type: legislation

text:
 21.4.2011
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 105/3
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) št. 396/2011
 z dne 20. aprila 2011
 o določitvi reprezentativnih cen v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za jajčni albumin in o spremembi Uredbe (ES) št. 1484/95
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode (Uredba o enotni SUT) (1) in zlasti člena 143 Uredbe,
 ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 614/2009 z dne 7. julija 2009 o skupnem sistemu trgovine za ovalbumin in laktalbumin (2) ter zlasti člena 3(4) Uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Uredba Komisije (ES) št. 1484/95 (3) navaja podrobna pravila za izvajanje sistema dodatnih uvoznih dajatev in določa reprezentativne cene v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za jajčni albumin.
 (2)
 Iz rednega spremljanja podatkov, ki so podlaga za določanje reprezentativnih cen za proizvode v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za jajčni albumin, sledi, da je treba spremeniti reprezentativne cene za uvoz nekaterih proizvodov ob upoštevanju sprememb cen glede na poreklo. Zato je treba objaviti reprezentativne cene.
 (3)
 Glede na razmere na trgu je treba to spremembo čim prej izvesti.
 (4)
 Ukrepi, predvideni s to uredbo, so v skladu z mnenjem Upravljalnega odbora za skupno ureditev kmetijskih trgov –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Priloga I k Uredbi (ES) št. 1484/95 se nadomesti s Prilogo k tej uredbi.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 20. aprila 2011
 Za Komisijo V imenu predsednika
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Generalni direktor za kmetijstvo in razvoj podeželja
 (1) UL L 299, 16.11.2007, str. 1.
 (2) UL L 181, 14.7.2009, str. 8.
 (3) UL L 145, 29.6.1995, str. 47.
 PRILOGA
 k Uredbi Komisije z dne 20. aprila 2011 o določitvi reprezentativnih cen v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za jajčni albumin in o spremembi Uredbe (ES) št. 1484/95
 „PRILOGA I
 Tarifna oznaka KN
 Poimenovanje proizvodov
 Reprezentativna cena
 (v EUR/100 kg)
 Varščina iz člena 3(3)
 (v EUR/100 kg)
 Poreklo (1)
 0207 12 10
 Piščančji trupi, znani kot 70 % piščanci, zamrznjeni
 140,8
 0
 AR
 0207 12 90
 Piščančji trupi, znani kot 65 % piščanci, zamrznjeni
 146,8
 0
 BR
 133,5
 0
 AR
 0207 14 10
 Kosi kokoši in petelinov vrste Gallus domesticus brez kosti, zamrznjeni
 224,7
 23
 BR
 246,1
 16
 AR
 312,4
 0
 CL
 0207 27 10
 Kosi purana brez kosti, zamrznjeni
 310,3
 0
 BR
 0408 91 80
 Jajca brez lupine, sušena
 337,0
 0
 AR
 1602 32 11
 Pripravki iz surovih kokoši in petelinov vrste Gallus domesticus
 287,3
 0
 BR
 3502 11 90
 Jajčni albumin, posušen
 602,6
 0
 AR
 (1) Po nomenklaturi držav, določeni v Uredbi Komisije (ES) št. 1833/2006 (UL L 354, 14.12.2006, str. 19). Oznaka ‚ZZ‘ predstavlja ‚drugo poreklo‘.“


type: wikipedia

text:
Philipp Herder-Dorneich (* 17. Juli 1928 in Freiburg im Breisgau) ist ein deutscher Ökonom und Sozialwissenschaftler. Er gilt als ein Wegbereiter der neuen politischen Ökonomie und war einer der ersten Vertreter der Gesundheitsökonomie in Deutschland.
 Leben
 Philipp Herder-Dorneich, der Sohn von Theophil Herder-Dorneich, absolvierte zunächst eine Ausbildung zum Maschinenmechaniker und studierte anschließend Nationalökonomie an der Rheinischen Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn und der Albert-Ludwigs-Universität Freiburg. 1957 wurde er in Freiburg zum Dr. rer. pol. promoviert. Er war anschließend im Verlagswesen tätig. 1962 gründete er die Arbeitsstelle für Sozialpolitische Forschung e.V., die ab 1964 unter „Forschungsinstitut für Einkommenspolitik und Soziale Sicherung“ firmierte. Von 1963 bis 1973 war er mit seinem Bruder Hermann Herder in der Geschäftsführung des Verlags Herder in Freiburg. 1966 habilitierte er sich an der Universität zu Köln mit der Schrift Sozialökonomischer Grundriss der gesetzlichen Krankenversicherung, die 1967 mit dem Hanns-Constantin-Paulsen-Preis ausgezeichnet wurde.
