text:
Проблеми, свързани с отговорността на цедента | Предизвикай правото!
 Публикации Облигационно право Проблеми, свързани с отговорността на цедента
 Проблеми, свързани с отговорността на цедента
 Sun, 12 March, 2017
 (преработен и допълнен доклад, изнесен на Юбилейната конференция по повод 25 години ЮФ на УНСС – 24 ноември 2016 г.)
 I. Същност на цесията. Уредбата й днес
 Цесията, която по своята същност представлява договор за прехвърляне на едно или няколко вземания, е един от най-използваните инструменти в международната търговия. Макар и непознатo в древното римското право1, това съглашение е било заместено от други институти, които обаче водели до идентичен резултат. De lege lata цесията е уредена в разпоредбите на чл. 99–100 ЗЗД. Въпреки наглед малкия брой съдебни решения, представляващи задължителна съдебна практика по смисъла на чл. 290 ГПК2, проблемите, свързани с договора за цесия, в никакъв случай не могат да се определят като малко. В настоящото изследване, като за начало, ще спомена някои от тях. На въпросите, свързани с отговорността на цедента, ще се отдели специално внимание.
 II. Проблемите в разпоредбите на чл. 99–100 ЗЗД
 Уместно е да се направи конкретизация на изследването. В следващите редове вниманието ще бъде насочено към института на отговорността на цедента като кредитор спрямо неговия длъжник3. Докато горепосочените разпоредби уреждат отговорността на цедента към цесионера, един друг вид отговорност създава множество проблеми в практиката. Тази отговорност е в едно друго правоотношение при прехвърляне на вземането. По своята същност този институт може да се определи като също толкова важен за действителността на договора, колкото и отговорността на цедента към цесионера. Още при правопораждащите юридически факти се открива различие между двете понятия. Докато правоотношението между цедента и цесионера се заражда само след сключване на договор за цесия, отношението, свързано с отговорността на първия към длъжника, може да се породи единствено в конкретни хипотези. Страните в правоотношенията също са различни. Отговорността на кредитора (цедента) към длъжника възниква при наличието на сложен фактически състав. Последният включва: прехвърляне на вземане, вреди и причинна връзка между прехвърлянето на вземане и вредите за длъжника. Разлика между отговорността към длъжника и тази към цесионера има по отношение на (без)възмездния характер на договорa за цесия. При отговорността по смисъла на чл. 100, ал. 1 ЗЗД се държи сметка дали цесията е възмездна или безвъзмездна4. Подобна зависимост между отговорността на цедента към длъжника и характера на договора за цесия не съществува. Независимо дали последният е възмезден или безвъзмезден, отговорността в правоотношението цедент (кредитор) – длъжник е една и съща.
 Проблемът с частичните цесии. Материалноправно разрешение на проблема с отговорността
 Частичната цесия на парично (делимо) вземане е позволена от закона сделка5. Подобни сделки при определени условия могат да отегчат положението на длъжника, а първоначалното му задължение да нарасне до безкрай. За по-лесно излагане на проблема ще разгледам Решение No 46 от 14.04.2015 г. на РС – Добрич по гр. д. No 369/2014 г. Накратко, кредиторът на електроразпределително дружество прехвърля своето вземане от 150 лв. чрез тридесет договора за цесия (половината от тях за вземане от 4 лв., а другата половина за 6 лв.), които са сключени с 15 търговски дружества (по два договора с всяко дружество). Последните, от своя страна, започват изпълнително производство и изваждат изпълнителен лист. В крайна сметка задължението се мултиплицира и достига до сумата от 6122,06 лв. при главница в размер на 150 лв. Подобни случаи не са изолирани, а са често срещана практика6. В някои от тях кредиторите достигат отвъд границите на добросъвестността, а квалификацията на действията им, като злоупотреба с право, не е достатъчно описателна. Не виждам никакъв проблем освен главницата да бъдат цедирани на малки вземания и съдебните разноски. Според Наредба No 1 от 2004 г. за минималните размери на адвокатските възнаграждения7 за процесуално представителство за дела с подобен минимален имуществен интерес адвокатското възнаграждение е 300 лв. Освен относно спорното право, съдът се произнася и за отговорността за разноските (арг. от чл. 81 ГПК). Това е така поради факта, че разноските са акцесорен спор, свързан с основния, и не може първият да бъде пререшаван в друг съдебен процес8. От това следва да се приеме, че решението формира сила на присъдено нещо и по отношение на разноските, т.е. ищецът може да изкара изпълнителен лист за тях и отново да цедира вземането. В съдебната практика се допуска дори издаване на изпълнителен лист на цедента, след като е прехвърлил изцяло или отчасти вземането си9. Всичко, описано дотук, може да покаже до какви размери може да стигне едно наглед минимално вземане. Неминуемо тук изниква един въпрос. Как един длъжник може да се противопостави на подобни действия? Вариантите са няколко. От материалноправна гледна точка може да иска обявяването на прехвърлителните договори за нищожни на осн. чл. 26, ал. 1, предл. 3 ЗЗД. В правната теория съществува и мнение, което подкрепя такава система от договори, за недействителна поради липса на кауза10 с оглед чл. 26, ал. 2, предл. 411. Ако кредиторът е търговско дружество, защитата може да бъде релевирана чрез разпоредбата на чл. 289 ТЗ12. Ако попаднем в хипотеза, при която всички цесионери заведат едно общо изпълнително производство, вариантите за длъжника са няколко13. От една страна, той може да обжалва постановлението за разноски по реда на чл. 435 ГПК и да докаже, че не са изпълнени условията, заложени в чл. 78, ал. 1 ГПК за присъждането на разноски. Другата възможност на длъжника е да иска намаляването на разноските с оглед чл. 78, ал. 5 ГПК. Всички тези варианти изглеждат една добра защита за ответната страна в изпълнителния процес с предмет подобен спор. По мое мнение резрешението може да бъде много по-опростено. Така например разпоредбата на чл. 100 ЗЗД може да бъде допълнена с нов вид отговорност, но не към цесионера, а към длъжника. Ако вследствие на прехвърлянето сумата, която длъжникът трябва да плати, се увеличи, то нека цедентът да отговаря за разликата. Подобно разрешение на проблема съществува и в момента, макар и по отношение на местоизпълнението, уредено в чл. 78 ЗЗД14.
 С оглед казаното до тук, предлагам de lege ferenda в разпоредбата на чл. 100 ЗЗД да бъде добавена нова алинея, която да има следния вид:
 Чл. 100 (3) Цедентът отговаря за всяко увеличение на разноските по изпълнението, ако длъжникът е добросъвестен15.
 III. Съобщението до длъжника като задължение на цедента. Проблеми в практиката и тяхното материалноправно разрешение
 Съобщението до длъжника за извършеното прехвърляне на вземане и смяната на кредиторите влече след себе си важни правни последици, засягащи широк кръг от правни субекти. До момента на получаване съобщението от длъжника цесията създава едно релативно правно състояние. В този случай вземането е прехвърлено само в отношението цедент-цесионер. По отношение на всички останали цедентът е титуляр на вземането. Изрично в разпоредбата на чл. 99, ал. 3 ЗЗД е казано, че цедентът е длъжен да съобщи на длъжника за прехвърлянето. Още с Тълкувателно решение No 142–7 на ОСГК на ВС от 11.11.1954 г. се възприема, че действително е съобщението, което е направено единствено от цедента. Подобно становище се застъпва и до днес в задължителната съдебна практика, постановена по чл. 290 ГПК16. По мое мнение това положение следва да се преосмисли на база следващите аргументи. В сега действащата уредба не се държи сметка за интересите на цесионера. Последният няма почти никаква сигурност за това кога ще бъде съобщено на длъжника за прехвърляне вземането. Едно евентуално забавяне може да доведе до съществена промяна в естеството на самото вземане. Правата на цесионера са в едно висящо състояние, което създава огромна несигурност, докато опасностите са безброй. Така например, ако цедентът прехвърли няколко пъти едно и също вземане, то съобщението за кое да е прехвърляне, пристигнало първо при длъжника, ще възпроизведе действие и ще обезсили останалите. Не са малко случаите, в които именно подобно недобросъвестно отношение от страна на цедента води до спорове между няколко цесионери. Друга опасност са правата на кредиторите на цедента. Ако последните наложат запор върху имуществото на цедента преди достигане съобщението, то правата на цесионера са непротивопоставими. Забавянето на съобщението може да доведе до правопораждащи юридически факти, които да доведат до нови възражения от страна на самия длъжник. Всички възражения, които са се породили в периода между сключения договор за цесия и момента на съобщаването17, могат да бъдат насочени срещу цесионера. Вярно е, че длъжникът следва да има по-широка защита при подобно прехвърляне18, но това не трябва да е за сметка интересите и правата на цесионера. Застъпвам становището, че и цесионерът следва да има право да съобщи на длъжника за извършеното прехвърляне. Това съобщение трябва да има същата сила, каквато има и уведомлението, извършено от цедента. На това мнение обаче могат да бъдат противопоставени няколко контрааргумента. На първо място, може да се посочи често срещаната практика цедентът да упълномощи цесионера да извърши уведомлението сам. На следващо място, не може да бъде подмината и несигурността на длъжника дали наистина неговия дълг е прехвърлен на лицето, което се легитимира пред него като цесионер19. По отношение на първия контрааргумент може да бъде изтъкнато, че дори и при наличието на тази възможност все още са налице горепосочените проблеми при евентуално забавяне на уведомлението до длъжника. По никакъв начин няма да навреди една бъдеща изрична уредба на предложението в закона. На втория контрааргумент може да бъде противопоставена следната теза. По силата на чл. 99, ал. 3 цедентът е длъжен да предаде всички документи20, които установяват вземането. Няма ли да бъде достатъчна гаранция за длъжника, че има прехвърляне на неговия дълг, ако цесионерът се легитимира като кредитор с подобно доказателство? Дори в случай, че плати на лицето, което се представя за цесионер, длъжникът с оглед чл. 77, ал. 1 ЗЗД може да поиска издаване на разписка. По този начин последният ще се защити и в хипотеза, при която старият кредитор предяви осъдителен иск или иск за реално изпълнение.
