt. A kezdeményezésre a nagyüzemek munkásai, bányászok, diákok, fiatalok vállalkoztak. A tömegdemonstrációk helyszínei elsősorban a pártállam szimbólumai – a pártbizottság épülete, tanácsháza, börtön -, a szovjet katonai emlékművek és a települések katonai laktanyái voltak. A város főterén zajlottak a nagygyűlések, ahol a követeléseket összegezték.
 A forradalom első napjaiban még szilárdnak látszó helyi hatalom képviselői elbizonytalanodtak. A sortüzekben a terror kiterjesztésének szándéka húzódott meg, amitől a hatalom a tömeg megfélemlítését remélte. Vidéken a tűzparancs kiadásának joga a párt megyei első titkárait illette. Október 25-én egyébként a vezérkari főnök a Magyar Népköztársaság minden alakulatának távmondatban elrendelte, hogy jól látható helyekre címer nélküli nemzetiszín zászlókat tűzzenek ki, és csak abban az esetben lőjenek, ha a felkelők be akarnak törni, vagyis ha fegyverrel támadnak.
 1956. október 25-én délután egy körülbelül 1500 fős tömeg az előző este Dunapentelére visszakeresztelt település főterén tartott gyűlésről elindult a laktanyához. Ennek délelőtti előzménye, hogy Budapestről a városba érkezett egy teherautó négy katonával, hogy kenyeret szállítson a fővárosban harcolóknak. A kenyérgyár igazgatója azonban jelentette ezt Nagyérinek, aki utasítást adott a négy katona “letartóztatására” és a laktanyába szállítására. A Bartók téren délután tartott nagygyűlés egyik témája éppen ezért a letartóztatott katonák kiszabadítása, valamint élelmiszerrel való ellátása volt. A Tolbuhin laktanyánál a tömeg sikereket ért el, ugyanis először szabadon engedték a katonákat, akik a Bartók térre visszavonulva elmesélték a budapesti eseményeket. Ezt követően a tömeg a négy katona mellé szerzett kíséretül további öt katonát Nagyéritől, “hogy biztosan célba érjen” a Budapestre küldött élelmiszer.
 Mindeddig nem történt semmi atrocitás, a tömeg békésen, tárgyalásos úton érte el a célját. Visszaemlékezések szerint a küldöttséget a laktanya előtt felállított őrség megállította, egy kísérő állt a teherautó lépcsőjére, úgy mentek a laktanya kapujáig. Bent minden katonának géppisztolya vagy puskája volt, övében négy kézigránát, a tetőn hatalmas kövekből védősánc, mögöttük lövegek, mellettük rohamsisakos katonák.
 Hogy miként fajult el a következő menet útja a laktanyánál, arról a források már más hangnemben írnak le kétféle verziót. A városi rendőrfőnök 17 óra körül jelentette, hogy a tömeg a laktanyához indult, valószínűleg fegyverért. A parancsnokság emiatt elsőfokú készültséget rendelt el, a katonák elfoglalták helyüket. A tömeg még mindig a négy katona kíséretére kért újabb katonákat, majd puskákat követelt (“legalább vagy öt puskát adjon”), azonban Nagyéri ezektől már elzárkózott. A sortűz közvetlen előzményeiről egy ügynöki jelentésben ez olvasható:
 “Nagyérit már az épület előtt találták. Igen elfogta a düh, hogy értsenek magyarul, a nincsből nem adhat stb. stb. Egyszercsak azon veszi magát észre Nagyéri, hogy a nép szivárog be a laktanyába, s már egész nagy tömeg van bent, s majdnem elérték az épületet. Rákiált a küldöttség vezetőjére: Ki innét bitangok! Előkapta pisztolyát, s rálőtt a vezetőre, kinek karját lőtte keresztül.”
 Mindezt az egység 1957. január 2-án készített jelentésében már a következő módon magyarázza:
 “A parancsnok elvtárs kiment a kapuhoz és beszélt a tömeghez. A tömeg azonban tovább kiabált [...], betörték a laktanya kapuját, és behatoltak. Az eligazítás alapján tűz vezényszóra a védelemhez beosztott katonák riasztólövéseket adtak le. [...] A katonák következő tűzcsapása a betódultakra irányult. [...] Ez alkalommal a civilek közül 2 halott és 16 sebesült lett.”
 Az idézett forrásokból is kitűnik, hogy az emberek nem “fegyveres támadást” kíséreltek meg a laktanyával szemben. Több forrás is megemlíti, hogy fegyver a tömegben nem volt. Kövekkel “betörni a kaput” elég valószerűtlen úgy, hogy az épület előtt álló Nagyéri azt ne vette volna észre. A tragédiát illetően még mindig sok a nyitott kérdés: Elővigyázatlan volt a parancsnok, amikor kiment a delegáció elé? Betörték a kaput, vagy nyitva maradt? Azt nem védte senki? Miért nem figyelmeztették előre a polgári lakosságot, hogy milyen intézkedést foganatosítanak azokkal szemben, akik a katonainak nyilvánított területre lépnek? Hiszen a parton – szemben a laktanyával – titokban végigfektetett legénység nem enged másra következtetni, mint hogy a hatalom birtokosai szinte “várták” a tömeg megjelenését. Kérdés, volt-e felülről jött utasítás, hogy mindenképpen lőni kell, mint oly sok más helyen ezen a napon az országban.
 A hatalom képviselői 1956-ban mindenhol azt hangoztatták, hogy a sortűz jogos volt. Arra hivatkoztak, hogy a katonák feladata volt megvédeni a rájuk bízott katonai objektumot, azaz katonai esküjüknek tettek eleget, amikor végrehajtották a parancsnok utasítását. Az alakulatnak a forradalom leverése után készült jelentése már a következőket tartalmazza:
 “A jelentések szerint volt nyilasok, SS-tisztek, büntetett előéletű személyek vezetésével 150-200 főből álló tömeg 17 órakor támadást intézett a laktanya ellen, kövekkel.”
 Nagyéri “a laktanyába való behatolást csak tűzparancs kiadásával tudta megakadályozni”. A szakirodalom ezt objektumvédő sortűznek tekinti. Az azonban kérdés marad, hogy a hatalom próbálta-e elkerülni a vérontást, vagy szándékosan “kiprovokálta” azt, ahogyan nagyon sok helyen az országban.
 Katonatiszt, 1956-ban a sztálinvárosi légvédelmi tüzérezred parancsnoka. A világháború után szovjet munkatáborban tölt éveket, majd hivatásos katonatisztként ezredparancsnoki tanfolyamra kerül ismét a Szovjetunióba. A forradalom alatt fellép a forradalmárokkal szemben, majd a felkelők választják parancsnokukká. Végül a Szovjetunióban kiképzett parancsnok szembeszáll a Sztálinvárost támadó szovjet csapatokkal. A Budapesti Katonai Bíróság 1957-ben a népi demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés vezetésének büntettében életfogytiglan tartó szabadságvesztésre ítélte. 1962. július 1-jén szabadult kegyelemből.
 Tudjuk, hogy a pártszervekkel és a rendőrséggel jó volt a tüzérezred kapcsolata. A korábban is idézett ügynökjelentés szerint a laktanyában tartózkodott a politikai tiszt, a hadosztály kiküldött tisztjei, valamint Kócsa László, a városi párttitkár. Könnyen elképzelhető, hogy a pártvezetők a laktanyában döntően befolyásolták Nagyérit.
 A forrásokból ugyanakkor az is látszik, hogy a honvédség feloszlatta ugyan a tömeget, de nem került sor célzott lövésekre, hanem – a szabályzatnak megfelelően – főleg a levegőbe lőttek. Az állambiztonsági szervek Grafológus fedőnevű ügynöke így “jelentett” az eseményről 1959-ben:
 “A lövésre a tetőről két főhadnagy egy-egy kézigránát köteget dobott a tömeg elé, kikben nem is [...] a felrobbanó kézigránát, mint inkább a robbanástól széjjel freccsenő, apróra tört dolomitkő csinált nagy kárt. Pisztolya elsütésével egy időben a százados kiáltott is, hogy tűz. A titokban a parton végigfektetett legénység a parancsra lőtt is, de minden torkolattűz felfelé vágott, így azok nem a tömegre, hanem a levegőbe lőttek.”