 1967 wurde er Direktor des Forschungsinstituts für Einkommenspolitik und Soziale Sicherung an der Universität Köln. 1968 bis 1969 war er ordentlicher Professor für Sozialpolitik der Universität Innsbruck, 1970 ordentlicher Professor für Sozialpolitik und Sozialökonomik der Ruhr-Universität Bochum. 1973 erhielt er einen Ruf an die Universität Köln auf den Lehrstuhl für Sozialpolitik, zudem Direktor des Seminars für Sozialpolitik sowie des Seminars für Genossenschaftswesen der Kölner Universität. 1993 wurde Herder-Dorneich emeritiert.
 Wirken
 Von besonderer Bedeutung ist auch seine wissenschaftliche Koordination der Arbeitsgemeinschaft Soziale Ordnungspolitik, welche er seit 1981 übernommen hat und die 7 Veröffentlichungen hervorbringen konnte.
 Philipp Herder Dorneich war seit 1968 Mitglied des Ausschusses für Sozialpolitik im Verein für Socialpolitik, Ausschussvorsitzender von 1977 bis 1981. Seit 1973 war er Mitglied der Arbeitsgemeinschaft sozialwissenschaftlicher Institute e.V. (ASI) sowie Mitglied im Wissenschaftlichen Beirat der Walter Raymond-Stiftung. Von 1978 bis 1987 war er wissenschaftlicher Koordinator der Bosch Kolloquien Gesundheitsökonomie. Er war 1983 bis 1985 Mitglied der Sachverständigenkommission für den Vierten Bericht der Bundesregierung über die Lage der Familie in der Bundesrepublik Deutschland. Seit 1988 war er Mitglied des Wissenschaftlichen Beirats der Zeitschrift „Arbeit und Sozialpolitik“ und wurde 1992 zum stv. Fachgutachter für Wirtschaft und Sozialpolitik der Deutschen Forschungsgemeinschaft (DFG) gewählt.
 Er hat zahlreiche Arbeiten publiziert. Seit 1976 war er Mitherausgeber der Zeitschrift Medizin Mensch Gesellschaft, zwischen 1976 und 1982 auch deren wissenschaftlicher Redakteur. Von 1981 an war er Mitherausgeber der „Jahrbücher für neue Politische Ökonomie“. Wichtige Publikationen sind die 12-bändige Reihe Gesundheitsökonomie (1978–1987), sieben Veröffentlichungen aus der „Arbeitsgemeinschaft Soziale Ordnungspolitik“ (1981–1993), 12 Bände Jahrbücher für neue Politische Ökonomie.
 Philipp Herder Dorneich war langjähriger Wissenschaftlicher
 Berater des Bund Katholischer Unternehmer (BKU). Er ist Mitglied der katholischen Studentenverbindung KDStV Bavaria Bonn im CV.
 Da Herder-Dorneich einer der wichtigsten Vertreter der frühen Gesundheitsökonomie in Deutschland war, sind zahlreiche seiner wissenschaftlichen Mitarbeiter später in Führungspositionen im deutschen Gesundheitswesen vorgerückt – so etwa
 Volker Leienbach (1987 bis 2002 Geschäftsführer der Gesellschaft für Versicherungswissenschaft und -gestaltung e.V.; 2002 bis 2019 geschäftsführendes Vorstandsmitglied des Verbandes der privaten Krankenversicherung),
 Werner Gerdelmann (2003 bis 2008 Vorstandsmitglied des Verbandes der Angestellten-Krankenkassen; gest. 2011),
 Lothar Feige (bis 1993 Hauptgeschäftsführer der Kassenärztlichen Vereinigung Niedersachsen, gegenwärtig Professor an der Ostfalia Hochschule für angewandte Wissenschaften),
 Karlheinz Schönbach (1988 bis 2007 Leiter des Geschäftsbereichs Verträge im Bundesverband der Betriebskrankenkassen, 2008 bis 2015 Leiter des Geschäftsbereichs Gesundheit beim AOK-Bundesverband),
 Jürgen Wasem (Professor an der Universität Duisburg-Essen, seit 2007: Vorsitzender des Erweiterten Bewertungsausschusses in der vertragsärztlichen Versorgung),
 Rüdiger Balthasar (gest. 2002, seit 1987 Hauptgeschäftsführer der Kassenärztlichen Vereinigung Westfalen-Lippe) und
 Christina Tophoven (seit 2004: Geschäftsführerin der Bundespsychotherapeutenkammer).