 Като краен извод застъпвам становището, че уведомлението, направено от страна на цесионера, следва да има идентични правни последици като това от цедента. За уведомлението, направено от цесионера, не е нужно последният да бъде изрично упълномощен от стария кредитор на вземането. Считам, че подобно мнение осигурява защита интересите на цесионера и ще намали до голяма степен проблемите, свързани със спорове между няколко цесионера по едно вземане.
 IV. Исторически и сравнителноправен анализ на съобщението до длъжника
 В ЗЗД (отм.) изрично е било уредено, че е правноирелевантно кой ще направи уведомлението. В разпоредбата на чл. 318 ЗЗД (отм.) се казва, че длъжникът се освобождава, ако е заплатил дълга на прехвърляча преди този последният или приемателят да му е съобщил прехвърлянето. В старата доктрина също няма спор по този въпрос21. Неясно е защо законодателят е възприел различен подход в сега действащата уредба.
 Известно е, че сега действащият ЗЗД е почти идентичен със ЗЗД (отм.). Последният е реципиран от италианския Граждански кодекс, който от своя страна е създаден на основата на френския Граждански кодекс. Ако фокусът бъде насочен към ФГК, то последният изрично урежда възможността цесионерът да уведоми длъжника за настъпилото прехвърляне на вземане. В този смисъл може да се посочи art. 1690, където се казва, че правоприемникът (т.е. цесионерът) също може да уведоми длъжника, като му представи удостоверителен акт. В следващия art. 1691 се допълва, че ако преди прехвърлителят (т.е. цедентът) или правоприемникът уведомят длъжника, последният заплати дълга си на първия, длъжникът се освобождава от задължението си. В италианския Граждански кодекс се мълчи по въпроса от кого трябва да дойде съобщението. Ако бъде разгледана уредбата на съобщаването в ГГЗ с оглед § 409, ал. 1, също се открива, че съобщаването от цесионера е напълно валидно. В посочената разпоредба се казва, че на уведомление за прехвърляне се приравнява случаят, когато кредиторът е издал документ за прехвърлянето на името на цесионера и последният уведоми длъжника чрез същият този документ. В унгарския Граждански кодекс също е изрично уредено, че уведомлението от цесионера има същата сила като това от прехвърлителя. Според разпоредбата на чл. 328, ал. 4 в случай на уведомление от страна на цесионера длъжникът има право да изиска удостоверяване на прехвърлянето.
 По силата на чл. 11:103, ал. 1 PECL по правило длъжникът трябва да изпълни на новия кредитор единствено и само ако е получил писмено известие от предишния или от новия кредитор, което по съответстващ начин определя прехвърленото вземане, и изисква от длъжника да изпълни на новия кредитор. В Конвенцията за прехвърляне на вземания също е установено, че уведомлението може да бъде извършено както от цедента, така и от цесионера. В друга частна кодификация, а именно Принципите за международни търговски договори на UNIDROIT, уредбата е почти идентична. В чл. 9.1.12 е заложено, че ако уведомлението за прехвърлянето е дадено от цесионера, длъжникът може да поиска от него да предостави в разумен срок достатъчно доказателство, че прехвърлянето е направено.
 V. Приложима ли е хипотезата на чл. 75, ал. 2 ЗЗД
 Тук следва за момент да бъде обърнато внимание към интересите на длъжника. Няма съмнение, че възможността на цесионера за уведомление към длъжника може да доведе до проблеми. Последните могат да се изразят в масова практика неизвестни на длъжника субекти да започнат да изпращат уведомления към него. Подобно нещо би било недопустимо и ще доведе до много измами. Тъй като получаването на уведомлението за възлагане има важни последици, с тази разпоредба се възнамерява да бъде защитен длъжникът срещу риска от получаване на предизвестие от един фалшив „правоприемник“, като се изисква достатъчно доказателство, че назначението действително е било направено. Докато не е осигурено достатъчно доказателство, длъжникът може да откаже плащане по отношение на твърдението от правоприемника. Ако е предоставено достатъчно доказателство, уведомлението влиза в сила от датата, на която е било предоставено. Считам, че това е един от най-важните аргументи в полза на твърдението, че няма никаква опасност за длъжника при допускане уведомлението от цесионера. От факта, че съобщението играе толкова важна роля, е явен опитът да се осигури максимална защита на длъжника. По мое мнение преосмисляне възможността само цедентът да уведомява длъжника не води по никакъв начин до застрашаване интересите на последния. Считам, че в този случай ще се достигне до въздигане и уравновесяване на правата, възможностите и защита интересите както на цесионера, така и на длъжника. Не може да не бъде отбелязано и наличието на още един вид превенция за длъжника. Ако въпреки всички представени документи цесионерът все пак не е истинският титуляр на вземането, длъжникът няма да бъде ощетен. Последният може да използва в своя защита института „изпълнение на путивен кредитор“22. Фактическият състав на чл. 75, ал. 2 ЗЗД е изграден от два23 основни елемента24, а именно добросъвестност на длъжника и изпълнението25 да бъде към лице, което „въз основа на недвусмислени обстоятелства26 се явява овластено да получи плащането си“. В тази хипотеза, ако длъжникът успее да докаже обективния елемент, то той ще бъде освободен от задължението си. Интересите на цедента също са защитени в подобна хипотеза. Последният може да насочи регресните права срещу путативния кредитор и да иска на основание чл. 59, ал. 1 ЗЗД връщане на полученото.
 Въз основа на сравнителноправния анализ и изразеното мнение по разпоредбите в българското законодателство следва да се направят няколко извода:
 На първо място, следва да се посочи нуждата от изоставяне становището, че единствено съобщението от страна на цедента има силата на уведомление по смисъла на чл. 99, ал. 4 ЗЗД. Видно е, че в много европейски законодателства подобно условие от кого да дойде съобщението не съществува. Освен това в частни кодификации също е възприета теза, допускаща уведомлението от цесионера.
 На второ място, от сравнителноправния преглед се доказа, че подобна промяна няма да доведе до т.нар. „измамливи уведомления от фиктивни кредитори“.
 На трето място, няма съмнение, че в тази промяна се държи сметка най-вече за правата и интересите на цесионера. Въпреки че в много случаи за цедента е нормално да изпрати уведомление на длъжника за прехвърлянето (например при факторинг). В същото време следва да се вземе предвид фактът, че в други хипотези това е важно за цесионера. Той трябва да бъде в състояние да уведоми и да поиска плащане, независимо от волята на праводателя си.
 Като краен извод, de lege ferenda правя предложението чл. 99 да придобие следния вид:
 Чл. 99. (1) Кредиторът може да прехвърли своето вземане, освен ако законът, договорът или естеството на вземането не допускат това.
 (3) Съобщението от новия кредитор е валидно при представяне на доказателства. До представянето им, длъжникът може да откаже изпълнение.
 (4) Предишният кредитор е длъжен да предаде на новия кредитор намиращите се у него документи, които установяват вземането, и всички сведения, които могат да му бъдат от полза. При искане от цесионера цедентът е длъжен да му издаде документ, потвърждаващ цесията.
 (5) Прехвърлянето има действие спрямо третите лица и спрямо длъжника от деня, когато то бъде съобщено на последния.
 В изложението дотук на анализ беше подложена както отговорността на цедента, така и действието на уведомлението от страна на цесионера. Въз основа на изложените тези бяха направени конкретни предложения за усъвършенстване на законодателната уредба. Последното е необходимо и в други проблемни насоки, които бяха само загатнати в началото на настоящото изложение. Считам, че предложенията ще доближат уредбата на цесията до достиженията на съвременната правна конюнктура. Предвид все по-голямото разрастване на търговията, институтът на цесията следва да бъде пример за съвършена законодателна уредба. Какъв ярък контраст с определянето му „за феномен, ненадминат по безсмисленост“, даден от Йеринг27.
 1 В този смисъл вж. D. 7, 1, 25, 2. цит. по: Андреев, М. Римско частно право. С.: Софи-Р, 1993, с. 322.
 2 Към 22.10.2016 г. в правно-информационната база на „Апис“ бяха открити 10 решения на ВКС, имащи задължителен характер за по-долустоящите инстанции.
 3 Това не е легално понятие. Именно във връзка с уредбата му са с част от предложенията de lege ferenda в настоящия научен труд.
 4 Повече за тези понятия вж. Тенев, Д. Относно делението на договорите на възмездни и безвъзмездни. – https://www.challengingthelaw.com/obligacionno-pravo/otnosno-delenieto-na-dogovorite/. Професионален сайт „Предизвикай правото!“, ISSN: 1314–7854 (1 януари 2017 г.).
 5 Подобно становище е прието както от съдебната практика – вж. Решение No 86 от 3.05.2016 г. на ВКС по гр. д. No 372/2016 г., III г. о., така и от доктрината – вж. Иванов, Ал. Въпроси относно обема на прехвърляните права по цесията. – Търговско и конкурентно право, 2010, No 3, 20–28.
