text:
Satsuma Wonderland: syyskuuta 2012
 Viime sunnuntaina tosiaan matkattiin poikien kanssa Helsingin Paloheinään syömään ja viettämään aurinkoista päivää. Tapani mukaan minulla oli kamera mukana ja kuvailin paljon, aivan kaikkea. Tai niin ainakin luulin, mutta jotain jäi kuitenkin huomaamatta.
 Syystuliaisia
 Oltiin hieman ajoissa pysäkillä
 Siis mihkäs me oltiinkaan menossa.
 Partio kuuluu kaikille - äkkiä ohi, vaikka letut vähän houkuttelikin
 Varjoliiga lähestyy
 Vietiin special-paikat, olin se raskain nainen
 Aikaa kuluttaaksemme myös käveltiin pysäkkien välejä, kun ei jaksanut paikallaan kykkiä ja odottaa toista bussia. Julkisilla liikkuminen on kans yhtä odottelua joka paikassa. Vihdoin päästiin perille ja melkeinpä suoraan sai istua ruokapöytään. Tätä olin niin odottanut, koska T:n kummeilla saa aina kokeilla uusia, erilaisia ruokia. Eipä olla kauheasti itse valmistettu lammasta kaalikääryleistä puhumattakaan. Tällä kertaa tarjolla oli grillattuja pihvejä perunoilla ja kastikkeella sekä ihanaa salaattia. Pitäisi itsekin vähän varioida enemmän perus tomaatti-kurkku-paprika-salaattia. Ainakin luumulohkojen ja juuston lisääminen perussalaattiin tuo sitä jotain ja kokeilin myös pinjansiemeniäkin. Syötyä sai vähän hengähtää ennen kahveja. Kahvipöytä olikin kunnon herkkupamaus. Manteli-omenapiirakkaa ja jätskiä. Vei kyllä kielen mennessään. Oli ihan hyvä kävellä tullessa, ja sitten lähtiessä taisin pyöriä kotiin. Mutta niin, en sitten kuvannut niitä ruoka-annoksia. Hyvä seura vei niin mennessään, kun poikien serkutkin olivat kotonaan käymässä. Oikeastaan meistä on tullut jo ihan vakioporukka, joka kokoontuu ajoittain pyhälounaalle Paloheinään. Ja se on hienoa se.
 Eväspussi kotiin
 Ei voi olla totta. Tähän on joku koira haudattuna.
 Sulattelukävely kotiin
 Lapsena näillä sotkettiin naamat ja tiet
 Poloinen Maija Mehiläinen
 Myönnettävä on, syksy saapui
 Loppuilta rennosti kotona
 Tämä viikko meni, että heilahti. Kävin töissä ja iltavuorojen jälkeen pyysin T:n pyöräileen mua vastaan. Pihalla on jo todella pimeä kahdeksan aikaan, saati sitten puolen yön maissa. Otaniemi on sen verta rauhallista aluetta, kun teekkarit vaan juhlii keskenään, mutta silti syksyn synkkyys tuntuu selkäpiissä. Muutenkin yritän välttää liikkumista pimeällä yksin, joten poju saa vastasuudessakin lenkkeillä iltaisin mun takia.
 Lähettänyt Satu klo 23:09 2 kommenttia:
 Tunnisteet: ostokset, syömiset
 Viritin, vahvistin, reititin
 Verkkokaupassa pyörimässä T:n ja H:n kanssa. En olisi heti uskonut, jos joku mulle eilen olisi noin sanonut. No sieltä kumminkin itseni löysin. Kerran aikaisemmin pyörähdin Jätkäsaaressa katsomassa pitkää jonoa kaupan edessä kiemurtelemassa, mutta nyt pääsin ihan sisälle asti. Ei ole kyllä ihan mun kauppa. Telkkari, telkkari, telkkari.. Aijaa tää on uusi 3D-telkkari. Olihan sitä ihan hieno testata, mutta samannäköisiä ne on kaikki. Ja kuka oikeasti haluaa katsoa telkkaria aina lasit päässä.. Varsinkin, kun joutuu käyttään jo yksiä laseja, niin siihen päälle vielä toiset. Sori, mutta en lämmennyt uutuudelle.