 Schriften (Auswahl)
 Politisches Modell zur Wirtschaftstheorie. Theorie der Bestimmungsfaktoren finanzwirtschaftlicher Staatstätigkeit. Goerlich, Freiburg/Br. 1959.
 Analyse der gesetzlichen Krankenversicherung. Schmidt, 1965.
 Soziale Kybernetik. Kohlhammer, 1965.
 Zur Theorie der sozialen Steuerung. Kohlhammer, Köln 1965.
 Sozialökonomischer Grundriß der gesetzlichen Krankenversicherung. Kohlhammer, Köln 1966.
 Der Markt und seine Alternativen in der freien Gesellschaft. Ökonomische Theorie des Pluralismus. Dietz, Hannover 1968.
 Politik als Stimmenmaximierung. Wison-Verlag, Köln 1968.
 Wirtschaftssysteme. Systemtheorie einer allgemeinen Mikroökonomik. W.estdt. Verlag, Opladen 1972, ISBN 3-531-02230-X.
 (zusammen mit Werner Kötz): Zur Dienstleistungsökonomik. Systemanalyse und Systempolitik der Krankenhauspflegedienste. Duncker & Humblot, Berlin 1972, ISBN 3-428-02775-2.
 Zur Verbandsökonomik. Ansätze zu einer ökonomischen Theorie der Verbände. Duncker & Humblot, Berlin 1973, ISBN 3-428-02925-9.
 Wirtschaftsordnungen. Pluralistische und dynamische Ordnungspolitik. Duncker & Humblot, Berlin 1974, ISBN 3-428-03274-8.
 (zusammen mit Manfred Groser): Ökonomische Theorie des politischen Wettbewerbs. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1977, ISBN 3-525-03129-7.
 Wachstum und Gleichgewicht im Gesundheitswesen. Die Kostenexplosion in der gesetzlichen Krankenversicherung und ihre Steuerung. Westdt. Verlag, Opladen 1977, ISBN 3-531-11399-2.
 Konkurrenzdemokratie, Verhandlungsdemokratie. Politische Strategien der Gegenwart. Kohlhammer, Stuttgart 1979, ISBN 3-17-005650-6.
 Soziale Ordnungspolitik. Mit neuen Strategien gegen Steuerungsdefizite. Bonn aktuell, 1979, ISBN 3879591172.
 Gesundheitsökonomik. Enke, 1980, ISBN 3432906218.
 Der Sozialstaat in der Rationalitätenfalle. Grundfragen d. sozialen Steuerung. Kohlhammer, Stuttgart 1982, ISBN 3-17-007905-0.
 Gesetzliche Krankenversicherung heute. Erfahrungen aus der Kostenexplosion und Steuerungsaufgaben in den 80er Jahren. Deutscher Instituts-Verlag, Köln 1983, ISBN 3-602-34831-8.
 (zusammen mit Jürgen Wasem): Krankenhausökonomik zwischen Humanität und Wirtschaftlichkeit. Nomos, Baden-Baden 1986, ISBN 3-7890-1229-7.
 Theorie der sozialen Steuerung, die Theorie der Scheine. Nomos, Baden-Baden 1986, ISBN 3-7890-1236-X.
 Systemdynamik. Nomos, Baden-Baden 1988, ISBN 3-7890-1565-2.
 Die Entscheidung für Kinder als ordnungspolitisches Problem im Rahmen einer Mehrgenerationensolidarität. Kohlhammer, Stuttgart 1990, ISBN 3-17-011328-3.