 6 Вж. Петров, В. Частичните цесии – проблемите на разноските в изпълнителния и исковия процес. – В: Предизвикай: Изпълнителния процес!, сб., съст. Ст. Ставру, В. Петров. С.: Сиела, 2016, с. 97.
 7 Обн., ДВ, бр.64 от 23 юли 2004 г., изм., ДВ, бр.2 от 9 януари 2009 г., изм., ДВ, бр.43 от 8 юни 2010 г., изм. и доп., ДВ, бр.28 от 28 март 2014 г., изм., ДВ, бр.10 от 5 февруари 2016 г., изм. и доп., ДВ, бр. 84 от 25 октомври 2016 г.
 8 Сталев, Ж., А. Мингова, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско процесуално право. 9 изд. С.: Сиела, 2012, с. 379 и сл.
 9 Вж. в този смисъл Определение No 322 от 21.05.2012 г. на ВКС по ч. т. д. No 256/2012 г., I т. о.
 10 Повече за споровете по отношение на каузата като основание за недействителност, вж. Конов, Тр. За абстрактните сделки и каузата на договорите. – В: Юбилеен сборник в памет на професор Витали Таджер. С.: Сиби, 2003, 187–221, както и Таков, Кр. Абстрактните сделки в светлината на понятията за абстрактност и каузалитет. – В: Юбилеен сборник по повод 100-годишнината на проф. Иван Апостолов. 2001, 419–451.
 11 Вж. Петров, В. Цит. съч., 102–103.
 12 Разпоредбата на чл. 289 ТЗ не следва да се абсолютизира в частта й относно намерението за увреждане на търговеца – Герджиков, О. Търговски сделки. 3 прераб. и доп. изд. С.: Труд и право, 2008, 32–33.
 13 Има се предвид хипотеза, при която като присъединени взискатели са се конституирали всички юридически лица, на които са прехвърлени части от вземането и те са представлявани от един и същ пълномощник.
 14 Вж. Петров, В. Цит. съч., 106–107. В заключението авторът достига до идентичен извод и изрично застъпва мнението, че е необходима норма, уреждаща изрично подобно разрешение.
 15 В случая трябва да се държи сметка, че длъжникът ще има регресни права само ако е добросъвестен, т.е. негови (без)действия да не са довели до увеличението на задължението.
 16 Вж. в този смисъл Решение No 123 от 24.06.2009 г. на ВКС по т. д. No 12/2009 г., ІІ т. о., Решение No 3 от 16.04.2014 г. на ВКС по т. д. No 1711/2013 г., І т. о. и Решение No 78 от 09.07.2014 г. на ВКС по т. д. No 2352/2013 г., ІІ т. о., където се казва, че доколкото прехвърленото вземане е възникнало от правоотношение между длъжника и стария кредитор (цедента), напълно логично е въведеното от законодателя изискване съобщението за прехвърлянето на вземането да бъде извършено именно от стария кредитор (цедента). Само това уведомяване ще създаде достатъчна сигурност за длъжника за извършената замяна на стария му кредитор с нов.
 17 Съществуват и възражения, които са се породили след съобщението до длъжника, които последният може да насочи срещу цесионера. Такова например е насрещният иск за недостатъци по договор за покупко-продажба, които са открити в по-късен момент от съобщението.
 18 Този принцип е един от основополагащите при съставянето на Конвенцията на ООН за прехвърляне на вземания в международната търговия. В този смисъл вж. Report of the United Nations Commission on International Trade Law. Thirty-third session, p. 116.
 19 Подобна опасност е забелязана още при действието на ЗЗД (отм.). Вж. в този смисъл Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фахри. Коментар на Закона за задълженията и договорите. Част I, чл. чл. 1–333. С., 1926.
 20 Според мен тук законът е твърде кратък и оставя неуредени няколко въпроса. Като защита на подобно становище може да бъде използван сравнителноправният метод. В ГГЗ например са уредени повече задължения на цедента като например: да даде на цесионера всички сведения, които могат да му бъдат от полза, при искане от цесионера да му бъде издаден удостоверителен документ за цесията и т.н. Подобни разрешения de lege lata могат да бъдат изведени единствено от разширителното тълкуване на чл. 63, ал. 2 ЗЗД.
 21 Вж. в този смисъл Апостолов, Ив. Облигационно право. Част първа. Общо учение за облигацията. Фототипно издание. С.: БАН, 1990, с. 407, Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фахри. Цит. съч., с. 615, Диков, Л. Лекции по гражданско право. Том III. Облигационно право. Обща част. С., 1932, с. 286.
 22 Така Калайджиев, А. Облигационно право. Обща част. Шесто преработено и допълнено издание. С.: Сиби, 2013, с. 246, където също се отбелязва приложимостта на погасяване задължението вследствие изпълнение на путативен кредитор.
 23 В доктрината има изразено становище, че елемените на фактическия състав са четири. Виж в този смисъл Ставру, Ст. Изпълнение на путативен кредитор. – Търговско и облигационно право, 2015, No 9, с. 21.
 24 Идентично е мнението на съдебната практика, обективизирана в Решение No 177 от 26.II.1982 г. на ВС по гр. д. No 13/82 г., III г. о.
 25 Допълнително изискване към изпълнението е то да бъде точно и да отговаря на уговорения обем.
 26 Не става ясно и какво точно представлява понятието. Някои възможни хипотези са описани в Решение No 166 от 30.07.2014 г. на ВКС по гр. д. No 5946/2013 г., IV г. о.
 27 Jhering, R. Sherz und Ernst in der Jurisprudenz. 10. Aufl. Leipzig, 1909, p. 308.
 Предишна статияРешение No 114/19.01.2017 г. на ВКС по гр. дело No 1357/2016 г., ГК, 2-о отд.
 Следваща статияРешение No 20/20.02.2017 г. на ВКС по т. дело No 6179/2015 г., ГК, 1-о отд.
 archont Tue, 14 March, 2017 at 00:41
 Най-напред желая да Ви поздравя за ентусиазма Ви като четвъртокурсник да изследвате въпросите на българското гражданско процесуално право. Все пак в публикацията Ви личат няколко неточности, които според мен следва да проучите по-внимателно, след което да доуточните, евентуално да коригирате:
 1. “Последните, от своя страна, започват изпълнително производство и изваждат изпълнителен лист. ... В някои от тях кредиторите достигат отвъд границите на добросъвестността, а квалификацията на действията им, като злоупотреба с право, не е достатъчно описателна.” От така написаното не става ясно дали частните правоприемници на кредитора по вече издаден изпълнителен лист злоупотребяват с право като събират вземането, установено с влязло в сила решение, с цел мултиплициране на разноските или е заведено изпълнително дело и след това са издадени изпълнителни листове за разноските.
 2. Според дефиницията дадена в учебника по българско гражданско процесуално право на проф. Живко Сталев пред злоупотреба с процесуални права сме изправени винаги, когато едно лице упражнява процесуални права, с които не се защитава едно негово признато от закона материално право. Това е така доколкото гражданския процес представя единствените законни способи за защита на едно накърнено материално право. Теорията и практиката засега са единодушни, че всеки субект на правото е свободен сам да избере с какви процесуални способи да защити накърнените си материални права. От друга страна чл. 3 ГПК предвижда, че защитата срещу злоупотреба с процесуални права всякога става по исков ред и то по реда на доказване на непозволеното увреждане. В светлината на гореизброеното в настоящата точка, възникват няколко въпроса по отношение на предмета на статията и цитираното решение на РС Добрич:
 а) Налице ли е злоупотреба с процесуални права – безспорно в рамките на един изпълнителен процес всеки един взискател защитава едно свое материално право – нещо повече, за да се стигне до изпълнителен процес това материално право е всякога признато с влязло в сила съдебно решение (или негов сурогат). На практика освен изпълнителния процес липсва друг процесуален способ за защита на признатото със сила на пресъдено нещо материално право.
 б) Кои извършва злоупотребата с процесуални права – в цитирания случай може да понесе отговорност за злоупотреба с процесуални права единствено лицето, което е упражнило такива – това могат да бъдат само взискателите по изпълнително дело – а това лице по дефиниция е цесионер(частен правоприемник на взискателя по изпълнителния лист по смисъла на чл. 429, ал. 1 ГПК), а не цедент – доколкото виждам статията има за предмет отговорността на цедента.
 в) Как се ангажира отговорността за злоупотреба с процесуални права и кой може да я понесе – отговорността по чл. 3 ГПК е именно специален вид отговорност от непозволеното увреждане. Налице са различни теории за фактическия състав на непозволеното увреждане. Аз съм привърженик на теорията, че той е 5 степенен (деяние, противоправност, вредоносен резултат, причинно – следствена връзка между деянието и резултата и вина, която се презумира). При това положение като “деяние” следва да се квалифицира вероятно упражняването на процесуалните права на взискателя чрез молба до ЧСИ, противоправността би била доста спорна доколкото взискателят няма друг процесуален способ за защита, причинно – следствената връзка (ако изобщо можем да допуснем такава) не е пряка на първо място, защото вредоносният резултат не може да произлезе от факта на едно правно искане нито от последвалите го законосъобразни и необжалвани действия на съдебен изпълнител, обвързан от съдебното решение, а на второ място, защото от възникване на материалното право до реализирането му по реда на принудителното изпълнение длъжникът по договора за цесия и впоследствие по изпълнително дело има множество възможности (включително законово гарантирани) да осуети материалните и процесуални възможности на своя кредитор чрез погасяване дори против волята на последния (ако не опосредяване, то това представлява поне съпричиняване). Подробно ще разгледам този въпрос по-долу.