 Ezt követően az emberek visszavonultak a Bartók térre azzal a felkiáltással, hogy “ránk lőttek az áruló tisztek”.
 Az eseményeket az 1957 januárjában készült jelentés szerint az elöljáróparancsnokoknak távbeszélőn jelentették, s egyben azonnali segítséget kértek. Mivel a hadosztály nem tudott segíteni, a székesfehérvári 6. lövészhadtest parancsnokságához fordultak. Másnap a 2. gépkocsivezető-képző iskola sárbogárdi alakulatától 16 tiszt és 85 harcos érkezett. A feszült helyzetet jól érzékelteti, hogy október 27-én, “tekintettel a polgári lakosság és a honvédség közötti ellentétre, a tisztek családtagjait a parancsnokság beszállította a laktanyába”.
 Ahogy az első fegyverek eldördültek, az utcák a budapesti harcokra kezdtek emlékeztetni. A felkelők esténként sikertelenül ostromolták a laktanyát és a városi hadkiegészítő parancsnokságot is. A katonaság továbbra is a kemény kéz politikáját képviselte. Teherautóra szerelt gépfegyverrel járőrszolgálatot szerveztek a városban, meghirdették az innen-onnan (például a rendőrségtől) szerzett fegyverek kötelező beszolgáltatását, éjszakára pedig kijárási tilalmat rendeltek el. Az erjedés azonban már elkezdődött a katonaságnál. Száraz Jenő tartalékos orvosszázados Budapesti útjáról visszatérve “sajnálkozását fejezte ki, hogy Dunapentelén még mindig szemben áll a honvédség a »néppel«”. Nagyéri azonban kijelentette, hogy nem támogatja a forradalmat, míg arra felsőbb vezetőktől parancsot nem kap.
 Az ÁVH-énekkar előadása Sztálinvárosban
 Közben azonban az országos politika megváltozott. Október 29-30-án a HM utasítására megalakult az ezred katonai forradalmi tanácsa. Tagjai között még ott volt a laktanyaparancsnok Nagyéri, a törzsfőnök Papp Vendel és az alakulat párttitkára, Herke József főhadnagy, ugyanakkor már néhány sorkatona is. A Forradalmi Katonai Tanács delegációt menesztett a frissen megalakult városi Nemzeti Bizottsághoz azzal a szigorú eligazítással, hogy “fegyverkiadás ügyében nem tárgyalhatnak”. A delegáció egyik tagját, Boros István főhadnagyot azonnal a Nemzeti Bizottság elnökhelyettesévé választották.
 Nagyérinek személyes kapcsolata a Nemzeti Bizottsággal tudomásunk szerint ez idő tájt nem volt. Nem tudjuk, hogy konkrét felsőbb utasításra várt, vagy “magánszorgalomból” tartott ki a kemény kéz politikája mellett még Nagy Imre október 28-i nyilatkozata után is. Kihallgatási jegyzőkönyvében az október 31-i napra így emlékezik vissza:
 “Boros fhgy nekem jelentette, hogy az OLEP utasítására a szovjeteket meg kell támadni, ha november 10-ig nem hagyják el az országot. Ebben én kételkedtem, és mondtam Boros fhgy-nak, hogy hozza fel hozzám a távmondatot. Boros fhdgy fel is hozta, és abban valóban utasítottak bennünket a szovjetek elleni támadásra november 10 utáni időkre, ha nem hagyják el az országot. Az aláíró Madarász vörgy. Nádor ezr. volt.”
 Pedig az egységen belül és kívülről is próbálták őt más irányban befolyásolni. Érezve a tömeg felháborodását, a városi kiegészítő parancsnokság személyi állománya azon tanácskozott, hogy “a tömeget valamilyen formában megnyeri”. “Úgy döntöttünk, hogy kimegyünk közéjük, és kijelentjük, hogy segítségükre leszünk a város megvédésében.” Nagyéri hajthatatlan volt, erre Izinger Gyula főhadnagy – későbbi kihallgatási jegyzőkönyve szerint – azt javasolta, hogy “mondjon le, és legyen más a parancsnok, hogy ezzel is csillapítsuk a felzaklatott tömeget, de Nagyéri ezt nem tette”.
 AZ ELSŐ LETARTÓZTATÁS
 November 1-jén, a Nemzeti Bizottság második ülésén megszavazták 13 ÁVH-s letartóztatását. Ugyanekkor tárgyaltak a honvédség helyzetéről, amely még mindig nem állt át a forradalom oldalára, és felmerült, hogy a laktanyában ávósokat rejtegetnek. Boros István főhadnagy megemlítette, hogy Nagyéri ezredparancsnok jelenléte jelenti a komoly akadályt. Izinger Gyula főhadnagy a kiegészítő parancsnokságról kilátásba helyezte a városban a védelem megszervezését. Ezek után a Nemzeti Bizottság beválasztotta Izingert az intézőbizottságba, majd határozatot hozott arról, hogy Nagyérit leváltja funkciójából, és letartóztatja. Ebben egyébként nincs meglepő, mivel országszerte általános tendencia volt, hogy a parancsnokok a Forradalmi Katonai Tanácsban vagy már nem is kaptak helyet, vagy egy-két nap múlva kizárták őket, mondván, “akadályozzák a forradalom kibontakozását”. Ahol fegyveres harc is volt, ott a parancsnokot általában letartóztatták és börtönbe zárták, ezzel nemcsak parancsnoki, hanem személyes befolyásukat is elveszítették.
 A pártház épülete Sztálinvárosban
 A dunapentelei fegyveres erők főparancsnokává kinevezett Izinger Gyula főhadnagy feladata lett, hogy elmenjen a laktanyába és letartóztassa Nagyéri századost, valamint az ezred párttitkárát, Herke főhadnagyot. Még aznap 14.30 körül Izinger Gyula főhadnagy néhány sorkatona kíséretében egy Csepel tehergépkocsival kihajtott a laktanyába, mind a Sztálinvárosban négyen elővették oldalfegyvereiket, és kivont pisztollyal bementek, majd közölték Nagyérivel, hogy “saját érdekében menjen be velük a Nemzeti Bizottsághoz”. Nagyéri arra hivatkozott, hogy a honvédelmi miniszter állította oda parancsnoknak, ezért nincs joguk őt leváltani, és nem megy velük. Izinger erőszak alkalmazását helyezte kilátásba. Nagyéri erre engedett, csak azt kérte, jelenthesse ezt felsőbb parancsnokának. Telefonált is Veszprémbe Sánta alezredesnek, elmondta, hogy letartóztatták, és Sztanó Béla százados veszi át a parancsnokságot. Ezután szolgálati fegyverét átadta Sztanónak.
 A forradalom leverése után a hadosztálynak küldött jelentés szerint a parancsnok letartóztatását a Forradalmi Katonai Tanács javaslatára eszközölték, és a letartóztatásban részt vevő sorkatonák a laktanya Forradalmi Katonai Tanácsának tagjai, a laktanyából kiküldött delegáltak voltak. Ez is bizonyítja, hogy a honvédségnél a személyi állomány jó része már a forradalom mellett állt, csak Nagyéri személye miatt nem tették ezt hivatalosan. A forradalom leverése után készített jelentésekben a kommunista pártszervek és a katonaság is kiemelte Nagyéri helytállását az első napokban.
 A Nemzeti Bizottság elnöke később azzal magyarázta a letartóztatásokat, hogy a tömegszenvedélyt igyekeztek csillapítani és a letartóztatottakat az esetleges bosszútól megvédeni, s aki bűnös, az a bíróság előtt feleljen tetteiért. A Dunapentelei Ifjú Forradalmár című lap I. évfolyamának 1. számában közölt cikk ugyanezt erősíti meg:
 “Városszerte nagy megnyugvást keltett, hogy a laktanya bűnös parancsnokát, aki elsősorban felelős a városban történt véres eseményekért, a Nemzeti Bizottság utasítására a Forradalmi Katonai Tanács bebörtönöztette és helyére új parancsnokot állított. Követeljük, hogy Nagyéri századost és politikai helyettesét, Herke főhadnagyot a tömeg előtt nyilvános tárgyaláson vonják felelősségre.”