 Löytö ja vielä lilana
 Ihan tyhjin käsin ei tarvinnut Verkkokaupasta kuitenkaan lähteä. Löysin Logitechin Ultimate Ears 100 -kuulokkeet ja vielä parhaassa värissä. Siis värillä ei ole väliä, kunhan se on violetti. Vanhat on hajonneet jo aikoja sitten ja kerta nyt tämmöset kävelee vastaan, yhdessähän sitä matkaa on jatkettava. Tuleeko mustakin nyt kunnon kaupunkilainen, joka liikkuu luupat korvilla joka paikkaan eikä ota kontaktia mihinkään? Ainakin kaikkia ohjelmia pystyn katsomaan häiritsemättä toista ja luukuttaan Haloo Helsinkiä! ja Lady GaGaa ihan niin paljon kuin sielu sietää. Kuulema musiikki auttaa urheillessakin, varsinkin kävelyssä ja juoksussa, joten jos näin saisi pidettyä sitä lenkkivaihettakin paremmin päällä. Tykkään kylläkin kuunnella kaikkia luonnonääniä kulkiessa ja varsinkin työmatkaa pyöräillessä haluan polkea täydessa hiljaisuudessa, koska kaupassa ääniä riittää. Onpas ristiriitaista. Aion silti kokeilla, miten musiikki vaikuttaa lenkkivireeseen ja -motivaatioon, kunhan tämä saikuttaminen loppuu. Tällä kertaa antibioottikuuri ja tykyttävä poskiontelotulehduksen alku lukitsivat mut kotiin lepäämään. Torstaista asti oon enemmän ja vähemmän ollut paikallani, joten tänään uskalsin jo lähteä vähän enemmän liikenteeseen. Jos tämän jälkeen mun kipuilu-urakka olisi takanapäin ja voisin oikeasti keskittyä töihin ja koulunhakuun. Vieläkin se neljäs hakutoive odottaa itseään. Joku paikka pitäisi keksiä, koska maanantaina vihdoin alkaa syyshaku.
 Oli muuten huono idea lähteä pelkällä aamupalalla kaupoille pyöriin. Piuhat ja virittimet väsytti mut niin, että piipahdettiin Heseen. Päätin repästä ja kokeilla vakkari juustoaterian sijaan minikana-ateriaa. Siis normihampparin kokoinen kanavaihtoehto, ranskikset ja pieni juoma. Oli siinäkin ihan tarpeeksi urakkaa, mutta ei kyllä noussut uudeksi suosikiksi. Colaa oli just sopivasti, koska yleensä juomaa jää yli puolet jäljelle ja sitä saa sitten lipittää koko kotimatkan. Hilpeyttä herätti minikana-aterian vaihtoehdot. Miten tilata tiskillä järkevästi, että ottaisin minikana-aterian isona ateriana vai minikana iso ateria, iso minikana-ateria. Tätä pyöriteltiin ihan riittämiin. Helpoimmalla pääsee, kun ei vaan tilaa.
 Maailma pimeni
 Siltoihin on panostettu
 Ha, otin riskin ja kävelin väärällä puolen
 Jätkäsaaresta hypättiin vähäksi aikaa ratikkaan ja sillä pienellä matkalla tarkastajat sattuivat osuun samaan kyytiin. Onneksi kaikilla oli maksettu matka. Käveltiin Ruoholahdessa kaupan kautta pysäkille, mutta bussin tuloon oli niin pitkä aika, että jatkettiin matkaa viel yksi pysäkin väli. Bussia jouduttiin silti jonkin aikaa venaileen, joten kännykät esiin ja mullekin ladattiin vihdoin WhatsApp. Siskolle yritin kanssa sovellusta kaupata, mutta ei innostunut. Facessakin pystyy yhtä lailla viestittään ilmaiseksi, joten miksi pitäisi olla vielä tommonenkin ohjelma, joka vuoden käytön jälkeen muuttuu maksulliseksi. Yritä siinä sitten toisen päätä kääntää. Mullakin toi on tosi hyödyllinen, kun melki koskaan puhelimesta ei ole netti päällä. Ehkä mä vielä joskus pääsen WhatsAppiin sisälle ja viestitän pelkästään sen kautta.
 Päättärillä hypättiin bussista ja suunnattiin koko kolmikko Hekan luo kahville. Oli oikein dallaspullia ostanut, joten siellä menikin koko ilta. Oikeestaan pojat viritteli Hekan konetta kuntoon, joten yritin viihdyttää itseäni telkkarin ja Ikaalisista tuotujen Pohjois-Satakunta -lehtien avulla. Siinä sivussa mietittiin kaikkia sisustusjuttuja ja reissua Ikeaan. Nyt ollaan jo vuosi asuttu T:n kanssa ja vieläkin seinät huutaa tyhjyyttään. Tarkoitus olisi laittaa tauluja ja peilejä, mutta en vielä ole päättänyt millaisia haluan. Kyllä se inspiraatio vielä iskee.
 Kiivettiin ja kiivettiin
 Mikä meni vikaan..
 Ihan selkee Muumimaljakko
 Oho, pitäisi varmaan jotain kunnon iltapalaa vielä vetästä ja huomiset tuliaiset paketoida yhteen. Kolmikko kohtaa taas, kun meidät on pyydetty Teemun kummeille syömään. Luvassa on hyvää ruokaa ja hulvatonta seuraa. Palaillaan ja hyvää yötä.