 г). Как може да се защити длъжникът по договор за цесия от злоупотреба с процесуални права с мултипликация на разноските чрез формиране на множество нищожни по размер вземания – както всеки длъжник – с погасяване на тези задължения и лишаване на цесионера от процесуални възможности. Не съществува и не бива да съществува правна система, в която правата на длъжника да са поставени над тези на кредитора При цитираната в Решението хипотеза, нищожното по размер вземане може да се плати във всеки един момент – в предсъдебна фаза – преди заведен иск, докато процесът е висящ, веднага след издаване на съдебното решение, което предстои да влезе в сила, непосредствено след подаване на молба за издаване на изпълнителен лист по делото или след уведомяване за договора за цесия. Изборът на длъжника да не плати ликвидното и изискуемо вземане на нищожна стойност през цялото това време не следва да се толерира и да се пренебрегва нито по отношение на отоговорността на цедента за “злоупотребата” с материални права – да се разпореди със собственото си признато със СПН право на вземане, нито по отношение на отговорността на цесионерите за “злоупотребата” с процесуални права – да съберат, придобитото вземане по реда на принудителното изпълнение. При посочената доста ограничена хипотеза на отговорността за “злоупотреба” с процесуални права не стои необходимост от законодателни промени. Чл. 97, ал. 1 ЗЗД дава достатъчно добри правни възможности на добросъвестния длъжник да погаси нищожното си по размер задължение дори без необходимото съдействие от страна на кредитора. Погасяването безспорно би предоставило на добросъвестния длъжник процесуалната възможност елементарно да се защити от подобна “схема” – иск по чл. 439 ГПК по време на изпълнението (който може да бъде обезпечен по желание на длъжника) и ангажиране на отговорността на ЧСИ по реда на чл. 441 ГПК вр. с 45 ЗЗД.
 3. В статията е даден значителен превес на защитата на правата на длъжника в описаните правоотношения. Детаилът, който според мен е пропуснат е, че положението на длъжника не може да се отегчи от сделките по частично прехвърляне на вземане сами по себе си. За длъжникът е без значение дали ще заплати 150 лева накуп или пък ще заплати 15 пъти по 10 лева. Ето защо според мен по горецитираното дело е било редно да се отрече правния интерес на длъжника изобщо да установява нищожността на договорите, по които не е страна, доколкото те сами по себе си не отегчават правното му положение. От друга страна вземането за разноски в изпълнението очевидно е функция на множество упражнени права на принудително изпълнение и разноските в изпълнителния процес, които са негова законова последица (арг. от чл. 79 ГПК). Нещо повече ако се движим по логиката на статията, Законодателят следва да мотивира кредитор на вземане за 1 000 000 да го продаде (прехвърли) само цяло (ако се появи купувач – цесионер), защото ако са налице например 10 купувачи за по 100 000 стои “немислимата” възможност положението на длъжника да бъде отегчено с 10 на брой прости (непропорционални) такси на ЧСИ, за което съвсем естествено цедентът следва да понесе отговорност. Лично аз считам за недопустим правен абсурд идеята като цедент да отговарям за противоправните действия на трето лице, пък било то и мой цесионер. Както посочих и по-горе, видно от фактическата страна на цитираното дело, погасяването на вземането, станало предмет на множество договори за цесия вероятно години наред е било на добрата воля на длъжника (от практиката си срещу подобни длъжници мога да споделя, че те почти винаги изчерпват напълно процесуалния ред за защита – което в Република България означава най-малко година-две). В статията е посочено, че длъжник по договора за цесия било електроразпределително дружество – финансовите възможности на такова дружество да погаси вземане в размер на 150 лева стои извън всякакво съмнение.
 Защо са от значение горните разсъждения? Чл 3. ГПК предвижда, че процесуалните права следва да се упражняват добросъвестно и съобразно добрите нрави под страх от вреди. Функцията на гражданския процес е да бъде защита-санкция. Защита за страната, чиито материални права са накърнени и санкция за неизправната страна, избрала да не изпълни законово признатите си задължения. Следователно съдията, който субсумира фактите по делото под приложимата правна норма всякога следва да си даде сметка за това коя от страните в процеса е накърнила в по-голяма степен принципите на добросъвестността и добрите нрави – свръхплатежоспособният длъжник, който е избрал да не погаси нищожните си по размер задължения при пълен арсенал от правни способи за това или пък цесионерът, който е упражнил законово установеното си право на принудително изпълнение и като законна последица от това са възникнали вземания за разноски. Следва ли в защита на интересите на длъжника, който поради небрежност и/или желание да се обогати неоснователно не плаща на кредитора си нищожни суми и го “влачи” с години по съдилищата, да отречем правото на един кредитор да се разпорежда с вземането си както намери за добре или на един цесионер на признато със СПН вземане да упражни правото си на принудително изпълнение (при доказана липса на друго такова). Отговорността за вреди на цедента, който просто е разделил вземане от 150 лева на 15 вземания от по 10 лева считам да оставя без коментар.
 Уточнение: Въпросът за добросъвестонстта и добрите нрави би стоял по коренно различен начин в светлината на доказано неплатежоспособен длъжник – потребител, който поради невъзможност да погаси едно вземане стане жертва на подобно мултиплициране на задълженията за разноски – една доста по-позната хипотеза в българската правна система. Считам, че недобросъвестността и упражняването на процесуални права от страна на монополите в разрез с добрите нрави вече изкристализират в практиката. След поправката “Мая Манолова” в чл. 78, ал. 8 ГПК дружествата в монополно положение незабавно прекратиха процесуалното си представителство от юрисконсулти, за което се присъждат разноски както за правна помощ и започнаха да се представляват от адвокати, които според наредба No 1 за минималните размери на адвокатските възнаграждения получават предвидените там минимуми. Дали моментът, в който монополистите се сетиха, че специализираните им юрисконсулти защитават материалните им права със способите на процесуалното право по-зле от адвокатите е случаен? Не представлява ли това само по себе си злоупотреба с процесуални права? Има ли кой да се осмели да зададе тези въпроси в Република България? А да им отговори? СлОчАйНоС?!
 Извинявам се за допуснатите правописни и пунктуационни грешки, но материалът ме мотивира да напиша мнението си на един дъх късно вечерта.
 Мартин Пенчев Tue, 14 March, 2017 at 13:18
 Благодаря за хубавите думи и за градивната критика, която се отправили. Приемам предизвикателството и ще взема становище в кратки срокове. За мен е голяма чест, че написаното от мен е предизвикало толкова задълбочени размисли и ще ги взема предвид при последващо развитие на статията.
 Димитър Димитров Tue, 14 March, 2017 at 13:34
 Важното е да се смаже “злоупотребата” с всички сили и средства – бързо, рязко, ефективно, окончателно. Няма значение колко принципа на правовата държава ще бъдат прегазени по пътя. Няма нужда да се обсъжда надълго и нашироко с какво се характеризират институтите на злоупотребата с процесуални права, какво се изисква за да бъде една сделка нищожна поради противоречие с добрите нрави или липса на предмет или липса на основание ... “Злоупотребата” е толкова “явна”, “очевидна”, “безспорна”, “несъмнена”, че материалноправните сделки, сключени в нейните рамки са нищожни едновременно и съвкупно на всички основания и едновременно с това сами по себе си представляват злоупотреба с процесуални права, нищо че към момента на сключването им не са предприети никакви процесуални действия, за които единствено се твърди да са влошили положението на длъжника. А уж нищожността се преценявала към момента на сключване на сделката, защото една сделка не можело да се сключи като валидна и впоследствие да стане нищожна.
 Иначе доколкото се говори за категории като добри нрави следва да се вгледаме и в социалния аспект на това явление и той е доста интересен – корпорациите са осъзнали, че и те могат да носят процесуалното качество “длъжник” и са се замислили за правата на длъжника ... парадоксално!
 Георги Георгиев Fri, 17 March, 2017 at 22:07
 Според цитираното от Вас решение на РС Добрич, цесиите са нищожни, защото ... цедираното вземане от 4 лв. е предявено за събиране по реда на изпълнителния процес и кредиторът претендира разноски по изпълнението. Казано по друг начин, цесията е нищожна, защото цесионерът претендира разноски по изпълнението!!! Явно упражняването на едно признато и гарантирано от закона право – това по 79 ГПК, води до нищожност на цесията.
 Скандалното е друго – самото предявяване на 4-те лв. по реда на 429 ал. 1 ГПК, придружено с искане за събиране на разноските по изпълнението, води до нищожност. Нищожността е породена от последващ цесията факт – искането за събиране на разноски по изпълнението. Пълен абсурд!
 Според цитираното от Вас решение на РС Добрич, ако цедираните 4 лв. бяха платени извънсъдебно /без разноски/ или ако цесионерът не претендираше разноски по изпълнението, то договорът би бил валиден.
 Излиза, че нищожността на цесията зависи от последващ сключването и факт!
 В по-читавите учебници по гражданско ясно е казано, че нищожността винаги е абсолютна, несанируема и изначална /налице е при подписване на договора/. А в разглеждания случай нищожността е настъпила ... при включване на разноските в ПДИ :))))))))))))
 Мартин Пенчев Sun, 19 March, 2017 at 18:39
 Във връзка с коментара на archont
 В случая по скоро се има предвид първото предложение от вас, а именно- частните правопримници изкарват нови изпълнителни листове за по-малките суми и по този начин злоупотребяват с правото си и продължават да натоварват длъжника с разноски по тези 15 изпълнителни дела.