 Az ÁVH-sokat és a két katonatisztet a tanács pincéjébe szállították. Az óvintézkedés egyébként indokoltnak bizonyult. Mivel a tömeg majdnem megtámadta az épületet, amikor megtudta, hogy ott tartják őket fogva, és kis híján betört a tanács pincéjébe, biztonságosabb helyre kellett vinni őket. Így még aznap 22 órakor erős fegyveres kísérettel átszállították a vasmű-igazgatóság helyiségébe, majd az épület légópincéjében helyezték el.
 Dunapentelei forradalmárokról készült dokumentumfotó
 November első napjaiban megszilárdult a forradalom helyzete. A Nemzeti Bizottság elhatározta, hogy a szovjet túlerővel szemben is megvédi a várost, így mozgósítást rendelt el. A város katonai főparancsnoka, Izinger Gyula főhadnagy már november 2-án beöltöztetett 500 civilt, és védelmi terv is készült a szovjetek ellen. November 4-én, valószínűleg az általános szovjet támadás hírére, Izinger idegkimerültségre hivatkozva lemondott, a Nemzeti Bizottság pedig felmentette főparancsnoki tisztsége alól. A későbbi vádirat szerint Nagyérit a katonái követelték vissza parancsnoknak.
 A Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság politikai nyomozó osztályának összefoglalója a november 4-i eseményeket a következőképpen rekonstruálja:
 “az operatív csoport vezetője felhozatta a pincéből Nagyérit és felszólította, hogy »akar-e katona lenni?« Nagyéri kijelentette, hogy igen, ő katona volt és az is akar maradni. Erre felszólította, hogy tegye le az esküt, kezébe adta az eskümintát, ezt Nagyéri felolvasta.”
 Papp Bálint kinevezte Nagyérit a gyárőrség helyettes parancsnokának, amelyet az elvállalt. Majd a Nemzeti Bizottság épületében Pados István, a Nemzeti Bizottság elnöke kinevezte Nagyérit a város katonai parancsnokának.
 Vajon Nagyéri tisztában volt-e azzal, mit vállalt el? Aligha. Milyen motiváló tényezők hathattak rá? Azt nyilvánvalóan érzékelte, hogy a nép gyilkosként tekint rá a levezényelt sortűz és az erős kéz politikája miatt. Annak is tudatában lehetett, hogy egysége is erjedésnek indult már a forradalom első napjaiban, ami kicsúcsosodott abban, hogy a Forradalmi Katonai Tanács, valamint a Nemzeti Bizottság megalakulása után fokozatosan “perifériára szorult” és persona non grata lett. Zavarhatta a felső vezetés határozatlansága is. Az új helyzetben elképzelhető, hogy egysége iránti elkötelezettsége, katona mivolta miatt vállalta a visszatérési lehetőséget. Valószínűleg nem tudta azt sem, hogy a város fegyverben áll a hatalmas létszámfölénnyel rendelkező szovjet hadsereggel szemben.
 Katonaként nyilván tudhatta, reménytelen vállalkozás a város megvédése. Valószínűsíthetjük, hogy nem volt tisztában a helyzettel és a rá váró feladattal. Azt azonban tudta, hogy katonái is részben elfordultak tőle – ez letartóztatásakor vált teljesen nyilvánvalóvá. Vissza akarta szerezni becsületét? Jóvá akarta tenni a bűnét? Gondolt-e a családjára, feleségére, öt gyermekére a fogdában, akikről semmit sem tudott? Nyilvánvalóan ezek a tényezők mind befolyásolhatták döntését. A fogságból való kikerülés érdekében, a helyzet ismeretének hiányában lehetett Nagyéri kompromisszumkész. Katonaként a regnáló hatalommal kellett egyezkednie, ez pedig azokban a napokban a forradalom oldalán volt.
 A forradalom leverése után a hadosztály-parancsnokság elhárítóosztálya által Nagyériről készített jelentésben Kerdivári Sándor százados megállapította, hogy letartóztatásáig Nagyéri a fegyverek kiadása ellen volt, kiszabadulása után azonban mindenben alávetette magát a Nemzeti Bizottság határozatainak.
 “[...] sok tényező mutatta azt – írta Kerdivári -, hogy ellenforradalmi személyek irányítják az egész szovjetellenes védelmet. Ezt látva őneki ott kellett volna hagyni az egész »N.B.«-t, amire lehetősége is lett volna, mert pobjeda gk-val sokszor egyedül járt. Ha ő otthagyja a »N.B.«-t, nem lett volna katonai pk. És az egész védelem főleg a honv. szétszaladt volna, mivel irányítás nem lett volna. Bizonyára Nagyéri szds-t igyekeztek terrorizálni és ennek is betudható az, hogy minden intézkedésében az ellenforradalmat szolgálta.”
 S mit gondolhatott erről a város? A katonának beöltöztetett emberek hivatásos katonai vezető nélkül maradtak. Kellett egy hozzáértő parancsnok, akit katonái tisztelnek, jó szervező, képes a fegyelmet biztosítani, erős kézzel összefogni az erőket. Nem csodálkozhatunk, hogy az ekkor fogságban lévő Nagyéri jutott eszükbe, aki határozottságról, “erős kézről” tett tanúbizonyságot a forradalom első napjaiban, igaz, akkor még a másik oldalon. Előző napi ülésén vizsgálta a Nemzeti Bizottság Nagyéri szerepét a laktanyánál elkövetett vérengzéssel kapcsolatosan, s arra a megállapításra jutott, hogy nem ő a felelős, hanem Herke főhadnagy. Száraz Jenő tartalékos orvosszázados azt is elmondta:
 “hallottam, hogy Nagyéri bajtársat letartóztatták [...] azonnal bejöttem a Nemzeti Bizottsághoz és elmondtam, hogy Nagyéri százados nem gyilkos, mert ő nem a népre, hanem a levegőbe lövetett”.
 November 3-án este Papp Vendel törzsfőnököt a Nemzeti Bizottság határozata alapján szintén letartóztatták. Ügyét a bizottság ülése elé vitték, ám “a tárgyalást, tekintettel, hogy későre nyúlt az idő, megszakították és Papp századost a lakására hazaküldték”.
 Tekintve, hogy a forradalom első napjaiban a párt és erőszakszervezete szellemi irányítója volt a katonaság akcióinak, valószínűsíthetjük, hogy nem egyedül Nagyéri hozta meg a döntést a tüntető tömegbe lövetésről. Mindenesetre abban mindenkinek a véleménye egyezett, hogy Nagyérinél “jobb”, “alkalmasabb” parancsnokot nem fognak egyhamar találni, tehát kinevezték “az összes fegyveres erők főparancsnokává”. Tiszttársai is megerősítették, hogy Nagyéri letartóztatása után “a laktanyában teljesen felbomlott a rend”.
 Mennyire lehetett őszinte Nagyéri tevékenysége? Későbbi bírósági tárgyalásánál arra hivatkozott, hogy a családját féltette, valamint hogy kényszerítették, egyedül sehová sem mehetett. “Kiszabadulása után más választása nem volt, mint az, h. a város védelmét tovább fogja szervezni.” A vád azonban ezt a védekezést nem fogadta el. A fellebbviteli tárgyaláson a katonai főügyész szerint Nagyéri “érdemeket akart szerezni az ellenforradalmárokkal szemben elkövetett cselekményeiért, ezért átállt”.
 A forradalom leverését követően felülvizsgálati tárgyalásán Nagyéri azt mondta letartóztatásával kapcsolatban, hogy “ez engem nagyon bántott és letört. Majd amikor én kiszabadultam a börtönből, már akkorra az ezredem az ellenforradalom oldalára állott. Ez volt az egyik indító oka az elkövetett tetteimnek.” Nagyéri szerint Pados a következőket mondta neki:
 “Önt kiengedtük a letartóztatásból, azonban ha nem végzi kellőképpen a feladatát, önre hadbíróság vár. Azt is mondta, h. ne merjek szökni, mert figyelnek [...] Azért nem szöktem meg, mert féltem, h. a családomon bosszút állnak.”
 A sokféle verzió, a sokféle magyarázat arra utal, hogy több tényező hatott Nagyérire.