 Lähettänyt Satu klo 23:44 2 kommenttia:
 Chipmunks cheer me up
 Theodor - dear fellow
 Vapaapäivä eli toisin sanoen en tee mitään -päivä. Suunnitelmissa oli leipoa pullaa ja pestä pyykkiä, mutta en sitten tehnyt kumpaakaan. Yskä vielä rassaa kurkkua ja korvia, joten parempi odottaa paranemista täysin. Aamulla heräsin niin järkyttävästä painajaisestakin, että haukoin vaan henkeä enkä sitten enää sillon kuuden aikaan oikein saanut unta. Ei senkään takia huvittanut tehdä oikein mitään, joten lorvin koko päivän sohvalla ja välillä vedin päikkärit. Piristystä hain Alvin ja pikkuoravat -leffoista. Olin ihan unohtanut, miten suloisia karvapalloja ne ovat. Aamulla katoin ekan ja nyt on toinen osa menossa aikas alussa vielä, joten ilta menee sutjakkaasti. Oon niin ihastunut tohon vihreäpaitaiseen, hieman pyylevään, mutta niin söpöön Theodoriin, Teroon ihanasti suomennettuna. Alvin on niin pääjehu ja Simon niin fiksu, että jotenki tunnen olevani lähimpänä tätä palleroa. Aina jotenkin löydän niin leffoista kuin kirjoistakin jonkun samaistuttavan asian tai henkilön. Elän niin hetkessä mukana, että välillä lukiessakin en kuule enkä näe mitään.
 Kelpais unikavereiksi
 Innostuin taas vaihtaan väriä kynsiin. Töissä kimallelila meni heti huonoksi, lakka ei ollu kaikista kestävintä. Inhottaa, jos yksikin kynsi menee huonoksi, haluan heti korjata. En tykkää yhtään, jos kädet ei ole kuosissa. Mulla on lyhyet kynnet aina. Geelikynsissä sain tuntumaan pidempiin kynsiin ja ihastuin todella paljon. Ainut että nyt kaksi kertaa peräkkäin kokeilleena oma kynsi on kyllä todella paljon heikompi ja ohentunut. Pidän todellakin taukoa, ja hoidan kynsiä Trindin lakoilla.
 Luotto Trind - kynnenkorjaaja
 Wet n Wild, Wild Shine, Halucinate - ihana peruskimalle
 Maybelline mini Colorama, Strong mint - näyttää tavalliselta, mut kiiltää valossa kivasti
 Wet n Wild, Fast dry, Hannah Pinktana - kauan etsitty lila kimalle
 Ei oikein tehnyt mieli syödäkään tänään, mutta tein sitten kumminkin lautaselle jotain. Uunin grillivastusten testailu vähän kostautui, eikä mun juustomakkarasta tullut kaikkein houkuttelevin, mutta oli ihan ok. Salaattia söin todella pitkästä aikaa ja oli kyllä hyvää ihan perus tomaatti-kurkku-paprika-ananassekotusta. Nappailin viinirypäleitä ja pähkinöitä pitkin iltaa. Pitää hillitä, etten vetele yksin kaikkia vihreitä herkkuja.
 Maanantaiaamu yllätti
 Eilenaamulla piti heti kaivaa kamera esiin, koska tämmönen taivas yllätti siinä puoli seitsemän aikaan. Menin aamuvuoroon, joten piti herätä älyttömän aikaisin. Tottunut tässä sairastaessa heräämään ilman kelloa yhdeksän maissa ja ihan rauhassa oleen päivät. Kylppärissä tuijotin vaan peiliin, että herää pahvi. Päivä meni yllättävän nopeesti ja odotin vaan, että pääsisin kotiin valmistautuun leffaan. Mentiin T:n ja H:n kanssa vihdoin katsomaan uusin Batman, The Dark Knight Rises. Vähän mietitytti se pahis siinä, maskissaan ja pelottavassa äänessään. Yleensä en pelkää mitään kauhuleffoja, mutta nyt oon jotenkin tullut herkemmäksi, varsinkin tollasista rohisevista koneäänistä. Ehdoton ehto leffalle olikin, että pitää käydä kattomassa päivällä tai alkuillasta, koska kestää melkein kolme tuntia enkä halua poistua salista heti pimeään yöhön ja busseileen kotiin. Muutenkin oon tullut aremmaksi pimeässä, ihan kuin lapsuus tulisi takaisin.