 Дали е злоупотреба с правото по отношение на въпросната хипотеза е спорен въпрос. По мое мнение трябва всички тези действия трябва да се разглеждат като съвкупност, а не като част от цялото. Това много ми напомня на заобикалянето на закона. Всяка от сделките сама по себе си е валидна но когато са така сключени че довеждат до забранен от закона резултат, то са нищожни. В тази връзка считам, че злоупотреба ще бъде налице ако цедентът именно с намерението да увреди изважда 15 изпълнителни листа за всяко от цедираните вземания.
 Относно това кой е извършителя то би било мислимо да е самият цедент. Не там е въпроса. Отговорността се поражда от първоначалното действие, а именно разделяне на вземането на 15 части(както е в случая) и прехвърлянето им (чрез цесия) на 15 правни субекта. Реално ... кому са нужни подобни действия, освен ако не се цели увреждане на длъжника или вземането не е огромно по размер(както вие дадохте за пример със 1 милион).
 По отношение идеята за деликт... би могло да се мисли и в тази хипотеза. Честно казано аз докато писах статията ... се замислих и върху това. Може ли да се релевира деликт. Не съм го включил в статията просто заради необходимостта да се вместя в обема и поради още едно съображение. Преди всичко тази хипотеза произтича от договор за цесия и всички последващи действия не биха били възможни ако го няма този договор. Поради това реших да аргументирам договорната отговорност. Неслучайно реших да не се урежда в ГПК заради споровете, които може да предизвика подобна уредба. Както става ясно на доста от въпросите, които Вие задавате няма еднозначен отговор и аргументи има в полза на повече от едно становище. Умишлено реших да релевирам договорна отговорност за цедента предвид факта, че от него започва цялата „схема“. Ако беше си извадил един изпълнителен лист...дори и впоследствие да прехвърли правата си на 20 лица като аргумент от чл.226 ГПК изпълнителния лист ще има сила и за цесионерите т.е те не биха имали интерес да изваждат нов.
 По отношение на коментара на г-н. Георгиев
 Забелязвам, че по въпроса се гледа само във връзка с посоченото решение. Искам да уточня, че то е само за пример и по никакъв начин не се обвързвам със становището изразено там. В много от случаи от практиката длъжникът даже не разбира за подобни действия. Докато се усети вземането е цедирано и периода между съобщението за цесията и завеждане изпълнителните дела е много кратък. Чувал съм за случаи при които днес пристига съобщение за цесия... а утре 15 изпълнителни производства...
 Като цяло проблема е в самите действия с които използвайки разделността на вземането се достига до неправомерен резултат, а именно натоварването на длъжника с огромни и най-вече ненужни разноски. Като не си плаща си има законна лихва, уговарят се неустойки. С изложеното предложение de lege ferenda не искам да възвелича правата на длъжника(било то и добросъвестен, защото и тази възможност е напълно реална) над тези на кредитора. Просто целта е да се прекратят тези действия от цедента под заплахата или санкцията от това да плаща разликата.
 Предложение за допълване на тълк. д. No 8/2017 г. по описа...


type: wikipedia

text:
Neporakanopiai (Perissodactyla) – žinduolių būrys. Būdingiausias šių stambių žolėdžių bruožas – priekinių ir užpakalinių galūnių sandara. Geriausiai išsivystę tretieji galūnių pirštai, sudarantys pagrindinę kūno atramą. Šoniniai pirštai silpnesni arba visai sunykę. Galinius pirštų narelius saugo kietos kanopos. Raktikaulių nėra. Turi 44 ir mažiau dantų. Skruostiniai dantys labai suvienodėję, keturkampės formos, sudaro glaudžią eilę ir turi gerai išvystytą trinamąjį paviršių. Būdingos gana judrios lūpos. Skrandis paprastas, tačiau akloji žarna didelė. Kirkšnių srityje turi porą spenių. Jaunikliai gimsta gerai išsivystę.
 Neporakanopiai išsivystė dabartinėje Šiaurės Amerikoje vėlyvajame paleocene, mažiau nei 10 mln. metų po dinozaurų išmirimo. Neporakanopiai buvo labiausiai paplitę eocene ir oligocene, tuo metu jie pasižymėjo ir žymiai didesne rūšine įvairove. Miocene didžioji dauguma neporakanopių rūšių išmirė neišlaikiusi porakanopių konkurencijos, kurie pasirodė labiau prisitaikę maitintis žole. Šiuo metu paplitę Azijoje, Afrikoje ir Pietų Amerikoje.
 Būrį sudaro du pobūriai ir trys šeimos:
 Pobūris. Hippomorpha
 Arkliniai (Equidae). Pasaulyje 1 gentis ir 7-9 rūšys.
 Pobūris. Ceratomorpha
 Tapyriniai (Tapiridae). Pasaulyje 1 gentis ir 4 rūšys.
 Raganosiniai (Rhinocerotidae). Pasaulyje 4 gentys ir 5 rūšys.


text:
Der Rheingau ist nach Abs. 1 Nr. 9 Weingesetz eines von 13 Anbaugebieten für Qualitätswein in Deutschland. Es erstreckt sich hauptsächlich westlich des Rheinknies bei Wiesbaden auf einem schmalen Streifen zwischen dem hier nach Westen fließenden Rhein und den nördlich davon gelegenen Höhen des Taunus, schließt aber auch die Rebflächen in Wiesbaden und am nördlichen Mainufer zwischen Flörsheim und der Mainmündung ein.
 Das Gebiet hat eine Fläche von ca. 3200 ha, auf der vorwiegend die Rebsorte Riesling angebaut wird.
 Geographie
 Lage
 Im Rhein-Main-Gebiet reihen sich nördlich von Rhein und Main und südlich des Taunus die Weinorte von Lorchhausen im Westen bis Frankfurt am Main mit dem Lohrberger Hang im Osten. Hinzu kommt der nördlichste Weinberg Hessens, der Böddiger Berg in Felsberg an der Eder. Damit ist das als Rheingau bezeichnete Weinanbaugebiet größer als der Rheingau im geographischen und historischen Sinne.
 Das Anbaugebiet erweiterte sich auf das linke Mainufer, als 1980 in der ehemaligen Weinstadt Rüsselsheim durch Oberbürgermeister Storsberg mit Hilfe des Rheingauer Weinbauverbandes ein Gedächtnisweinberg angepflanzt wurde. An historischer Stätte an der Südseite der Festung erinnert er an die erste Erwähnung des Rieslings 1435 in den Regesten des Grafen Johann von Katzenelnbogen.
 Die Rebflächen sind:
 Sie bilden das bestimmte Anbaugebiet für Qualitätswein Rheingau. Dabei liegen nur Eltville, Geisenheim, Kiedrich, Lorch, Lorchhausen, Oestrich-Winkel, Rüdesheim und Walluf in der historischen Landschaft Rheingau. Frankfurt am Main, Flörsheim, Hochheim und Wiesbaden liegen östlich davon im Main-Taunusvorland bzw. Vordertaunus, und Felsberg liegt ganz weit von den genannten Kommunen entfernt im Edertal in Nordhessen.
 Klima
 Das Klima im Rheingau ist sehr mild. Er liegt im Regenschatten der bewaldeten Höhen des von Südwesten nach Nordosten ausgerichteten Rheingaugebirges, eines Teils des Hohen Taunus. Die Wälder hemmen den Abfluss nächtlicher Kaltluft in die darunter gelegenen Weinberge. Weil der Rhein bis Rüdesheim nach Westen verläuft, gibt es im Rheingau vorwiegend Südhänge, die einer starken Sonneneinstrahlung ausgesetzt sind.
 Im 30-jährigen Mittel (1981–2010) ergaben sich folgende Werte:
 Niederschläge: 590 mm in 12 Monaten, 360 mm in der Vegetationszeit (Messstelle Eltville)
 Sonnenscheinstunden: 1.649 Stunden in 12 Monaten, 1.299 Stunden in der Vegetationszeit (Messstelle Geisenheim)
 Mittlere Jahrestemperatur: 10,7 °C, 15,7 °C in der Vegetationszeit (Messstelle Eltville)
 Rebsorten
 Die bei weitem häufigste Rebsorte im Rheingau ist der Riesling (Weißwein). Er nimmt ca. 80 % der Anbaufläche und fast alle Spitzenlagen ein und besitzt eine sehr hohe Qualität. Eine Sonderstellung im Rheingau hat dabei der Weinort Assmannshausen. Hier wird auf 75 ha Spätburgunder (Rotwein) angebaut, womit dort die größte zusammenhängende Anbaufläche für Spätburgunder in Deutschland besteht.
 Insgesamt ergibt sich folgende Verteilung:
 Riesling 78,0 %
 Spätburgunder 12,2 %
 Sonstige weiße Sorten 7,6 %
 Sonstige rote Sorten 2,2 %
 Der Hektarhöchstertrag liegt gesetzlich geregelt bei ca. 100,0 hl/ha. In der Regel werden im Gebiets-Schnitt aber nur rund 67 hl/ha geerntet.
 Der Rheingauer Wein braucht oft wegen seiner Säurestruktur und seiner Komplexität Lagerzeit zur Entwicklung der ihm eigenen geschmacklichen Eigenschaften. Je nach Jahrgang und Qualitätsstufe kann dies selbst bei trockenen Weinen zwei und mehr Jahre dauern. Der Trend geht zu Rieslingweinen, die mit Säurewerten von 6,5 bis knapp 8 g/l ausgebaut werden und so in den ersten beiden Jahren nach der Ernte am besten schmecken.