 Nagyéri Károly szinte egyetlen katonai főparancsnoki tevékenysége a várost fenyegető szovjet támadás elleni védekezés megszervezése volt. Szabadon engedése után rögtön a laktanyába sietett, hogy felmérje az alakulat állapotát. Nagyéri másnap a helyszíni szemle után néhány löveg elhelyezkedésén módosított, például azt, amelyik az L épületek között volt, kivitette Nagyvenyimre, a 4. üteg mellé, mondván, nem jó helyen van, mert miatta szétlőhetik a várost.
 Mozgósítást rendelt el, hogy az “ütegeket feltöltse”, valamint megszervezte a védelmet. Kinevezte a város déli és északi részének parancsnokait. Az R40-es rádió adó-vevő készüléket (a híres pentelei Rákóczi Rádiót) kezelőszemélyzetével együtt a legbiztosabb helyen szállásolta el. A Vasmű laboratóriumában kézigránátokat is gyártatott, amelyeket végül nem vetettek be.
 Nagyéri határozottságról tett tanúbizonyságot, katonatársai minden kétséget kizáróan egyhangúlag állították, hogy a rend szinte azonnal helyreállt.
 Nagyéri nem hátrál
 Dunapentele Katonai Parancsnoka visszautasítja
 a szovjet beavatkozást
 A SZOVJET ULTIMÁTUM
 1956. november 7-én a Kecskeméti Szovjet Parancsnokság parlamenterei a következő felszólítást adták át a Városi Nemzeti Bizottságnak és a Katonai Parancsnokságnak.
 Felszólítom Dunapentele helyőrségét, hogy a fegyvert tegye le. Fegyverletétel esetén a katonák, tiszthelyettesek és tisztek életüket, szabadságukat és politikai jogaikat megtarthatják.
 Ha a helyőrség a fegyvert nem teszi le, úgy a Szovjet Parancsnokság a várost fegyveres erővel beveszi. A harc után az összes fegyveresek, katonák és civilek hadifogolyként kezelendők.
 VÁLASZ A SZOVJET ULTIMÁTUMRA
 Dunapentele Katonai Parancsnoksága és a Városi Nemzeti Bizottság a következőkkel válaszol a Kecskeméti Szovjet Parancsnokság felszólítására.
 Dunapentele az első szocialista város Magyarországon. A városban többségben munkások laknak, és a hatalom az ő kezükbe van letéve. Az 1956. október 23-i győztes forradalom után a munkások megválasztották a Nemzeti Bizottságot, hová saját küldötteiket delegálták. A város Katonai Parancsnoksága szorosan együtt dolgozik a Nemzeti Bizottsággal.
 A város lakósága fegyverben van, s eltökélt szándéka, hogy a fegyvert nem teszi le, hanem az utólsó csepp véréig fogja védeni a gyárat, a házakat és az egész várost, melyet salyát kezükkel építettek fel. A munkásság megvédi a várost fasiszta támadással szemben, de a szovjet csapatokkal szemben is, ha ők megtámadják a várost.
 Mink a szovjet csapatokra nem lövünk az esetben, ha a várost 10 kilóméter körzetben nem közelítik meg.
 Mi továbbra is barátságban akarunk élni a szovjet néppel, de csak az esetben, ha az ország belügyeiben nem avatkoznak bele.
 A város fegyelmére és rendjére a felfegyverzett munkások vigyáznak. A gyár üzemei többségben dolgoznak. A városban ellenforradalmárok és fasiszták nincsenek.
 Ha a Szovjet Parancsnokság nem akart vért ontani, de válaszunk nem elégíti ki, ugy javasoljuk a további megbeszélést semleges ővezetben.
 Dunapentele, 1956. XI. 7.
 Dunapentele Katonai Parancsnoka
 (PADOS ISTVÁN)
 Dunapentele Nemzeti Bizottságának Elnöke
 A tűzparancsot Nagyéri személyesen adta ki, mégpedig azzal a megjegyzéssel, hogy utolsó vérig kell a várost védelmezni:
 “169/1956 Parancs a tűz megnyitására. [...] Ennek érdekében a védelemnek megparancsolom: 1. Minden állásban lévő üteg (löveg) köteles tüzet nyitni minden felbukkanó harckocsira, gépkocsin szállított szovjet gyalogságra, szovjet földi csapatokra, hadtáp utánpótlásokra, kétéltű járművekre, valamint szovjet felségjellel ellátott repülőgépekre.”
 Telefonon is parancsot adott, hogy minden orosz tankra lőni kell, “amelyik tiszt a parancsomat nem teljesíti, azt a helyszínen fogom agyonlőni”.
 Az azonban bizonyos, hogy a főparancsnokká kinevezett Nagyériben nem bíztak meg százszázalékosan. Budai Zoltán későbbi tanúkihallgatása során elmondta: Papp Bálint azt az utasítást adta, hogy állandóan legyenek mellette Apagyi József századossal, valamint főbe lövetés terhe mellett felelősek azért, nehogy szabadon engedése után megszökjön. Két napig ők kísérték, majd a Nemzeti Bizottság elhárítórészlege vette át tőlük Nagyéri figyelését.
 Az eredeti, kézzel írt válasz a szovjet ultimátumra
 A SZOVJET TÁMADÁS
 November 6-án Dunaföldvárról egy százados telefonon biztatta, hogy tartson ki, mert a szovjetekkel a segítségére mennek, és kérte Nagyérit, tegyék le a fegyvert, és a várost adják át a szovjeteknek. Nagyéri magából kikelve ordította: “Ki hívta magukat ide, vegye tudomásul a szovjet hadsereg, hogy megmutassák [sic!] az egész világ előtt, hogy Dunapentelére nem teszi be a lábát orosz!” Nagyéri aláírása szerepel azon a kézzel írott fogalmazványon is, amely a fegyverletételt kategorikusan elutasította: “A város lakósága [sic!] fegyverben van, s eltökélt szándéka, hogy a fegyvert nem teszi le, hanem az utolsó csepp véréig fogja védeni a gyárat, a házakat és az egész várost, melyet salyát [sic!] kezükkel építettek fel.”
 Az 1959-ben született ügynöki jelentés azt sugallta, hogy Nagyéri – bár a védelmet megszervezte – a közvetlen fegyveres ellenállást mindvégig akadályozni próbálta. Bár nem volt hatalma a várost átadni, tűzparancsot visszavonni, Nagyéri állítólag titokban átküldte a szovjeteknek a lövegek elhelyezkedésének helyszínrajzát. A jelentés szerint amikor a szovjet gépek megtámadták a várost, az ütegek lőttek, de lőelemképzőjük nem volt, így légicélra nem tudtak pontosan lőni, arról nem is beszélve, hogy az irányzékok is el lettek állítva. Ezzel magyarázta az ügynök, hogy egyetlen találat sem érte a szovjet gépeket.
 Valóban így történt? Vagy a Grafológus fedőnevű ügynök kisebbíteni próbálta Nagyéri szerepét, hogy így enyhébb büntetéssel megúszhassa? Nagyéri a lövegek elhelyezésénél külön figyelmet szentelt annak, hogy a szovjet támadás a várost és a lakóépületeket ne veszélyeztethesse. Nyilván tisztában volt a szovjet hadsereg erőfölényével, így nem lehetett kétsége bármiféle harc hiábavalóságáról. “Sztálinvárosban nem volt komoly ellenállás” – jelentette ki tárgyalásán, s ez tulajdonképpen igaz volt. A kb. 400 (más forrás szerint 1200-1500) főnyi “katonaság” semmi veszteséget nem okozott a szovjeteknek. Lőttek ugyan, de találat nem volt. Tudatos volt-e ez, és ha igen, kinek a részéről? A városi kiegészítő parancsnokság jelentése szerint a helyi kommunisták azt az utasítást kapták a pártszervektől, hogy “szintén öltözzenek fel katonának és ártsanak ott, ahol tudnak, szedjék ki az ütőszeget, illetve tegyék azokat használhatatlanná és keltsenek pánikot a katonák között és szaladjanak el elsőnek a védelemtől és vonják maguk után a többieket is. Ez a lehető legjobban sikerült” Vajon erről tudott-e Nagyéri? Esetleg számított-e arra, hogy a kommunisták majd igazolják őt a forradalom bukása utáni időszakban?