 Ihan suotta mietin sitäkin, miten pystyn istuun paikoillani melkein kolme tuntia, mutta aika meni ihan huomaamatta. Töiden jälkeen väsytti todella, mutta Batmanissa tapahtuu koko ajan niin paljon, ettei siellä kerkeä nukahtaan. Tykkäsin todella paljon. Spekuloitiin bussissa, että seuraava leffa onkin varmaan Joseph Gordon-Levitt Robinina. Mä niin haluan kerätä kaikki leffat kotiinkin. Haluan konkreettisesti nähdä levynkannet hyllyssä. Vähän kuin tarkoitus olisi teettää valokuvia ja tehdä kansioita, koska en haluaisi säilöä kuvia pelkästään kovalevylle. Pelottaa, että ne katoaa sieltäkin, mutta en ole vielä saanut aikaiseksi ostaa albumeita. En ole vielä päättänyt millaisia kollaaseja haluan tehdä, mutta ehdottamasti leikkaa liimaa askartele -näpertelyä on tiedossa. Oon säilyttänyt kaikkia leffalippuja sun muuta sälää ihan sitä varten.
 http://screeninvasion.com/wp-content/uploads/2012/07/The-Dark-Knight-Rises-Batman-Catwoman-Bane-602x338.jpg
 Nyt tosiaan jatkan sitä Alvin and the Chipmunks - The Squekquel-leffaa.
 Lähettänyt Satu klo 22:06 3 kommenttia:
 Tunnisteet: elokuvat, kokkailu, kynnet, syömiset, työ
 Sunnuntaishokki
 Oon niin päivistä sekaisin, kun reilun viikon jälkeen menee yhtäkkiä töihin, ja alottaa työt vielä sunnuntaina. Kotiin tultua odotin vaan, että Salkkarit ja Suomen huippis alkaisivat ja karu totuus iski vasten kasvoja. Ne tulee vasta huomenna. Piti sitten tyytyä tuijotteleen Tomi Björckiä joka kanavalla, joka keittiössä. Näytti aikas hupaisalta, kun Tomilla oli kumihanskat kädessä, kun väänsi kania meneen. Jotenkin ne hanskat näytti ihan tekonahalta, kun sen käsivarret on kumminkin kokonaan tatuointien peitossa. Joku tollasissa käsivarsissa kuitenkin vetää puoleensa, kieltämättä. Tomin keittiön jälkeen kanavan vaihto ja siellä Tomi taas oli. Nyt vähän tukka kasvaneena ohjeisti pikkunaskaleita Junior MasterChef keittiössä. Pakkohan se on katsoa, kun polvenkorkuiset ja vähän suuremmat taikoo souffléet ja pyreet kädenkäänteessä. Välillä puheet menee niin kovaa ja korkeelta ohi. Mistä ne on oppinut sellasia niksejä, kuten curry tarvitsee kaveriksi jotain makeaa.. Hyvä, että itse osasin mikroa käyttää samanikäisenä. Nyt oon oppinut, mitä se lopun bling-ääni tarkoittaa.
 Eilen oli kyllä kunnon läskeilylauantai ja muutenkin ihan kummallinen päivä. Ensin nukuin varmaan kahdet kolmet päikkärit päivän aikana ennen kuin kunnolla heräsin. Selkä oli ihan mielettömän kipee tai ollut useamman päivän. Mitkään venytykset tai icepowerit ei auttanut, joten pysyin mahdollisimman paikoillaan. Ja sehän tarkoitti sitä, että nukahtelin vähän väliä. Ja muutenkin oli ihme mielitekoja ja koko ajan nälkä. Heti aamupalan jälkeen teki kauheasti mieli munkkia. Vaikka tiesin niitä olevan pakkasessa, yritin hillitä itseni, mutta lopulta sohvalta oli noustava sulattaan herkkuja.
 Päivällä oli hirvee ukkonen - jyrähti ehkä kolmasti ja sitten katos
 Kaiken sen torkkumisen jälkeen illemmalla oli pakko saada raitista ilmaa. Käytiin T:n kanssa kävellen läheisessä Alepassa. Pyydettiin kaverikin käymään kahvilla, kun poikaa ei ole pitkään aikaan nähty. Kahvittelun lomassa sorruin sitten päivän toiseen munkkiin, kunnon sokeripommiin. Puhetta oli ollut, että iltaruoaksi tilataan kebabia, koska sitäkään en ollut moneen kuukauteen syönyt. Koko kesä meni ilman tätäkin roskaruokaa, joten nyt uskalsin taas kokeilla, mitä maha tykkää. Ja sehän tykkäs. Meni vaan vähän turhan myöhään, kun ruoka saapui vasta puoli yhdentoista aikaan illalla. En yleensä syö enää mitään siihen aikaan. Ja muutenkin iltapala on yleensä teetä ja leipää. Annos oli niin iso, että yli puolet lihasta, rankiksista ja salaatista jäi jääkaappiin odottamaan seuraavaa päivää.