 Geschichte des Weinbaus im Rheingau
 Die Geschichte des Weinbaus am Rhein reicht bis in die Römerzeit zurück. Der „Weinkaiser“ Probus (* 232, † 282) regte in der Pfalz den Weinbau an. Jedoch schien dieser sich auf das linke Rheinufer zu beschränken. Im Rheingau gibt es keine konkreten Hinweise hierauf und allenfalls vereinzelte Funde römischer Werkzeuge und Gerätschaften für den Weinbau. Möglicherweise lag das an dem nahe gelegenen Limes, der nur wenige Kilometer nördlich durch den Taunus verlief. Während der Völkerwanderung geriet der Weinbau dann weitgehend in Vergessenheit.
 Erst Karl der Große brachte neue Impulse. Der Legende nach blickte er von seiner Pfalz in Ingelheim über den Rhein und bemerkte, dass der Schnee am Johannisberg (Schloss Johannisberg) früher schmolz als anderswo. Er ordnete deshalb an, hier Reben anzubauen. Durch ihn wurden die Weinanbauflächen erheblich ausgedehnt. Der erste Weinbau auf dem Johannisberg ist aus dem Jahr 817 überliefert, in Walluf sogar bereits aus dem Jahr 779. Zunächst trug der Berg jedoch noch die Bezeichnung Bischofsberg, welche vermutlich auf den Gelehrten Rabanus Maurus zurückgeht, der sich während seiner Zeit als Mainzer Erzbischof um 850 öfter im Rheingau aufhielt und auch dort starb. Durch eine Schenkung Kaiser Ottos II., welche als Veroneser Schenkung in die Geschichte einging, erlangte der Mainzer Erzbischof Willigis Lehensrechte im Rheingau. Im Jahr 1100 ging er an die Benediktinermönche des Stiftes St. Alban vor Mainz über, die hier ein Kloster gründeten. Die Abteikirche wurde im Jahr 1130 Johannes dem Täufer geweiht, was zur Umbenennung in Johannisberg führte.
 Um diese Zeit erreichte der Weinbau in Deutschland einen Höhepunkt: Die Rebfläche war mit ca. 300.000 ha etwa neunmal so groß wie heute. An der Durchführung und Weiterentwicklung waren vor allem die Klöster beteiligt. Neben den Benediktinermönchen von Kloster Johannisberg waren dies im Rheingau besonders die Zisterzienser aus dem Kloster Eberbach, welches sich in den nächsten Jahrhunderten zu einem Zentrum des Weinbaus entwickelte. Ihr Weinhandel war hauptsächlich rheinabwärts gerichtet und florierte dank umfänglicher Zollbefreiungen der Grafen von Katzenelnbogen, die Kloster Eberbach zu ihrem Hauskloster machten. Während in Frankfurt Verbote für das Neuanlegen von Weinbergen erlassen wurden und die Herren in Mainz die Erträge ihrer Weinberge im Rheingau durch ein Gebot, nur noch frenschen (guten und ertragreichen roten) Wein anbauen zu lassen, pflanzte Graf Johann von Katzenelnbogen im nahegelegenen Rüsselsheim eine neue weiße Rebsorte, den Riesling, an. Sein Besitz umfasste neben zahlreichen Weinbergen vom Neckar bis zur Mosel auch Weinberge in Rüdesheim am Rhein. In seinen Lehnsbriefen werden neben Weinbergen um die Stadt auch ein Weinberg im Geisenheimer Feld von 1346 erwähnt. In diesem Zeitraum des Spätmittelalters, einer Blütezeit der Entdeckungen von Wissenschaft und Kunst, aber auch der Dekadenz des geistlichen und weltlichen Fürstenstandes, entstand ein gesteigertes Bedürfnis an erlesenen Getränken. Während die Preise von Malvasier und anderen alkoholreichen Weinen aus dem Mittelmeerraum die lokalen Weine um das Vier- bis Fünffache übertrafen und Bier dem Wein starke Konkurrenz machte, löste der sortenreine Satz den traditionellen Gemischten Satz ab, was ein Aufkommen von Ersterwähnungen von Rebsorten nach dem Riesling u. a. in Hattenheim 1470 mit der Rebsorte Klebrot (Spätburgunder) oder 1476 der Rebsorte Grobrot in Kloster Eberbach bezeugt. Allerdings scheint auch der Begriff Rheingauer Wein schon ein geschätztes Qualitätsmerkmal gewesen zu sein, da Graf Philipp von Katzenelnbogen-Diez 1475 seinen Amtmann als Entlohnung zwischen Rheingauer und Bergsträßer Wein wählen ließ. Die Wirren der Reformation, in der auch die neugewonnenen Erkenntnisse verfielen, hemmten eine äußerst fruchtbare Entwicklung auf lange Zeit.
 Entdeckungen und Neuzüchtungen im Rheingau
 Entstehung der Spätlese und Entdeckung der Edelfäule
 Bis ins 18. Jahrhundert war ein spätes Lesen in solch nördlichen Breitengraden wie im Rheingau nicht üblich, da die Winzer einen Fäulnisbefall der Trauben befürchteten. Die Zeit der Lese war deshalb auch von den Gemeinden vorgeschrieben.
 Eine Ausnahme bildete das Schloss Johannisberg, welches dem Fürstbischof von Fulda gehörte. Bevor der Johannisberger Kellermeister alljährlich mit der Lese beginnen konnte, musste er zuerst die Erlaubnis aus Fulda einholen. Im Jahr 1775 verspätete sich jedoch der reitende Bote um 14 Tage. Über die Gründe gibt es mehrere Versionen; eine besagt, der Fürstbischof sei aufgrund eines Jagdausflugs nicht erreichbar gewesen, eine andere, dass der Bote von Räubern aufgehalten worden sei. Jedenfalls mussten die Mönche vom Kloster Johannisberg mit ansehen, wie ihre Reben von Fäulnis befallen wurden und zu schrumpfen anfingen. Geerntet wurde schließlich nach Eintreffen der Erlaubnis trotzdem, und wie sich zeigte, entstand zum Erstaunen der Kellermeister ein außergewöhnlich guter Wein. Durch dieses für den Weinbau epochale Ereignis war die Spätlese entdeckt und mit ihr die Tatsache, dass Wein aus edelfaulen Trauben von besonderer Güte sein kann. Diese Edelfäule war fortan verantwortlich für Raritäten mit Prädikatsbezeichnungen wie der Auslese, der Beerenauslese und der Trockenbeerenauslese.
 Erstmals seit dem Jahrgang 1999 gibt es nur im Rheingau Weine aus wissenschaftlich klassifizierten Lagen, welche die Bezeichnung Erstes Gewächs tragen. Denn nur auf klimatisch begünstigten Standorten und besten Böden (Terroir) kann ein Wein von ganz besonderer Güte wachsen, dessen unverwechselbarer Bodencharakter im Vordergrund steht und sich im Weingenuss widerspiegelt.
 Im Jahr 2011 wurde entdeckt, dass die Lagenklassifizierung im Rheingau schon eine 150-jährige Geschichte hat. Das 1867 von Friedrich Wilhelm Dünkelberg herausgegebene Werk Der nassauische Weinbau enthält eine Weinbau-Karte des nassauischen Rheingaus, in der alle damals vorhandenen Rebflächen farblich markiert sind, und zwar in drei verschiedenen Rottönen die Weinberge I. Klasse, die Weinberge II. Klasse und die übrigen Weinberge.
 Zu den Weinbergen I. Klasse wurden im Jahr 1867 nur dreizehn Lagen in neun Gemarkungen gezählt:
 Nebenbei lässt die Karte erkennen, dass sich der Bestand an Rebflächen seit 1867, besonders in der zweiten Hälfte des 20. Jahrhunderts, erkennbar verändert hat. Im 19. Jahrhundert zog sich der Steillagenweinbau noch ununterbrochen am Rhein entlang von Rüdesheim bis Kaub. Nur dort, wo nach einer Flurbereinigung die Steillagen durch Fahrwege erschlossen werden konnten, hat sich der Weinbau seitdem halten können. Andererseits wechselten früher im oberen und mittleren Rheingau von Geisenheim bis Niederwalluf die Rebflächen viel stärker mit anderen landwirtschaftlichen Nutzungen ab. Der Weinbau hat sich hier seitdem stärker ausgebreitet. Weiter östlich hingegen gab es einige Weinorte, in denen der Weinbau inzwischen aufgegeben wurde oder zurückgegangen ist. So zog sich die Weinlage am Wiesbadener Neroberg früher bis hinunter ins Nerotal, und es gab weitere Weinberge im Dambachtal. In Biebrich gab es einen Weinberg, an den heute nur noch die Wingertstraße mit ihrem Namen erinnert. Auch in Castel und Amöneburg wurde Weinbau betrieben. Aufgegeben wurden die früheren Rebflächen in Igstadt, Wallau und Diedenbergen. Weiter ausgedehnt waren früher die Rebflächen in Delkenheim. Und viel mehr Weinbau gab es auch südlich von Wicker entlang des Wickerbachs in der Gemarkung von Flörsheim, an den heute nur noch die mit 0,9 ha kleinste Rheingauer Einzellage St. Anna Kapelle oberhalb der Wiesenmühle (in der Karte: Jungenfelder Hof) erinnert.
 Neuzüchtungen
 In Geisenheim wurde 1872 die Königlich Preußische Lehranstalt für Obst- und Weinbau gegründet, welche sich heute Forschungsanstalt für Garten- und Weinbau nennt und seit 1972 im Rahmen des Weinbau- und Önologiestudiums eng mit der Fachhochschule Wiesbaden, Fachbereich Geisenheim, kooperierte. 2013 entstand daraus eine Hochschule neuen Typs, die eigenständige Hochschule Geisenheim. In der Forschungsanstalt wurden zahlreiche Entdeckungen auf dem Gebiet des Weinbaus gemacht.