 Dunapentele november 7-i ostromáról a tüzérezred 1957. január 2-án kelt jelentése ekképpen tájékoztat:
 “a 4. üteg állását 25 perces tüzérségi tűzzel lőtték. [...] Az üteg személyi állománya az állást elhagyta, valamennyien lakásukra hazamentek. Ez idő alatt az 1-ső és 3. üteg személyi állománya szintén hasonlóan járt el. [...] 14.30-kor 8 db. Mig 17-es tipusú repülőgép támadást indított a város körül elhelyezett ütegek ellen (géppuskázták, ágyúzták a lövegeket). Ugyanakkor 51 db. harckocsi körülzárta a várost. A repülőgépekre az ütegek tüzet nyitottak. [...] A védelem 16.30-ra szétbomlott, a harcosok elhagyták állásaikat és hazamentek. [...] az alakulat személyi állományából [...] két fő halt meg. Haditechnikából 41 közepes és könnyű löveg vált hadihasználhatatlanná, melyeket szovjet harckocsik lőttek ki, illetve tiportak össze. [...] A laktanyában lévő M. ruházati raktár a harcok folyamán kiégett.”
 Szovjet veszteségekről egyetlen forrásban sem esik szó.
 A szovjet támadás során a polgári lakosság és az alakulat tisztjei és katonái szétszaladtak. Bár Nagyéri megpróbálta újraszervezni a védelmet, ez nem volt lehetséges. Másnap Papp Vendel századossal Budapestre ment, hogy jelentkezzen az Országos Légvédelmi és Légierő Parancsnokságon. November 13-án érkezett vissza Dunapentelére, ugyanis visszaküldték az alakulathoz mint ezredparancsnokot, ami azt is jelenti, hogy a tiszti nyilatkozatot aláírta, amely a Kádár-rendszernek tett egyfajta hűségeskü volt.
 VALAKINEK FIZETNIE KELLETT
 A honvédelmi miniszter december közepén elrendelte, hogy minden alakulat adjon írásos jelentést az októberi eseményekről. Dunapentelén 1957. január első napjaiban készültek el ezek, mind a kiegészítő parancsnokságnál, mind a légvédelmi tüzérezrednél (ez utóbbinál Papp Vendel és Nagyéri Károly a két aláíró, törzsfőnökként és ezredparancsnokként). A városi kiegészítő parancsnokság jelentése Nagyérire vonatkozóan a következő megjegyzést tartalmazza:
 “Az ellenforradalomban kifejtett tevékenysége következtében ma sem látom tisztán Nagyéri szds. szilárdságát és elvhűségét.”
 Eközben Veszprémben, a hadosztálynál is készült jelentés 1957. január 6-án az alakulat szerepével kapcsolatosan. Ugyanekkor a hadosztály-parancsnokság elhárítóosztálya nevében Kerdivári Sándor százados is készített egy dokumentumot Jelentés Nagyéri szds tevékenységéről a dunapentelei események részvételében való tisztázás céljából címmel. Nem meglepő tehát, hogy még ebben a hónapban eljárás alá vonták Nagyérit, és ezzel egy időben előzetes letartóztatásba is helyezték, “mert a bűncselekmény súlya miatt szökéstől lehet tartani”.
 A január 30-án tartott, ún. felülvizsgálati tárgyalásán az alábbi indoklás hangzott el:
 “Ön ellen bejelentés érkezett a bizottsághoz az alábbi ténykedéséért: Fegyvereserők Főparancsnoki teendők átvétele a forr. biz.-ba. Tüz pcs. kiadása a Szovjet csapatokra. Szovjet ellenes röplapok kiadása. Egyéb törvény ellenes intézkedések kiadása.”
 A felülvizsgálati bizottság a következő álláspontra jutott: Nagyéri letartóztatásáig “mint pcs.-nok esküjéhez hüen keményen helyt állt” (sic!). A november 4. utáni időszak eseményeit azonban Nagyéri számlájára írta: november 4-én – kiszabadítása után – a “Fegyveres Erők Főparancsnoki” tisztjét elvállalta és ilyen minőségben a szovjet csapatok bevonulásáig, november 7-ig ténykedett. A város védelmét megszervezte, légvédelmi tüzér tartalékosokat vonultatott be, s a szovjet csapatok ellen tűzparancsot adott. Fegyvereket szerzett az ercsi alakulattól polgári személyek felfegyverzésére. Végül pedig tudomása volt “uszító röplapok” szerkesztéséről és kiadásáról, azokat aláírásával jóváhagyta. A felülvizsgálati bizottság ezért Nagyéri Károly százados tartalékállományba helyezését javasolta.
 Az ügy azonban nem ért itt véget. A szovjetekkel szembeni ellenállásért valakiknek fizetniük kellett. A forradalom alatt létrejövő új szervezetek (munkástanácsok, nemzeti tanácsok) olyan emberekből álltak, akik szavazás útján töltötték be pozíciójukat, és kiérdemelték a nép bizalmát. A Kádár-kormány november 4. után a fegyveres harcban részt vevők mellett ezeket a “kovászembereket” tartóztatta le és ítélte el. Így került letartóztatásba Pados István, a Nemzeti Bizottság elnöke. Nagyéri végül Pados István és társai perébe került bele másodrendű vádlottként. Úgy tűnik, hogy az anyagokat külön kezelték, és csak március 29-én fűzték össze.
 Az 1957. február 4-i vizsgálati tervben még nem szerepelt Nagyéri Károly. Február 13-án közölte a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság Vizsgálati Osztálya, hogy “megbeszélést folytatunk Nagyéri K. szds ügyével kapcsolatban a dunapentelei egység katonai elhárítóival”. A február 19-re keltezett összefoglaló jelentés Pados és társai ügyében már javasolta “az ügy bizonyítását katonai vonalon foganatosítani”. Javasolták gyorsított eljárással lefolytatni a tárgyalást, “mivel a megyei PB határozata alapján március 15-ig érdemleges ítéletnek kell az ügyben születni”. Az időzítés a MUK-tól (“Márciusban újra kezdjük!”) való félelem miatt volt fontos. Az ügy tehát a fegyveres ellenállás miatt katonai vonalra került, így megvolt a polgári és katonai szála is, teljesen összemosva.
 A rendszerváltás után Nagyéri Károlyt rehabilitálták és ezredessé léptették elő
 Az 1957. május 20-i nyilvános tárgyaláson – bár a per bizonyos részletei zárt ajtók mögött folytak – a városi bíróság épületének nagytermében hét társával együtt Nagyérit bíróság elé állították. A kihallgatások leggyakoribb témája, valamint a bírósági tárgyalás során a két fő vádpont a Nagyéri által kiadott tűzparancs és a szovjet parlamenterek ajánlatának elutasítása lett. Nagyéri mindvégig arra hivatkozott, hogy nem önszántából cselekedett, illetve a város védelmének megszervezése, a tűzparancs kiadása nem az ő gondolata volt, ő annak csak a végrehajtásáról gondoskodott.
 ÍTÉLET, SZABADULÁS, SEMMISÉG
 A perben első fokon a Budapesti Katonai Bíróság hozott ítéletet. 1957. július 23-án a népi demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés vezetésének bűntette miatt életfogytiglani börtönbüntetésre, 8 év közügyektől történő eltiltásra ítélték, továbbá tisztségétől és díszeitől megfosztották s lefokozták. Másodfokon az ügy a Legfelsőbb Bíróság Katonai Kollégium Különtanácsához (Ledényi Ferenc tanácselnök) került, amely 1957. augusztus 23-án kelt jogerős ítéletével változatlanul hagyta a büntetést a következő indoklással:
 “A II. r. vádlott cselekményének veszélyessége abban mutatkozik meg, hogy mint a Sztv.i ezred parancsnoka csatlakozott az ellenforradalmi mozgalomhoz, abban vezető szerepet vállalt és katonai tudását felhasználva osztályhelyzetét, származását megtagadva az ellenforradalom erőit támogatta. Attól sem riadt vissza, h. még november 4-e után is azok ellen a szovjet emberek ellen forduljon, akiknek felszabadult életét és ennek folytán tiszti rendfokozatát köszönhette. Mindezek ellenére a Legfelsőbb Bíróság ennél a vádlottnál sem látta szükségesnek a legsúlyosabb büntetés kiszabását [...] a különtanács úgy találta, hogy a katonai bíróság által kiszabott büntetés is elegendőnek mutatkozik, mind az általános visszatartó erő elérésére, mind pedig a vádlott átnevelésére.”