 Näin täällä hommat hoituu
 Ranskikset hautas kaiken muun alleen
 Syönnin lomassa katottiin Härmä-leffa ja oli aikamoinen puukkajunkkaripläjäys. Välillä meni ihan kylmiä väreitä, kun miehet otti toisistaan mittaa. Leffa oli semmonen perus hyvä suomalainen, kerran katottava kuva. Mikko Leppilampi oli aikas karu risuparrassaan. Kaukana siitä siloposkisesta kiiltokuvamiehestä, millasena oon yleensä sen nähnyt. Leffan loputtua ei silti alkanut väsyttää, vaikka kello oli jo vaikka mitä. Ainakaan myöhänen syöminen ja sokeripommit eivät yhtään auttaneet unen tuloa. Lueskelin sitten lehtiä ja T:n kanssa höpistiin johkin kolmeen asti yöllä. Onneks tänään oli tosiaan sunnuntai ja kauppa aukeaa sen verta myöhään, että kerkesin jonkun verran nukkuakin.
 Nyt meinaan nukahtaa näppäimistön päälle, joten parempi vaan sujahtaa peiton alle.
 Lähettänyt Satu klo 22:55 Ei kommentteja:
 Tunnisteet: elokuvat, sarjat, syömiset, työ, ystävät
 Perjantain pekonit
 Näin yöllä ihan ihme unia, joten herää vain kysymys, mitä sieniä oon illalla vetänyt. Heräilin välillä ja silti nukahdettua sama uni vaan jatkui. Juhlittiin kavereiden kanssa, ajeltiin taksilla, hakattiin uhkaavat tummaihoset miehet T:n kanssa sekä outojen illalliskutsujen ja vauvan kaitsemisen jälkeen juostiin Nälkäpelin tyyliin jossain asuinalueella ja kaverit tyrmäs toisiaan vihanneksilla. Aamulla olin vaan hieman sekaisin. Pidin jopa hyvänä ideana Teemun ehdottamaa siivouspäivää. Siis millon siivous on muka hyvä idea? Eihän siitä osaa kieltäytyä, kun kerrankin toinen ehdottaa jotain järkevää. Ollaan molemmat kipuiltu koko viikko eikä muuta oikein sitten tehtykään.
 Aamupalaksi maistoin pitkästä aikaa paistettua pekonia enkä kyllä vieläkään ole sen suurin ystävä. Tyydyin leipään, kananmunaan ja nektariiniin. Mun vesimelonivillitys on vaihtunut nektariineihin. Voisin elää pelkästään niillä. Kauaa ei kannattanu istuskella, koska kämppä odotti rättiä ja imuria. Oli hieno katsella, kun poika innoissaan järjesteli paikkoja. Mun oli ehdottomasti pakko ensin värjätä mun tyvi piiloon. En kestänyt enää sitä harmautta, joka huokui aina peiliin katsoessa. Yritin suojella mun raitoja parhaani mukaan, joten tarvitsin myös ylimääräiset kädet ja peilin avuksi, ja paljon sormia ristiin, ettei koko pää värjäytyisi.
 Lopputulos oli juuri sellainen kuin halusinkin
 Päivän puunauksesta olin aivan loppu, joten T sai hoitaa ruoanlaiton ja hyvä, ettei saanu syöttääki mua. Oli pakko mennä nukkuu pariksi tunniksi. Puolikuntoisena ei pitäisi muuta kuin maata paikoillaan. En jaksanut lähteä edes puistoon kattoon teekkarien köydenvetoa. Mulle riitti omien hirsien vetäminen. Siisteydestä intoutuneena rupesin kokkaileen jälkkäriä, kun H:kin oli tulossa käymään. Mummulasta saadut omenat lohkoin vuokaan, päälle kaurahiutaleita ja uuniin, siis omenahyvettä tulossa. Tämä kaikki hääräys onnistuin loistavasti toinen käsi puhelimella. Tuli siskon kanssa höpötettyä koko kypsymisaika, joten kahvin tiputtua pääsi istumaan suoraan herkkupöytään. Tosi terveellinen iltapala, mutta hyvää oli vaniljakastikkeella kuorrutettuna.
 Eikä tätä paljon huomiselle jäänykään
 Tääkin ilta menee vaan kotona hepaillessa. Pojat tuijottaa jalkapalloa, mutta itse en jaksa innostua Suomi-Ranska -pelistä. Haluan alottaa jo sen leffan, The Avengers.