 Perestroika und Ordnungspolitik. Modelle der Systemreform in Teilschritten. Nomos, Baden-Baden 1990, ISBN 3-7890-1983-6.
 Unternehmensphilosophie. 2. Auflage. Nomos, 1991, ISBN 3789023396.
 Neue politische Ökonomie. Eine kurzgefasste Hinführung ; Rückblick - Anwendung - Ausblick. Nomos, Baden-Baden 1992, ISBN 3-7890-2691-3.
 mit Jürgen Zerche, Werner W. Engelhardt: Sozialpolitiklehre als Prozess. Nomos, 1992, ISBN 3789026255.
 Vernetzte Strukturen. Das Denken in Ordnungen. Nomos, Baden-Baden 1992, ISBN 3-7890-2627-1.
 Ökonomische Systemtheorie: Eine kurzgefasste Hinführung. Nomos, 1993, ISBN 3789029491.
 Ökonomische Theorie des Gesundheitswesens. Problemgeschichte, Problembereiche, theoretische Grundlagen. Nomos, Baden-Baden 1994, ISBN 3-7890-3340-5.
 Sozialökonomik. Angewandte Ökonomik sozialer Systeme. Nomos, 1994, ISBN 3-7890-3241-7.
 Gesundheitsökonomik. Systemsteuerung und Ordnungspolitik im Gesundheitswesen. Lucius + Lucius, 1999, ISBN 3828245358.
 Literatur
 Peter Weuthen: Schriftenverzeichnis Philipp Herder-Dorneich: 1957–1994. Vollständiges Verzeichnis aller Veröffentlichungen; Lebensdaten, Ideenentwicklung. Nomos 1994, ISBN 3-7890-3338-3.
 Thomas Fretter u. a. (Hrsg.): Ordnungspolitik vor neuen Aufgaben. Festgabe für Philipp Herder-Dorneich zum 65. Geburtstag. Nomos, Baden-Baden 1993, ISBN 3-7890-3127-5.
 Weblinks
 Nachlass Bundesarchiv N 1427
 Einzelnachweise
 Ökonom (20. Jahrhundert)
 Ökonom (21. Jahrhundert)
 Hochschullehrer (Universität Innsbruck)
 Hochschullehrer (Ruhr-Universität Bochum)
 Hochschullehrer (Universität zu Köln)
 Korporierter im CV
 Deutscher
 Geboren 1928
 Mann


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 17.12.2019
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 327/108
 ES UN MAROKAS ASOCIĀCIJAS PADOMES IETEIKUMS NR. 1/2019
 (2019. gada 4. decembris),
 ar ko apstiprina ES un Marokas rīcības plāna, ar kuru tiek īstenots īpašais statuss (2013.–2017. g.), pagarināšanu par diviem gadiem [2019/2159]
 ES UN MAROKAS ASOCIĀCIJAS PADOME,
 ņemot vērā Eiropas un Vidusjūras valstu nolīgumu par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses (1),
 tā kā:
 (1)
 Eiropas un Vidusjūras valstu nolīgums par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses (“nolīgums”) stājās spēkā 2000. gada 1. martā.
 (2)
 Saskaņā ar nolīguma 80. pantu Asociācijas padome var sniegt jebkuru ieteikumu, ko tā uzskata par piemērotu nolīguma mērķu sasniegšanai.
 (3)
 Saskaņā ar nolīguma 90. pantu puses veic vispārējus vai īpašus pasākumus, kas nepieciešami to saistību izpildei saskaņā ar nolīgumu, un raugās, lai tiktu sasniegti nolīgumā izvirzītie mērķi.
 (4)
 Asociācijas padomes reglamenta 10. pantā ir paredzēta iespēja laikposmā starp sanāksmēm sniegt ieteikumus, izmantojot rakstisku procedūru.
 (5)
 Rīcības plāns, ar kuru tiek īstenots īpašais statuss (2013.–2017. g.) (“rīcības plāns”), 2018. gadā tika pagarināts par vienu gadu. Rīcības plāna pagarināšana par turpmākiem diviem gadiem būs ES un Marokas sadarbības pamats 2019. un 2020. gadam un ļaus noteikt ES un Marokas attiecību jaunās prioritārās tematiskās jomas turpmākajiem gadiem,
 AR ŠO IESAKA.