 Joggal merül fel a kérdés: valójában szigorú vagy a többi hasonló perrel összehasonlítva enyhébb ítélet született Nagyéri ügyében? Itt mindenképpen érdemes kiemelni, hogy az 1958-as ún. nagy katonai perek eljárása arra az 1956. évi törvényerejű rendeletre alapozódott, amely szerint a fegyveres ellenállás megkísérlését vagy akár annak csak előkészületét is kizárólag halállal lehetett büntetni. Kérdés, hogy Nagyéri hogyan “úszta meg” életfogytiglani börtönbüntetéssel. Az, hogy október 25-én sortüzet vezényelt, önmagában nem menthette volna meg.
 Nagyéri pere viszonylag korán, 1957- ben zajlott, jóval a Nagy Imre-per előtt.
 Mivel a sztálinvárosi harcnak nem volt halálos áldozata vagy sebesültje szovjet oldalon, a “szemet szemért, fogat fogért” elvet nem lehetett alkalmazni. Sztálinváros – mint a kommunista rendszer által megálmodott új, “modern” szocialista nagyváros – óvatos kezelést igényelt, tekintve, hogy az ellenállásban nemcsak katonák, hanem jelentős számban városi munkások is részt vettek. Nagyéri esetleges kivégzésével a kommunista hatalom minden bizonnyal mártírt csinált volna belőle – és kérdés, hogy ez a város lakosságát hogyan érintette volna. Hol állhatott volna meg a megtorlás? Kádárnak szüksége volt gazdasági eredményekre, így nem fordulhatott szembe a vas és acél városával.
 Nagyéri Károly felesége 1957. május 29-én levélben kérte Kádár János segítségét férje felmentésében, hivatkozva öt gyermekükre. Tudjuk, hogy Nagyéri anyagát és ítéletét többször is átnézték a hatóságok, valószínűleg ennek folyományaként büntetését 1961. december 6-án a Magyar Népköztársaság Elnöki Tanácsa 8 évre mérsékelte. Nagyéri Károly 1962. július 1-jén szabadult, még az 1963-as ún. nagy amnesztia előtt, köszönhetően annak az 1962-es új törvénynek, amely alapján a legfeljebb nyolcéves büntetéseket a bíróság harmadolhatta.
 Szabadulása után a Dunai Vasműbe került, ahol kezdetben segédmunkásként dolgozott, majd minőségellenőrként ment nyugdíjba. Életének további részét viszonylagos elvonultságban töltötte, nem beszélt az eseményekről, távol tartotta magát a politikától. A város lakosai körében azonban élete végéig tisztelet övezte, atrocitás soha nem érte. A rendszerváltást követően, 1990. január 4-én a Budapesti Katonai Bíróság KNT. V 65/1989 ügyszám alatt Nagyéri Károly ítéletét semmisnek nyilvánította. Rehabilitációja után, 1990. október 23-án Nagyéri Károlyt ezredessé léptették elő.
 Nagyéri Károly élete, illetve a forradalom és szabadságharc alatti magatartása sok tekintetben tipikusnak mondható. Katonaként feladata a mindenkor regnáló politikai hatalom szolgálata volt. A forradalom alatt egyaránt volt “gyilkos” és “hős”, megjárta a forradalmárok, majd a megtorlás éveiben Kádár börtönét is. Adott tűzparancsot a forradalmárok szétzavarására, majd november 4-5-én a szovjet csapatok ellen is. Annyi bizonyos, hogy Nagyérit szakértelme, fegyelmezettsége, határozottsága jó katonává és jó parancsnokká tette. Viszonylag sokáig – egészen első letartóztatásáig – tartotta magát a forradalom követeléseivel szemben, így került börtönbe. A november 4-i válságos helyzetnek “köszönhetően” kapott új “lehetőséget” bizonyítani. Bár Dunapentelén folyt fegyveres védekezés a szovjetek ellen, 1957. januárig mégis ezredparancsnokként tevékenykedhetett, és az ellene lefolytatott pert is “megúszta” életfogytiglani börtönbüntetéssel. Ebben minden bizonnyal szerepet játszhatott Sztálinváros jelentősége a kommunista hatalom szemében, ez inthette óvatosságra a Kádár-kormányt.
 Megjelent: RUBICON 2016/10-11
 okt 19, 2018 Dunaujvaros
 1956 Dunapentele Nagyéri Károly Rubicon Sztálinváros
 Angels NJSE -Hatvan női bajnoki jégkorong mérkőzés
 január 18 @ 17:45 - 19:30
 január 18 @ 18:00 - 19:50
 Total Visits: 249 746
 Archívum Hónap kiválasztása 2020 január (12) 2019 december (33) 2019 november (41) 2019 október (43) 2019 szeptember (35) 2019 augusztus (25) 2019 július (29) 2019 június (20) 2019 május (34) 2019 április (14) 2019 március (8) 2019 február (10) 2019 január (12) 2018 december (10) 2018 november (4) 2018 október (10) 2018 szeptember (14) 2018 augusztus (5) 2018 július (2) 2018 június (1) 2018 május (4) 2018 április (11) 2018 március (9) 2018 február (7) 2018 január (5) 2017 december (3) 2017 november (5) 2017 október (5) 2017 szeptember (4) 2017 augusztus (5) 2017 július (1) 2017 május (6) 2017 április (4) 2017 január (3) 2016 november (3) 2016 október (4) 2016 szeptember (4) 2016 augusztus (1) 2016 május (2) 2016 április (7) 2016 március (1) 2015 november (6) 2015 október (3) 2015 május (3) 2015 április (2) 2015 március (4) 2015 január (2) 2014 december (1) 2014 október (5) 2014 szeptember (3) 2014 augusztus (1) 2014 július (5) 2014 január (3) 2013 június (1) 2013 május (12) 2013 április (1)


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 23.5.2017
 HR
 Službeni list Europske unije
 L 134/40
 ODLUKA br. 1/2015 PODODBORA ZA SANITARNE I FITOSANITARNE MJERE EU-a I GRUZIJE
 od 20. ožujka 2015.
 o donošenju njegova poslovnika [2017/878]
 PODODBOR ZA SANITARNE I FITOSANITARNE MJERE EU-a I GRUZIJE,
 uzimajući u obzir Sporazum o pridruživanju između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju i njihovih država članica, s jedne strane, i Gruzije, s druge strane (1) („Sporazum”), a posebno njegov članak 65.,
 budući da:
 (1)
 U skladu s člankom 431. Sporazuma, dijelovi Sporazuma privremeno se primjenjuju od 1. rujna 2014.
 (2)
 U skladu s člankom 65. stavkom 2. Sporazuma, Pododbor za sanitarne i fitosanitarne mjere („Pododbor za SPS”) razmatra sva pitanja povezana s provedbom poglavlja 4. (Sanitarne i fitosanitarne mjere) glave IV. (Trgovina i pitanja povezana s trgovinom) Sporazuma.
 (3)
 U skladu s člankom 65. stavkom 5. Sporazuma, Pododbor za SPS trebao donosi svoj poslovnik,
 DONIO JE OVU ODLUKU:
 Članak 1.
 Donosi se poslovnik Pododbora za SPS, kako je naveden u Prilogu.
 Članak 2.
 Ova Odluka stupa na snagu na dan donošenja.
 Sastavljeno u Tbilisiju 20. ožujka 2015.
 Za Pododbor za SPS
 Predsjednik
 Nodar KERESELIDZE
 Tajnici
 L. INAURI
 R. FREIGOFAS
 (1) SL L 261, 30.8.2014., str. 4.
 PRILOG
 POSLOVNIK PODODBORA ZA SANITARNE I FITOSANITARNE MJERE EU-A I GRUZIJE
 Članak 1.
 Opće odredbe
 1. Pododbor za sanitarne i fitosanitarne mjere („Pododbor za SPS”), osnovan u skladu s člankom 65. stavkom 1. Sporazuma o pridruživanju između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju i njihovih država članica, s jedne strane, i Gruzije, s druge strane („Sporazum”), pomaže Odboru za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu, kako je naveden u članku 408. stavku 4. Sporazuma („Odbor za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu”), pri obavljanju njegovih dužnosti.