 Lähettänyt Satu klo 21:40 Ei kommentteja:
 Tunnisteet: hiukset, kokkailu, leivonta
 Tänään on sattumalta meikitön päivä ja mähän kannatin sitä ihan tietämättäni. Oon ollut jo viikon flunssassa eikä tällä viikolla ole inspannu yhtään laittautua, kun kotona vaan on. Tänään oli taas käytävä lääkärissä, että pystyy kotona lepään. Duactin ja suihkeiden voimalla oon jaksanut nukkua suurimman osan päivistä. Busseilin Leppävaaraan taas uudelle lääkärille. Se oli oikeesti varmaan jo kymmenes eri lääkäri, jonka luona oon tässä puolen vuoden aikana juossut. Lähdin vähän liian kesäisesti liikenteeseen, pelkkä paita ja neuletakki päällä ja mullehan tuli kylmä jo alaovella. Lääkärin jälkeen ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin kävellä kauppaan tutkimaan syksyn uutuuksia. En mä kauaa jaksanut pyöriä, mutta tarpeeksi, että pari ihanuutta tuli ostettua. Kiitos ystävien, synttärilahjakortti on nyt vingutettu tyhjiin. Oli meinaan ihana kotimatka, kun ei tarvinnut enää palella. Mä niin ihastuin uuteen neuleeseen. Käytän sitä joka paikassa.
 En ole suurin Disney-fani, mutta tämä sulatti sydämen
 Nukkumisen lisäksi ajan oon saanut kulumaan vihdoin lukemalla kerääntyneitä MeNaisia. Kannatti tilata lehti ihan itellekin, kun postiluukku kolahtaa joka torstai ja uusin painos menee edellisten sekaan odottamaan. Ihme kyllä Cosmo tulee luettua samantien ja vietyä sitten siskoille kiertoon. Näillä kahdella lehdellä pärjää hyvin, joten Elle-lehden myyjä, jätä mut rauhaan! Pari päivää sitten heräsin puheluun, jossa taas kaupattiin Elleä mielettömällä tarjouksella. Ja taas sanoin sen saman litanian, että alkuvuonna tulleet lehdet on edelleen lukematta ja pärjään noilla kahdella muulla lehdellä. Kumma kyllä, välillä puhelu loppuu tähän.
 Mulla on myös yksi projekti meneillään. Näin tyttöjen illassa kaverilla aivan ihanat pitkävartiset villasukat ja haluan itselle samanlaiset. Vapaapäivänä kävelin Sokoksen lankaosastolle ja ostin lankakeriä ja puikkoja. Alotusta piti venyttää siihen asti, että pääsin kotona käymään viime viikonloppuna. Enhän mä aluksi edes muistanut, miten silmukoita luodaan. Äiti opasti ja nyt vaan puikot viuhuu. Kymmenisen senttiä oon saanu aikaseksi eli täytyy nopeuttaa tahtia, että saisin sukat edes jouluksi jalkaan. En ole mikään syksy-ihminen, mutta nyt oikein odotan lehtien värikirjoa ja pirtsakan purevaa auringonpaistetta. Jos vaikka tänä vuonna saisi aikaiseksi ostettua ne kumpparitkin.
 Ihastuin syksyn väreihin
 Täytyy palata vielä reilu viikko taaksepäin. Oon odottanu koko kesän siskon kanssa, että elokuun loppu tulisi ja sieltähän se vihdoin tuli. Lippu poltteli ja muistutti itsestään ilmotustaululla ja vihdoin tuli se tiistai. Juuri se tiistai, kun Lady GaGa esiintyi Areenalla ja me oltiin niin menossa. Niin menossa, että oltiin heti ovien avauduttua puoli seitsemän illalla hepailemassa aulassa. Vähän siinä pyörittiin ja katteltiin, kun porukka jonotti fanipaitoja. Olin varautunut jo jokunen vuosi sitten tilaamalla paitani H&M:lta eikä vastaavaa tullut ollenkaan vastaan. Säästin myös muutaman kympin, joten ei harmita yhtään. Mentiin saliin etsimään paikkoja alakatsomosta ja ihmeteltiin kuinka tyhjää ja hiljasta kaikkialla vielä oli. Lavalla esiintyi joku miimikko, joten kysymys heräs, että tästäkö me ollaan maksettu. No joo, selvis sitten myöhemmin, että heei, Lady GaGa esiintyy vasta yhdeksän maissa. Oltiin siis kaksi ja puoli tuntia liian aikaisin. Höhlät kun ei tajuttu netistä katsoa monelta keikka alkaa. Tarkistettiin vaan monelta sisään pääsee.
 Palattiin takaisin aulaan, koska nälkä yllätti. En ole koko kesänä syönyt mitään roskaruokaa, joten nyt uskalsin repästä, kun maha on alkanut olla entisensä. Tilasin nostalgisen juustoaterian Hesestä, koska en mä oikein muuta ateriaa koskaan syö. Kyllä maistu hyvältä. Ihmettelin, kun tosi monet tytöt käveli ohi semmonen vilkkuva rusettipanta päässä. Syötyä lähettiin metsästään, mistä semmosen saisi ja kysyin sitten joltain random perheen äidiltä, että mistäs tommosia pantoja saa, joka tyttös päässä keikkuu. No sieltä samasta paikasta, missä porukka jonotti fanituotteita. Vilkasin jonoa ja mun pää jäi pannatta. Makso jonkun kympinki vielä, joten kiitos ei. Oli ne silti hienon näköisiä pimeessä salissa, kun siellä täällä katsomossa välkkyi ja välkehti. Vihdoin kahdeksan maissa salista alkoi kuulua musiikkia, mutta se olikin lämppäribändi The Darkness. Pitkätukkapojat veti ihan hyvän setin, mutta ei silti juuri sitä, mitä yleensä kuuntelen. Mähän siis luukutan omassa kotona pelkkää radio NRJ:tä. Siis tällä hetkellä. Yleensä kuuntelen yhtä kanavaa kyllästymiseen asti ja sitten vaihdan johonkin toiseen. Näin on käynyt Novalle, YleX:lle ja Radio Rockille.