 Vienīgais pants
 Asociācijas padome, izmantojot rakstisku procedūru, iesaka par diviem gadiem pagarināt ES un Marokas rīcības plānu, ar kuru tiek īstenots īpašais statuss (2013.–2017. g.).
 Briselē, 2019. gada 4. decembrī
 ES un Marokas Asociācijas padomes vārdā –
 Priekšsēdētājs
 N. BOURITA
 (1) OV L 70, 18.3.2000., 2. lpp.


type: other

text:
Sodna praksa delovnih sodišč na področju trpinčenja | Detektivsko varnostna agencija
 You are here: Home / Pod lupo / Prispevki / Bernardin blog / Sodna praksa delovnih sodišč na področju trpinčenja
 19. 03. 2018 /in Bernardin blog, Detektivski blog, Novice /by Matej
 Veliko „zgodb“, ki pridejo na naše sodišče, ima približno enako vsebino. Naslednja zgodba je izmišljena, vendar verjamem, da vsak od vas pozna tudi kakšno podobno zgodbo, ki pa je žal resnična. Zgodba se začne takole: Sem javni uslužbenec in že več kot 10 let delam na različnih področjih javne uprave, in sicer na vodilnih delovnih mestih. Vedno sem bil ocenjen z oceno odlično, večkrat sem tudi izredno napredoval. Ko sem na enem od sestankov opozoril na nekatere nepravilnosti, ki sem jih odkril pri svojem delu, sem bil čez noč premeščen na drugo delovno mesto, na drugo lokacijo, kjer nisem imel ne telefona, ne računalnika, prav tako v sobi ni delal radiator. Vse naloge, ki sem jih opravljal so mi bile odvzete brez pojasnila, čeprav sem bil za projekte, ki sem jih vodil, pred tem pohvaljen. Prav tako nisem imel več pravice uporabe parkirnega mesta na službenem parkirišču, kar sem izvedel tako, da se mi zjutraj, ko sem želel parkirati svoje osebno vozilo, zapornica ni dvignila. Odvzet mi je bil tudi službeni telefon, čeprav smo bili dogovorjeni, da lahko telefon in številko obdržim. Delovnih nalog nisem več dobival oziroma, če sem jih, so bile lete nepomembne. Prav tako so mi bile, brez pojasnila, večkrat dodeljene iste naloge. Nekateri sodelavci in nadrejeni so me nekako izolirali, nikoli me ne povabijo več na sestanke, drugi, ki so skušali z menoj ohraniti normalne stike pa so naleteli na nepričakovane težave na delovnem mestu, zaradi česar se me tudi ti počasi izogibajo. Ne vem kako naprej, ne vem kaj sem naredil narobe, da sem si vse to zaslužil.
 Ustava RS (Ur. l. RS, št. 33/91 s spremembami) v 34. členu določa, da ima vsakdo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti. Po odločbi Ustavnega sodišča RS, št. U-I-25/951 imajo posebno mesto med človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami določbe, ki varujejo človekovo osebno dostojanstvo, osebnostne pravice, njegovo zasebnost in varnost in prepovedujejo vsem poseganje v naštete pravice. Pravica do osebnega dostojanstva vključuje po tej ustavni odločbi tudi prepoved ponižujočega ravnanja. V ustavni odločbi št. Up-183/971[1] je Ustavno sodišče navedlo, da so možnost poklicnega in osebnega razvoja, skupaj z doseganjem in razvojem statusa, položaja oziroma ugleda v delovnem in življenjskem okolju, ob nesporni pomembnosti eksistenčne varnosti, neločljivi elementi, ki opredeljujejo dostojanstvo in osebnost vsakega posameznika.[2]
 S spremembami Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/02 in 103/07, v nadaljevanju: ZDRA) je (končno) tudi zakon prepovedal trpinčenje na delovnem mestu (četrti odstavek 6a. člena ZDRA). ZDR-A trpinčenje na delovnem mestu opredeljuje kot vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Pri trpinčenju na delovnem mestu gre za napad na osebno dostojanstvo in varnost delavca. Bistvena razlika med prepovedjo diskriminacije in prepovedjo trpinčenja na delovnem mestu pa je v tem, da pri trpinčenju na delovnem mestu nedopustno ravnanje ni nujno povezano z eno ali več osebnimi okoliščinami.[3] Pri nas se trpinčenje na delovnem mestu večkrat uporablja izraz mobbing, ki pa ne ustreza najbolj definiciji kot jo je podal Heinz Leymann. Po njegovih besedah je definicija mobinga “konfliktov polna komunikacija na delovnem mestu med sodelavci ali med podrejenimi in nadrejenimi, pri čemer je napadena oseba v podrejenem položaju in izpostavljena sistematičnim in dlje časa trajajočim napadom ene ali več oseb z namenom izrina, izločitve iz organizacije ali sistema, pri tem pa napadena oseba to občuti kot diskriminirajoče.”[4] Pri tem je pomembno, da se dejanja trpinčenja pojavljajo zelo pogosto, najmanj enkrat tedensko in v daljšem časovnem obdobju, najmanj šesth mesecev.[5] V sklepu Višjega delovnega in socialnega sodišča (v nadaljevanju VDSS) opr. št. Pdp 1297/2006 pa je podana definicija, da mobbing pomeni pojem, ki se uporablja za neočitno izvajanje nasilja nad šibkejšimi.