 Im Jahre 1882 züchtete der Botaniker, Biologe, Züchter und Dozent Hermann Müller, welcher aus dem schweizerischen Thurgau stammte, hier die nach ihm benannte neue Rebsorte Müller-Thurgau. Dieser ist heute nach dem Riesling die zweithäufigste Sorte in Deutschland und gilt weltweit als sehr erfolgreiche Züchtung, da er geringe Anforderungen an Boden und Klima stellt, früh reift und gute Erträge bringt. Nach neueren Erkenntnissen ist er allerdings entgegen der weitverbreiteten Meinung keine Kreuzung aus Riesling und Silvaner, wie der synonyme Name Rivaner suggeriert. Vielmehr war sich Müller selbst nicht mehr sicher, welche Eltern-Reben er verwendet hatte, Silvaner konnte aber durch Untersuchungen ausgeschlossen werden. Aufgrund gentechnischer Untersuchungen seit 1998 stellte sich heraus, dass es sich tatsächlich jedoch um eine Kreuzung der Sorten Riesling (Mutter) und Madeleine Royale (Vater) handelt.
 Der spätere Leiter der Forschungsanstalt, Heinrich Birk, züchtete ebenfalls mehrere Rebsorten. Zu den bekanntesten zählen der Ehrenfelser, eine 1929 entstandene Kreuzung aus Riesling und Silvaner, die nach der Burg Ehrenfels bei Rüdesheim benannt ist, sowie der Rotberger von 1928, der Schönburger von 1939 und der nach der Burg Reichenstein bei Bingen am Rhein benannte Reichensteiner (1939).
 Weinlagen und Weingüter
 Allgemeines
 Im Rheingau gibt es unterschiedliche Böden. In den höheren Lagen finden sich leichte Verwitterungsböden. In der Nähe der Talsohle des Rheins gehen diese zunehmend in Löss, Lehm und Ton über. Geschmack und Charakter des Weines bestimmen sich aus der angetroffenen Bodenart, ihrer Wasserdurchlässigkeit und Farbe. Diese Kriterien haben nicht nur Einfluss auf das Wachstum der Rebe, sondern auch auf dessen Wärmezufuhr (feucht und hell = kalt, trocken und dunkel = warm). Es sind vier Hauptbodengruppen anzutreffen: Vulkanböden, auf denen füllige, gehaltvolle, feurige Weine wachsen; Schieferböden, die feinrassige, pikante, spritzige Weine ergeben; Keuper- und Muschelkalkböden, die herzhafte, kräftige Weine entstehen lassen; schließlich Löss- und Lehmböden, die gehaltvolle, bukettreiche Weine hervorbringen. Hinzu kommt, dass steilere und höher gelegene Lagen mehr Sonnenschein erhalten, da der Dunst, der sich in Rheinnähe bildet, hier weniger stark ist. Weiter oben gibt es auch kühleren Wind, weshalb dort vermehrt Riesling neu angebaut wird, um die Folgen der globalen Erwärmung für den Weinbau abzumildern.
 Zusammengefasst zeichnen sich die Spitzenlagen deswegen durch eine gute Kombination zwischen Boden, Sonnenschein und geschützter Lage aus und lassen sich prinzipiell an jeder Stelle des Rheingaues finden.
 Das gesamte Anbaugebiet ist in zehn Großlagen und 119 Einzellagen unterteilt.
 Großlagen, Weinorte und Einzellagen
 In der nachfolgenden Übersicht werden Rheingauer Weinorte und bekannte Einzellagen den in alphabetischer Reihenfolge dargestellten Großlagen zugeordnet.
 Großlagenfrei ist der Wiesbadener Neroberg. Der Lohrberger Hang in Frankfurt sowie der Böddiger Berg in Felsberg (Schwalm-Eder-Kreis) zählen darüber hinaus ebenfalls zum Weinbaugebiet Rheingau, obwohl sie geographisch nicht dazu gehören.
 Alle Rebflächen sind bei dem Regierungspräsidium Darmstadt in einer Weinbergrolle verzeichnet. Das Verzeichnis enthält Karten, in die die Lagen eingezeichnet sind. Über Anträge auf Eintragungen in die Weinbergrolle sowie über Anträge auf Änderungen und Löschungen wird nach Anhörung eines Sachverständigenausschusses entschieden. Der Ausschuss äußert sich insbesondere über wirtschaftlich sinnvolle, aber die standortgebundene Eigenart wahrende Abgrenzungen der Lagen und Bereiche. Anträge auf Eintragung, Änderung und Löschung einer Lage einschließlich der Feststellung und Festsetzung der Lagenamen sind von der Gemeinde zu stellen, in deren Gebiet die Rebflächen belegen sind. Das Weinbau-Dezernat des Regierungspräsidiums Darmstadt mit Sitz in Eltville ist zuständig für alles, was mit Reben und Wein in Hessen zusammenhängt. Die Administration reicht von hoheitlichen Aufgaben wie der Erteilung von Prüfnummern für Wein, Sekt, Perlwein und Branntwein bis zur Beratung und Fortbildung aller hessischen Winzer.
 Für das vollständige Verzeichnis der Lagen siehe Liste der Weinlagen im Rheingau.
 Weingüter und Weinvermarktung
 Von den 587 Weinbaubetrieben im Rheingau zählen 485 zu den Selbstvermarktern von Most, Fasswein und Flaschenwein. 294 dieser Betriebe bewirtschaften eine Rebfläche von mehr als 1 ha. Unter diesen wiederum verfügen 75 Weingüter über jeweils mehr als 10 ha und damit zusammen über mehr als die Hälfte aller Rebflächen des Rheingaus. Das größte Rheingauer Weingut sind die Hessischen Staatsweingüter. Die 102 nicht selbst vermarktenden Betriebe sind mit 138 ha Rebfläche in Winzergenossenschaften organisiert. Neben der Gebietswinzergenossenschaft Weinland Rheingau sind dies die drei Ortswinzergenossenschaften in (von West nach Ost) Hallgarten, Erbach, Rauenthal und Frauenstein. 42 der renommiertesten Rheingauer Weingüter waren nach dem Stand von 2010 im Verband Deutscher Prädikatsweingüter (VDP) organisiert. Damit ist der VDP Rheingau der mitgliederstärkste Regionalverein des VDP.
 Viele der Weingüter haben eine lange Tradition. So setzen die Staatsweingüter die Arbeit der Mönche von Kloster Eberbach fort. Der Ursprung des Weingutes Baron von Knyphausen lässt sich als Draiser Hof und als Teil des Klosters Eberbach auf das Jahr 1141 zurückverfolgen. Schloss Vollrads in Winkel nimmt gar den Superlativ Ältestes Weingut Deutschlands für sich in Anspruch.
 Um sich bei der Vermarktung von den Erzeugnissen anderer Anbaugebiete deutlich erkennbar abzuheben, propagiert der Rheingauer Weinbauverband die Verwendung der Rheingauer Flöte als besondere Flaschenform. Auch eine besondere Form des Weinglases wurde kreiert und hat den traditionellen Rheingauer Römer abgelöst. Das neue Glas hat einen langen schlanken Stiel, der in Farbe und Form das kantig-dunkle Erscheinungsbild der Weinflasche aufnimmt. Auch der Weinkelch ist hoch und schlank. Dieses Glas wird seit 2009 nicht mehr produziert. Der Kelchrand befindet sich im Gegensatz zu früher weit über dem Eichstrich, wodurch es teuer würde, wie früher in den Weinlokalen der Region üblich und von den Gästen erwartet, bis zum Glasrand und darüber hinaus („mit Berg“) einzuschenken.
 Würdigungen und Zitate
 Die Rebsorte Silvaner heißt vor allem in der Schweiz nach der Rheingauer Weinlage auch „Johannisberger“.
 Das Synonym für deutschen Wein im englischsprachigen Raum ist Hock, abgeleitet von der Stadt Hochheim am Main. Ein englischer Ausspruch lautet: „A good Hock keeps away the doc!“
 Ein Zitat von Heinrich Heine lautet: „Mon dieu, wenn ich doch so viel Glauben in mir hätte, dass ich Berge versetzen könnte, der Johannisberg wäre just derjenige Berg, den ich mir überall nachkommen ließe.“
 Weinköniginnen
 In jedem Rheingauer Weinort, auch in jedem Ortsteil, gibt es eine Ortsweinkönigin. Martinsthal machte für einige Jahre eine Ausnahme und ließ den Wein des Ortes durch einen Bacchus repräsentieren. Aus dem Kreis dieser Weinmajestäten stammen die Kandidatinnen für die Kür der Rheingauer Weinkönigin und ihrer Prinzessinnen.
 Die letzten Weinköniginnen waren
 Simone Wagner, Erbach (2001/2002), deutsche Weinprinzessin 2002/2003
 Elena Wagner, Eltville-Rauenthal (2002/2003)
 Nadine Jäger, Rüdesheim (2003/2004), deutsche Weinprinzessin 2004/2005
 Daniela Wendling, Oestrich-Winkel (2004/2005)
 Sabrina Klassen, Lorch (2005/2006)
 Maresa Breuer, Rüdesheim (2006/2007)
 Michaela Hans, Johannisberg (2007/2008)
 Anna-Maria Mucke, Eltville (2008/2009)
 Sarah Alt, Hallgarten (2009/2010)
 Madeleine Rossel, Eltville (2010/2011)
 Elena Benischke, Martinsthal (2011/2012)
 Sabine Wagner, Hochheim (2012/2013)
 Katharina Fladung
 Louisa Follrich
 Stephanie Kopietz, Mainz-Kostheim (2016/2017)
 Tatjana Schmidt, Walluf (2017/2018)
 Katharina Bausch, Hattenheim (2018/2019)
 Valerie Gorgus, Hattenheim (2019/2020)
 Die Rheingauer Weinkönigin Ulrike Neradt aus Martinsthal, die als Ulrike Seyffardt 1972 zur Deutschen Weinkönigin gewählt worden war, wurde durch ihre Tätigkeit als Fernsehmoderatorin deutschlandweit bekannt.