 Ja viimein: pimeys, valot, musiikki. Suunnaton linna tulee esiin. Portit aukeaa. Tanssijoita virtaa lavalle ja itse päänainen ratsastaa järkyttävän isolla ihmishevosella. Mieletön keikka alkaa..
 Varjeltu lappunen
 Miimikkoesityksestä en tajunnut yhtään mitään
 Taattua puhelinlaatua
 Ihana rusettivalopanta
 Oujee Jes Jes Jes
 Keikka oli siis mieletön, mahtava, mukaansatempaava, ihana ihana ihana. Ei yhtään huomaa, että olin ensimmäistä kertaa kunnon keikalla ja vielä Hartwall Areenalla. Olin ihan liekeissä, oltiin molemmat. Alakatsomosta näki todella hyvin. Välillä pääsi lepuuttaan jalkoja, kun istui kuuntelemaan hitaampia biisejä. Princess die oli aluksi vähän erikoinen eikä ihme, etten sitä tunnistanut, koska en ollut missään aikaisemmin kuullutkaan. Ainut, mikä harmittaa, niin tarkotuksella jätin kameran kotiin ja ihan suotta. Porukka tallensi keikkaa jopa tabilla. Hypittiin, pompittiin ja taputettiin kädet ihan helliksi illan aikana. Haluan kyllä vielä uudestaan.
 Lähettänyt Satu klo 21:55 6 kommenttia:
 Tunnisteet: Hartwall Areena, keikalla, kipuilu, meikitön päivä, ostokset
 Jos kesä jäis jo taa
 Nyt on syyskuu alkanut, joten on korkea aika tehdä viimeinen yhteenveto loppukesästä ja keskittyä sitten syksyn tuloon. Edelleen jään paitsi kaikista koulutohinoista ja käyn vaan töissä. Odotan jo kuumeisesti syyshaun alkamista. Kolme paikkaa neljästä on jo valittuna. Vielä pitäis yksi koulu jostain bongata, koska haluan hakee mahdollisimman moneen. Josko sitten jonkun koulun ovet avautuvat innokkaalle uudelle hoitajalle. Kaupassa on hyvä työskennellä ja ihan mahtavia työkavereita, mutta en silti halua jämähtää kassalle loppuiäkseni. Tuntuu, että nyt tuo kaupanala on jo nähty. Töitä jatkan vielä koulun ohessa ennen oman alan hommia ja haasteita. Mutta mä haluan sinne kouluun!
 Mutta niin, mökiltä palattua oli vielä muutama päivä kesälomaa jäljellä, joten innostuin likaan käteni ja lähdin sangon kanssa mustikkamettään. Oli mulla seuraa T:n pikkusiskosta, ja korvia sai välillä pidellä, kun pojat teki puuhommia vieressä. Ei musta olis kantaan semmosia suuria, oksattomia puita. Hyvä kun tulitikkua jaksaa pidellä. Sitä suuremmalla syyllä aion hankkia nyt sen kahvakuulan. Olkkarikin saa uusia muotoja, kun sitä heiluttelen.
 Saalis oli, no joo. Onneks on toi hovikerääjä, joka tuo marjat suoraan pakkaseen
 Aina tollasen mettäreissun jälkeen tuntuu, että kroppa on täynnä jotain ökkimömmiäisiä, jotka ravaa ja kutittaa joka paikkaa. Ja missään ei kumminkaan näy mitään. Meinas koko saalis pudota maahan, kun näin yhden karmaisevan hämähäkin. Miks niitä pitää edes olla? Traumoista selvittyä lähdettiin ex tempore kavereiden kans Tampereelle kattoon A:n uutta kämppää. Tai no mä olin siellä ensimmäistä kertaa, koska ihanat tuparit jäi väliin. Asunto oli ihanan tilava ja oon niin kade omasta saunasta. Monet kerrat oon töistä pyöräilly sateessa, ja suihkussa saa asustaa pitkään eikä silti lämpene ollenkaan. Kellarikerros on ollut remontissa kohta vuoden eikä loppua näy. Seuraavassa kämpässä on oma sauno, makso mitä makso. Enää en aio kärsiä.