 3. PREDLOG NOVEGA ZDR6[6]
 Morda tudi zaradi nekaj sodnih odločb, ki so bile izdane v zvezi s trpinčenjem na delovnem mestu, je v predlogu novega ZDR tudi v zvezi s trpinčenjem na delovnem mestu nekaj sprememb. V 7. členu (prej 6a. člen) je dodan nov peti odstavek, ki izrecno določa, da delavec, ki je žrtev trpinčenja, ne sme biti izpostavljen neugodnim posledicam zaradi ukrepanja, ki ima za cilj uveljavitev prepovedi trpinčenja na delovnem mestu. V zvezi s tem iz sodnih odločb izhaja, da delavci zelo pogosto tožbo, ki se nanaša na plačilo odškodnine zaradi trpinčenja vložijo šele po tem, ko jim je delovno razmerje pri delodajalcu že prenehalo, saj se bojijo posledic oziroma predvsem tega, da bi zato, ker so opozorili na trpinčenje ostali brez zaposlitve. Se mi pa zdi navedena določba zelo pomembna v primerih, ko (končno) pride do komunikacije med delavcem in delodajalcem in rešitve spora že pred vložitvijo tožbe in postopkom na sodišču. V takšnih primerih je zelo pomembno, da delavec, ki je bil žrtev trpinčenja in, ki je zoper to tudi uspel ukrepati, zgolj zaradi tega ne trpi kakšnih neugodnih posledic (morda tudi npr. degradacije na delovnem mestu, odpovedi pogodbe o zaposlitvi).
 Pomemben pa je nov 8. člen ZDR, ki določa, da je delodajalec v primeru kršitve prepovedi diskriminacije ali trpinčenja na delovnem mestu kandidatu oziroma delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava. Kot nepremoženjska škoda, ki je nastala kandidatu ali delavcu, se šteje tudi sam poseg v osebnostno pravico kandidata ali delavca, zaradi neenake obravnave delavca
 oziroma diskriminatornega ravnanja delodajalca oziroma zaradi nezagotavljanja varstva pred spolnim ali drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem na delovnem mestu v skladu s 47. členom tega zakona, ki ga je utrpel kandidat ali delavec. Predlog zakona tako odstopa od splošne civilne ureditve odškodnin za nepremoženjsko škodo, saj ni potrebno, da kršitev/poseg v pravico povzroči nastanek duševnih bolečin. Za plačilo odškodnine tako zadostuje že samo (dokazano) dejstvo, da je prišlo do trpinčenja na delovnem mestu, ni pa potrebno hkrati dokazovati, da zaradi trpinčenja delavec trpi duševne bolečine. V praksi imajo delavci namreč zelo pogosto težave v zvezi s samim dokazovanjem duševnih bolečin oziroma same intenzivnosti oziroma trajanja teh bolečin. Zgodi se, da delavci takoj, ko se nad njimi začne izvajati trpinčenje (iz različnih razlogov – lahko tudi zaradi strahu, sramu, ...), ne gredo do svojega osebnega zdravnika, ne koristijo bolniškega staleža, zato je navedene duševne bolečine, ki jih delavci zatrjujejo, zelo težko dokazati. V zvezi s tem iz sklepa VDSS opr. št. Pdp 387/2007[7], izhaja da pri presoji utemeljenosti odškodninskega zahtevka po višini ni odločilno dejstvo, da si tožeče stranke niso poiskale zdravniške pomoči.[8] To namreč še ne pomeni, da niso duševno trpele (dovolj intenzivno, da bi bile upravičene do denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo), saj že sama dalj časa trajajoča duševna stiska predstavlja nepremoženjsko škodo, za katero je oškodovanec upravičen do satisfakcijo.