 Literatur
 vivart Wiesbaden und Rheingau. Magazin für Kultur und Lebensart. Universum Verlag, 2007.
 Oliver Bock: Rheingau von A bis Z. Societäts Verlag, ISBN 3-7973-0921-X.
 Alfred Zirwes: Im Rheingau unterwegs. Societäts Verlag.
 Hans Ambrosi und Wolfgang Blum: Rheingau pur. Verlagsgruppe Rhein Main.
 Wolfgang Schleicher, Josef Staab, Hans Reinhard Seeliger: Schloss Johannisberg – Neun Jahrhunderte Weinkultur am Rhein. Woschek Verlagsgesellschaft, ISBN 3-924744-35-1.
 Oliver Bock: Der Rheingauer Weinschmecker, Ausgabe 2008. Die 40 besten Straußwirtschaften und Gutsschänken. Societäts Verlag, 2007, ISBN 3-7973-0967-8.
 Hugh Johnson, Stuart Pigott: Touring in Wine Country: The Mosel & Rheingau. Verlag Mitchell Beazley, 1997, ISBN 1-85732-875-2 (englisch).
 Weblinks
 Regierungspräsidium Darmstadt: Anbauregulierung im Weinbau
 Rheingauer Weinbauverband e. V.
 Rheingauer Wein
 Einzelnachweise
 Weinanbaugebiet (Deutschland)


text:
Dornálaí Gael-Mheiriceánach, a bhí ina churadh domhanda trom-mheáchain, ab ea James J. Braddock (7 Meitheamh, 1905 – 29 Samhain, 1974). Bhí mí-ádh an diabhail air nuair a bhí sé og. Cionn is gur tháinig sé aniar ó na tubaistí ina shaol chun craobh an domhain a bhaint amach, thug Damon Runyon The Cinderella Man air.
 Saol
 In Hell’s Kitchen, i gCathair Nua-Eabhrac, a rugadh James Braddock, cúpla céad slat siar ó Madison Square Garden, príomhionad dornálaíochta an domhain, agus áit a mbainfeadh sé féin cuid mhór babhtaí ní ba mhoille ina shaol.
 Rugadh a mháthair in Éirinn sa bhliain 1872. Bhí a mhuintir beo bocht, agus mar sin ní bhfuair sé mórán de shó an tsaoil, ná mórán oideachais fiú.
 Dálta a chuid cairde uilig ba é mian a chroí peil Mheiriceánach a imirt le Fighting Irish (Ollscoil Notre Dame), ach murab ionann agus mórán dá chairde, bhí an mianach spóirt go smior ann. Tháinig an bhochtaineacht salach ar a chuid pleananna, áfach, agus b’éigean dó dul amach ag obair agus é fós an-óg.
 Bhaist a thuismitheoirí James Walter air ach d’athraigh sé a ainm go James J. in ómós don bheirt iar-churadh domhanda James J. Corbett agus James J. Jeffries. Chaill sé mórán airgid i rith an Spealta Mhóir i 1929. Ar an chúis sin, agus siocair go raibh sé i ndiaidh a dheasóg a bhriseadh an bhliain roimhe sin, b’éigean dó obair a lorg mar dhugaire neamhoilte chun a bhean agus a thriúr clainne a chothú.
 Dornálaíocht
 Ní raibh an daibhreas mar bhac ar an dornálaíocht. Mar amaitéarach bhí sé ina churadh trom-mheáchain agus scothmheáchain ar New Jersey ag an am céanna. Sa rannóg scothmheáchain a chuaigh sé leis an dornálaíocht ghairmiúil nuair a bhí sé bliain agus fiche d’aois. Taobh istigh de thréimhse trí bliana throid sé sé bhabhta agus daichead. Chríochnaigh seacht gcinn acu ar comhscór, chaill sé cúig cinn, agus bhuaigh sé an chuid eile, ceann is fiche acu sin le buillí scoir.
 I 1928 fuair sé tairiscint troid in éadan Tommy Loughran, fear a bhí ina iomaitheoir craoibhe aitheanta. I rith an bhabhta sin bhris sé roinnt de na cnámha ina lámh dheas agus chaill sé an troid le breith mhóraimh. Mar bharr ar an donas, nuair a fuair an Coimisiún Dornálaíochta amach go raibh sé ag iarraidh troid le dorn briste, chealaigh siad a cheadúnas dornálaíochta.
 Bhí de nós ag dornálaí ag an am cócaon a chur i lámha
 na dornálaithe na ionas nach mbéidís pian a mhothú.
 Nuair nach raibh sé in ann troid ná oibriú thit sé i lionn dubh, agus ar feadh roinnt míonna bhí sé cráite ar fad ag an dúlagar. Faoi dheireadh chuaigh sé ag lorg deirce ó eagraíocht fóirithinte rialtais. Ghoill sé seo go mór air, agus thug sé an t-airgead ar ais a luaithe agus a bhí sé d’acmhainn aige.
 Agus é ag dul d’obair láimhe ar na dugaí b’éigean dó bheith i muinín a chiotóige, rud a d’fhág a chiotóg chomh láidir lena dheasóg agus a chuidigh go mór leis sa dornálaíocht ina dhiaidh sin. Bhí sé cairdiúil i gcónaí lena bhainisteoir, Joe Gould. Chuireadh Gould an-bhrú air agus bá ghnách leis dul ag traenáil go rialta. I Meitheamh na bliana 1934 tharla gur fágadh an dornálaí cáiliúil John “Corn” Griffin gan céile iomaíochta dhá lá roimh an bhabhta. Nuair a dúirt Joe Gould le bainisteoir Griffin go raibh Braddock sásta a bheith mar shop in áit na scuaibe, glacadh leis an tairiscint le fonn, nó ní raibh dornálaí ar bith eile ar fáil. Ag cruinniú éigeandála den Choimisiún Dornálaíochta rinneadh athnuachan ar cheadúnas James J. Braddock, agus cé nach raibh sé i ndiaidh troid le cúig bliana, leag sé Griffin le buille scoir.
 I mí Lúnasa throid sé in éadan John Henry Lewis, fear a bheadh ina dhiaidh sin ina churadh domhanda scothmheáchain. Nuair a bhuail sé Lewis, agus Art Lasky seacht mí ina dhiaidh sin, fuair sé an seans a raibh sé féin agus Joe Gould ag fanacht leis: troid in éadan an churaidh dhomhanda, Max Baer. Bhí foireann bhainistíochta Baer den bharúil láidir gur mó an t-ádh ná an ealaín a bhí ag baint le Braddock, agus nach mbeadh stró ar bith ar Baer an gus a bhaint as. Bhí Baer mar rogha na coitiantachta, agus bhí na geallghlacadóirí ag tairiscint 1 in aghaidh 10 go mbuailfeadh sé Braddock.
 Ar 13 Meitheamh, 1935, in Madison Square Garden Bowl, bhain James J. Braddock craobh-bhabhta trom-mheáchain an domhain le cinneadh d’aon ghuth ó na breithiúna. Bhí sé tríocha bliain d’aois, ceithre bliana ní ba shine ná Baer agus ní ba lú ná é go mór. An oíche sin d’admhaigh an t-iarchuradh go bhfuair sé an bascadh ba mheasa dá bhfuair sé riamh agus go raibh sé i ndiaidh Braddock a mheas go mór faoina chumas.
 I mí an Mheithimh 1937 throid sé in éadan Joe Louis i bPáirc Comiskey, os comhair caoga míle duine. Leag sé Louis i ndiaidh dhá nóiméad, ach tháinig an fear óg chuige féin go gasta, ghlac sé ceannas ar an bhabhta agus taobh istigh de leathuair an chloig bhí curadh domhanda nua ann. I ndiaidh an bhabhta fuarthas amach go bhfuair Braddock instealladh don airtríteas díreach roimh ré, rud a d’fhág mairbhe agus laige ina sciathán clé. Ina ainneoin sin throid sé go fíochmhar. Roinnt blianta ina dhiaidh sin, nuair a cuireadh ceist ar Louis cérbh é an dornálaí ba chróga ar throid sé ina éadan riamh, d’ainmnigh sé Braddock.
 Sheas sé sa chró dornálaíochta gairmiúil den uair dheireanach i 1938 nuair a throid sé in éadan Tommy Farr ón Bhreatain Bheag. Bhí Farr chun tosaigh go luath sa bhabhta, ach tháinig Braddock aniar agus leag sé Farr trí huaire sular bhain sé an troid le cinneadh d’aon ghuth.
 I 1942 liostáil sé féin agus Joe Gould in Arm Stáit Aontaithe Mheiriceá agus thraenáil siad saighdiúirí sa chomhrac aonair.
 Bás
 Fuair Braddock bás tobann i 1974 "ina chodladh" agus é in aois a naoi mbliana agus trí scór.
 Cionn is gur tháinig sé aniar ó na tubaistí ina shaol chun craobh an domhain a bhaint amach, thug Damon Runyon The Cinderella Man air.
 Tagairtí
 Dornálaithe Meiriceánacha
 Daoine a rugadh i 1905
 Básanna i 1974