 Koirat ja koiranmieliset
 Koiria kämpässä riittää, kun viisin kappailen niitä viipottaa. Oon jotenkin aina onnistunut välttään kaikki lenkitykset sun muut, mutta nyt sain hetken pidellä hihnaa. Mähän olin ihan käsi sen koiran kanssa, ei yhtään luontevaa. Yleensä mun käsistä koirat aina karkaakin. Lusikka sentään pysy kädessä, kun herkuteltiin jätskillä ennen ulkoilua.
 Seuraavana päivänä kokoonnuttiin meidän lempparipaikkaan eli X-Mealiin ruokaileen ja jätskeileen. Mulle ruokailu tarkotti pilttipurkin avausta. Tyydyin vaan tuoksutteleen muiden aterioita. Tarpeeks mässättyä siirryttiin toiseen luottopaikkaan, eli Kylpylään terassille. Ja loppuillasta porukkaa alkokin lapsettaa rannassa.
 On se mielenkiintoinen toi jätksin koostumus
 Nippusiteillä urheilua
 Wiuuuu ja tuuli ulvoo korvissa
 Niin meni heinäkuu ja piti palata takaisin kotiin. Tiedossa oli töitä ja sirkushuveja, koska kyllä se kesä vielä elokuussakin on. Vapailla pyörin kaupungilla ja mummulassa. Yks päivä päästiin siskon ja äidin kanssa ihastelemaan serkun pientä tyttövauvaa Vantaalla.Vauvat on sitten ihania, kun ne on hyvin pieniä ja hyvin hiljasia. Tämäkin ihanuus nukkui suurimman osan ajasta, joten uskalsin pitää sylissäkin. Millään ei olisi malttanut antaa pois.
 Pikkuvaavista tuli pikku-A
 Porvoossa vikaa kertaa M-setää moikkaamassa
 Mummulan herkkuja illaksi
 Mummulassa tuli vierailtua elokuun aikana monesti. Päivät meni marjoja poimiessa ämpäriin ja suuhun, ja iltaisin rentouduin saunassa. Kuun alussa sain veljeskaksikonkin houkuteltua keräysapuun, koska marjapuskissa oli riittävästi hommaa kaikille. Heikin uusi kämppäkin tuli vilkastua ja kuvattua. Oli kyllä hieno, vastaremontoitu soluhuone. Kyllä sinne yhden ihmisen elämä hyvin mahtuu.
 Mummun kanssa mehustustalkoisiin
 Mummulasta lähdin sitten bussilla Ikaalisiin viikonlopuksi. Perjantai meni rentoillessa C:lla ja mun teki kauheesti mieli päästä tanssiin. Yks kaveri naurokin, kun halusin eniten baariin ja sitten olin vapaaehtosesti viel kuskina. Ilta oli ihan perus Venttiili-illaks, porukkaa ei ollut paljon, mutta silti pilkkuun asti viihdyttiin. Aamulla olo oli kuin pahimmalla krapulaisella, vaikka illan juomat oli hyvin vesipainotteisia. En vaan ollut pitkään aikaan valvonut niin myöhään, meni koko tyttö sekasin.
 Kerettiin kuin kerettiinkin vielä järjestää tänä kesänä tyttöjenilta. Koskaan ei ole Vahomeren rannalle kokoontunut vain neljän hengen porukkaa, mutta kyllä mökkeily hauskaa näinkin oli, E:n, T:n ja C:n tutussa seurassa. Ohjelmassa oli ne perus tortillaevästelyt, veneilyt, saunomiset ja iloliemet. Disneyn leffoista voi saada kunnon sanaharkkaakin aikaseks ja korvat lepää Leijonakuninkaan lauluja kuunnellessa. Ainakin hyvää musiikkivideoo saatiin illalta.
 Turkuvahvistus
 Venttiilissä pojille tuli heti nälkä
 Juu, ihaneja kuveja
 Mökille lämpöä, kylmempi kuin pihalla
 Mielettömän hyvää pinaattikeittoo
 Tehohupputyöt
 Mä sain sen syttymään
 Ihanaiset veneilijänaiset
 Eevuska teki saunavihdankin, jota unohdin käyttää
 Saapasjalkakissat
 Ihanan illan jälkeen tuli vielä ihanampi aamu. Kukaan ei meinannu päästä sängystä ylös ja nukuttiin tosi pitkään. Syötiin rauhassa aamupala, siivoiltiin ja katteltiin aina vaan uusi jakso eläintenpelastuspartioo. En malta odottaa ens kesää. Toivottavasti sillon saadaan muitakin tyttöjä mukaan.
 Lähettänyt Satu klo 00:56 Ei kommentteja:
 Tunnisteet: baari, kesäloma, kokkailu, mummula, mökkeily, perhe, reissut, ystävät