 2. Pododbor za SPS obavlja funkcije utvrđene u članku 65. stavku 2. Sporazuma u svjetlu ciljeva poglavlja 4. glave IV. utvrđenih u članku 50. Sporazuma.
 3. Pododbor za SPS sastavljen je od predstavnika Europske komisije i Gruzije nadležnih za sanitarne i fitosanitarne mjere.
 4. Predstavnik Europske komisije ili Gruzije nadležan za sanitarna i fitosanitarna pitanja djeluje kao predsjednik Pododbora za SPS u skladu s člankom 2.
 5. Stranke ovog poslovnika definiraju se kako je predviđeno u članku 428. Sporazuma.
 Članak 2.
 Predsjedanje
 Stranke naizmjenično predsjedaju Pododborom za SPS na razdoblje od 12 mjeseci. Prvo razdoblje započinje na dan prvog sastanka Vijeća za pridruživanje, a završava 31. prosinca iste godine.
 Članak 3.
 Sastanci
 1. Osim ako se stranke drukčije dogovore, Pododbor za SPS sastaje se u roku od tri mjeseca od stupanja na snagu Sporazuma, na zahtjev jedne od stranaka ili najmanje jednom godišnje.
 2. Sve sastanke Pododbora za SPS saziva predsjednik na mjestu i u vrijeme koji dogovore stranke. Predsjednik Pododbora za SPS izdaje obavijest o sazivanju sastanka najkasnije 28 kalendarskih dana prije početka sastanka, osim ako se stranke drukčije dogovore.
 3. Kad god je to moguće, redoviti sastanak Pododbora za SPS saziva se pravodobno prije redovitog sastanka Odbora za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu.
 4. Sastanci Pododbora za SPS mogu se održavati putem bilo kojih dogovorenih tehnoloških sredstava, poput videokonferencija ili audiokonferencija.
 5. Pododbor za SPS može dopisnim putem razmatrati pitanja i izvan zasjedanja.
 Članak 4.
 Delegacije
 Prije svakog sastanka Tajništvo Pododbora za SPS obavješćuje stranke o predviđenom sastavu delegacije svake stranke koja će prisustvovati sastanku.
 Članak 5.
 Tajništvo
 1. Dužnosnik Europske komisije i dužnosnik Gruzije djeluju zajednički kao tajnici Pododbora za SPS i zajednički obavljaju tajničke zadaće u duhu obostranog povjerenja i suradnje.
 2. Tajništvo Odbora za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu obavješćuje se o svim odlukama, mišljenjima, preporukama, izvješćima i ostalim dogovorenim mjerama Pododbora za SPS.
 Članak 6.
 Korespondencija
 1. Korespondencija naslovljena na Pododbor za SPS šalje se tajniku jedne od stranaka, koji će zatim obavijestiti drugog tajnika.
 2. Tajništvo Pododbora za SPS osigurava da se korespondencija naslovljena na Pododbor za SPS prosljeđuje predsjedniku Pododbora za SPS i da se, prema potrebi, upućuje kao dokumenti iz članka 7.
 3. Korespondenciju predsjednika Tajništvo šalje strankama u ime predsjednika. Takva korespondencija upućuje se, prema potrebi, kako je predviđeno u člankom 7.
 Članak 7.
 Dokumenti
 1. Dokumenti se upućuju putem tajnikâ Pododbora za SPS.
 2. Svaka stranka svoje dokumente šalje svojem tajniku. Tajnik te dokumente prosljeđuje tajniku druge stranke.
 3. Tajnik Unije upućuje dokumente relevantnim predstavnicima Unije te u takvu korespondenciju sustavno uključuje tajnika Gruzije i tajnike Odbora za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu.
 4. Tajnik Gruzije upućuje dokumente relevantnim predstavnicima Gruzije te u takvu korespondenciju sustavno uključuje tajnika Unije i tajnike Odbora za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu.
 5. Tajnici Pododbora za SPS služe kao kontaktne točke za razmjenu informacija predviđenu u članku 58. Sporazuma.
 Članak 8.
 Povjerljivost
 Osim ako stranke drukčije odluče, sastanci Pododbora za SPS nisu javni. Kada jedna stranka Pododboru za SPS dostavi informacije označene kao povjerljive, druga stranka s njima postupa kao s takvima.
 Članak 9.
 Dnevni red sastanaka
 1. Tajništvo Pododbora za SPS na temelju prijedloga stranaka sastavlja privremeni dnevni red za svaki sastanak, kao i nacrt operativnih zaključaka, kako je predviđeno u članku 10. Privremeni dnevni red sadržava točke u vezi s kojima je Tajništvo od jedne od stranaka najkasnije 21 kalendarski dan prije dana sastanka zaprimilo zahtjev za uključivanje u dnevni red, popraćen odgovarajućim dokumentima.
 2. Privremeni dnevni red, zajedno s odgovarajućim dokumentima, upućuje se kako je predviđeno u članku 7. najkasnije 15 kalendarskih dana prije početka sastanka.
 3. Pododbor za SPS donosi dnevni red na početku svakog sastanka. U dnevni red moguće je uključiti točke koje se ne nalaze na privremenom dnevnom redu ako se stranke tako dogovore.
 4. Predsjednik Pododbora za SPS može, nakon dogovora s drugom strankom, na ad hoc osnovi pozvati predstavnike drugih tijela stranaka ili neovisne stručnjake za predmetno područje da prisustvuju sastancima Pododbora za SPS kako bi pružili informacije o određenim pitanjima. Stranke osiguravaju da ti promatrači ili stručnjaci poštuju zahtjeve u pogledu povjerljivosti.
 5. Predsjednik Pododbora za SPS u savjetovanju sa strankama može skratiti rokove navedene u stavcima 1. i 2. kako bi se u obzir uzele posebne okolnosti.
 Članak 10.
 Zapisnik i operativni zaključci
 1. Nacrt zapisnika svakog sastanka zajednički sastavljaju tajnici Pododbora za SPS.
 2. U pravilu se u zapisniku u pogledu svake točke dnevnog reda navodi sljedeće:
 (a)
 popis sudionika sastanka, popis dužnosnika u njihovoj pratnji i popis svih eventualnih promatrača ili stručnjaka koji su prisustvovali sastanku;
 (b)
 dokumentacija podnesena Pododboru za SPS;
 (c)
 izjave čije je uključivanje u zapisnik zatražio Pododbor za SPS; i
 (d)
 operativni zaključci sa sastanka, kako je predviđeno u stavku 4.
 3. Nacrt zapisnika podnosi se na odobrenje Pododboru za SPS. Odobrava se u roku od 28 kalendarskih dana od svakog sastanka Pododbora za SPS. Primjerak se šalje svim primateljima iz članka 7.
 4. Nacrt operativnih zaključaka svakog sastanka sastavlja tajnik Pododbora za SPS stranke koja predsjeda Pododborom za SPS te se on upućuje strankama zajedno s dnevnim redom, najkasnije 15 kalendarskih dana prije početka sastanka. Taj se nacrt ažurira tijekom sastanka tako da Pododbor za SPS, osim ako se stranke drukčije dogovore, na kraju sastanka donosi operativne zaključke u koje se uvrštavaju daljnja djelovanja o kojima su se stranke dogovorile. Nakon usuglašavanja, operativni zaključci prilažu se zapisniku, a njihova se provedba preispituje na bilo kojem sljedećem sastanku Pododbora za SPS. U tu svrhu Pododbor za SPS usvaja predložak kojim se omogućuje praćenje svakog djelovanja u odnosu na određeni rok.
 Članak 11.
 Odluke i preporuke
 1. Pododbor za SPS ovlašten je donositi odluke, mišljenja, preporuke, izvješća i zajednička djelovanja kako je predviđeno u članku 65. Sporazuma. Te odluke, mišljenja, preporuke, izvješća i zajednička djelovanja donose se konsenzusom stranaka nakon dovršetka odgovarajućih internih postupaka potrebnih za njihovo donošenje. Odluke su za stranke obvezujuće i one poduzimaju odgovarajuće mjere za njihovu provedbu.
 2. Sve odluke, mišljenja, preporuke ili izvješća potpisuje predsjednik Pododbora za SPS i ovjeravaju ih tajnicia Pododbora za SP. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., predsjednik potpisuje te dokumente tijekom sastanka na kojem je donesena odgovarajuća odluka, mišljenje, preporuka ili izvješće.
 3. Pododbor za SPS može donositi odluke, davati preporuke te usvajati mišljenja ili izvješća pisanim postupkom nakon dovršetka odgovarajućih internih postupaka ako se stranke tako dogovore. Pisani postupak sastoji se od razmjene nota između tajnika, koji djeluju u dogovoru sa strankama. U tu svrhu, tekst prijedloga upućuje se u skladu s člankom 7. s rokom od najmanje 21 kalendarskog dana za iznošenje svih rezervi ili izmjena. U savjetovanju sa strankama predsjednik može skratiti taj rok kako bi se u obzir uzele posebne okolnosti. Nakon što se postigne dogovor o tekstu, odluku, mišljenje, preporuku ili izvješće potpisuje predsjednik i ovjeravaju ih tajnici.
 4. Akti Pododbora za SPS naslovljuju se kao „Odluka”, „Mišljenje”, „Preporuka” odnosno „Izvješće”. Svaka odluka stupa na snagu na dan njezina donošenja osim ako je njome drukčije predviđeno.
 5. Odluke, mišljenja, preporuke i izvješća upućuju se strankama.
 6. Svaka stranka može donijeti odluku o objavljivanju odluka, mišljenja i preporuka Pododbora za SPS u svojim službenim publikacijama.
 Članak 12.
 Izvješća
 Pododbor za SPS podnosi Odboru za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu izvješće o svojim aktivnostima i aktivnostima tehničkih radnih skupina ili ad hoc skupina koje je osnovao Pododbor za SPS. Izvješće se podnosi 25 kalendarskih dana prije redovitog godišnjeg sastanka Odbora za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu.
 Članak 13.
 Jezici
 1. Radni su jezici Pododbora za SPS engleski i gruzijski.
 2. Osim ako se drukčije odluči, Pododbor za SPS u svojim se vijećanjima oslanja na dokumentaciju pripremljenu na tim jezicima.
 Članak 14.
 Troškovi
 1. Svaka stranka snosi sve troškove nastale njezinim sudjelovanjem na sastancima Pododbora za SPS, kako u vezi s izdacima u pogledu osoblja, putovanja i dnevnica, tako i u vezi s poštanskim i telekomunikacijskim izdacima.
 2. Izdatke povezane s organizacijom sastanaka i umnožavanjem dokumenata snosi stranka koja je domaćin sastanka.
 3. Izdatke povezane s tumačenjem na sastancima te prevođenjem dokumenata na engleski i gruzijski ili s engleskog i gruzijskog, kako je navedeno u članku 13. stavku 1., snosi stranka koja je domaćin sastanka.
 Troškove tumačenja i prevođenja na druge jezike ili s njih izravno snosi stranka koja to zatraži.
 Članak 15.
 Izmjena poslovnika
 Ovaj se poslovnik može izmijeniti odlukom Pododbora za SPS u skladu s člankom 65. stavkom 5. Sporazuma.
 Članak 16.
 Tehničke radne skupine i ad hoc skupine
 1. Pododbor za SPS može u skladu s člankom 65. stavkom 6. Sporazuma donijeti odluku o osnivanju ili ukidanju, prema potrebi, tehničkih radnih skupina ili ad hoc radnih skupina, uključujući znanstvene skupine i skupine stručnjaka.
 2. Članstvo u ad hoc radnim skupinama ne mora se ograničiti na predstavnike stranaka. Stranke osiguravaju da članovi svih skupina koje je osnovao Pododbor za SPS poštuju sve odgovarajuće zahtjeve u pogledu povjerljivosti.
 3. Osim ako stranke drukčije odluče, skupine koje je osnovao Pododbor za SPS djeluju pod nadležnošću Pododbora za SPS kojem podnose izvješće.
 4. Sastanci radnih skupina mogu se održavati kad se ukaže potreba, osobno, videokonferencijom ili audiokonferencijom.
 5. Tajništvo Pododbora za SPS prima kopiju cjelokupne relevantne korespondencije, dokumenata i komunikacije koji se odnose na aktivnosti radnih skupina.
 6. Radne skupine ovlaštene su podnositi pisane preporuke Pododboru za SPS. Preporuke se donose konsenzusom i dostavljaju predsjedniku Pododbora za SPS, koji ih upućuje kako je predviđeno u članku 7.
 7. Ovaj poslovnik primjenjuje se mutatis mutandis na sve tehničke radne skupine ili ad hoc radne skupine koje osnuje Pododbor za SPS osim ako je u ovom članku drukčije predviđeno. Upućivanja na Odbor za pridruživanje u sastavu zaduženom za trgovinu smatraju se upućivanjima na Pododbor za SPS.


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 31972L0445
 Directive 72/445/CEE du Conseil, du 28 décembre 1972, modifiant la directive du Conseil, du 26 juin 1964, relative aux échanges intracommunautaires d'animaux des espèces bovine et porcine, du fait de l'adhésion de nouveaux États membres à la Communauté
 Journal officiel n° L 298 du 31/12/1972 p. 0049 - 0049 édition spéciale danoise: série I chapitre 1972(31.12)L291 p. 0052 édition spéciale anglaise: série I chapitre 1972(30-31.12) p. 0076 édition spéciale grecque: chapitre 03 tome 8 p. 0229 édition spéciale espagnole: chapitre 03 tome 6 p. 0162 édition spéciale portugaise: chapitre 03 tome 6 p. 0162
 DIRECTIVE DU CONSEIL du 28 décembre 1972 modifiant la directive du Conseil, du 26 juin 1964, relative aux échanges intracommunautaires d'animaux des espèces bovine et porcine, du fait de l'adhésion de nouveaux États membres à la Communauté (72/445/CEE) LE CONSEIL DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES, vu le traité relatif à l'adhésion de nouveaux États membres à la Communauté économique européenne et à la Communauté européenne de l'énergie atomique (1), signé le 22 janvier 1972, et notamment l'article 153 de l'acte qui lui est joint, vu la proposition de la Commission, considérant qu'en vertu de l'article 30 de l'acte visé ci-dessus, la directive du Conseil, du 26 juin 1964, relative à des problèmes de police sanitaire en matière d'échanges intracommunautaires d'animaux des espèces bovine et porcine (2), modifiée en dernier lieu par la directive du Conseil du 7 février 1972 (3), doit être modifiée conformément aux orientations définies dans l'annexe II de cet acte ; que, par conséquent, il y a lieu de compléter les annexes B et C de cette directive par la liste des instituts d'État chargés du contrôle officiel des tuberculines dans chaque nouvel État membre et l'annexe F par la qualité des personnes désignées par chaque nouvel État membre pour signer les certificats, A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE: Article premier Le paragraphe 8 de l'annexe B de la directive du Conseil, du 26 juin 1964, relative à des problèmes de police sanitaire en matière d'échanges intracommunautaires d'animaux des espèces bovine et porcine, est complété de la façon suivante: «g) Danemark : Statens Veterinære Serumlaboratorium, København V. h) Irlande : The Central Veterinary Laboratory, Weybridge, Surrey, England. i) Royaume-Uni : The Central Veterinary Laboratory, Weybridge, Surrey, England.» Article 2 Le paragraphe 9 de l'annexe C de la directive précitée est complété de la façon suivante: «g) Danemark : Statens Veterinære Serumlaboratorium, København V. h) Irlande : The Central Veterinary Laboratory, Weybridge, Surrey, England. i) Royaume-Uni: - Grande-Bretagne: The Central Veterinary Laboratory, Weybridge, Surrey, England - Irlande du Nord: The Veterinary Research Laboratory, Stormont, Belfast.» Article 3 A l'annexe F de ladite directive, les notes en bas de page nos 4, 5, 4 et 5 se rapportant respectivement aux certificats sanitaires, modèles I, II, III, IV sont complétées de la façon suivante: «au Danemark «Autoriseret Dyrlæge»; en Irlande «Veterinary Inspector»; au Royaume-Uni «Veterinary Inspector».» Article 4 Les États membres sont destinataires de la présente directive. Fait à Bruxelles, le 28 décembre 1972. Par le Conseil Le président T. WESTERTERP (1)JO no L 73 du 27.3.1972, p. 5. (2)JO no 121 du 29.7.1964, p. 1977/64. (3)JO no L 38 du 12.2.1972, p. 95.