[9] V tem sporu je tudi pomembno, da je sodišče prve stopnje zahtevek tožečih strank zavrnilo iz razloga, ker je štelo, da tožniki niso dokazali obstoja škode. V sodbi in sklepu opr. št. Pdp 945/2008 je sodišče obrazložilo, da ni potrebno, da bi bilo psihično ravnovesje tožnice porušeno do te mere, da bi potrebovala pomoč psihiatra. Po drugi strani pa je VDSS v sklepu opr. št. Pdp 1297/2006 navedlo, da pojav mobinga, zaradi strahu pred izgubo službe, vpliva na povečano odsotnost z dela.
 Hkrati je v 8. členu predloga ZDR določeno, da mora biti denarno povračilo učinkovito in sorazmerno s škodo, ki jo je utrpel kandidat oziroma delavec. Navedena določba je v zakon prišla kot posledica evropske zakonodaje in sodne prakse,[10] ki zahtevata, da morajo biti sankcije oziroma odškodnine za kršitve učinkovite, sorazmerne in odvračilne (to pomeni, da morajo imeti t.i. preventivno in kaznovalno funkcijo). Namen odškodnine oziroma predvsem višine odškodnine naj bi bil v tem, da bi delodajalec v prihodnje zagotovil varstvo oziroma preprečil, da bi do trpinčenja sploh prišlo.
 V drugem odstavku 47. člena predloga ZDR je na novo predlagana obveznost delodajalca, da o sprejetih ukrepih za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem na delovnem mestu obvesti delavce na pri delodajalcu običajen način (pisno, z uporabo informacijske tehnologije ali na določenem oglasnem mestu v poslovnih prostorih delodajalca). Zaradi neizpolnjevanja obveznosti naj bi imel inšpektor pooblastilo tudi za izdajo ureditvene odločbe. V sporih pred našim sodiščem delavci zelo pogosto navajajo, da niso bili seznanjeni s pravilnikom oziroma internim aktom, ki določa sam postopek, kako ravnati v primeru, da si žrtev trpinčenja. Pri tem je v internih aktih določeno tudi, na koga naj se delavci v takšnih primerih obrnejo. Problem se pojavi v primerih, ko delavci zatrjujejo, da vodilni delavci ali celo direktor nad njim izvaja trpinčenje, hkrati pa so ravno te osebe določene kot zaupniki oziroma kontaktne osebe, na katere naj se delavci obrnejo, če se nad njimi izvaja trpinčenje. Ker v primeru (izključno) odškodninskih (denarnih) terjatev delavcev ni potrebno predhodno uveljavljati odpravo kršitev pri delodajalcu in šele nato (v nadaljnjem roku 30 dni po tem, ko delodajalec v roku 8 delovnih dni ne odpravi kršitev) sprožiti postopek pred sodiščem, dejstvo, da delavec od delodajalca ni zahteval odprave kršitev ne vpliva na sam sodni postopek in varstvo pravic. Kot že pojasnjeno na začetku pa je to lahko razlog, da stranki šele na sodišču začneta komunicirati in reševati spor, ki bi ga lahko učinkovito in z manj stroški rešili že prej, če bi se pogovarjali.
 4. POSEBNOSTI TOŽBENIH ZAHTEVKOV
 V večini evropskih držav se trpinčenje pogosteje pojavlja v javnem kot v zasebnem sektorju, kar se kaže tudi na našem sodišču, saj je s strani javnih uslužbencev vloženih več tožb kot s strani delavcev, ki so zaposleni v gospodarstvu. Kljub temu menim, da (žal) še vedno veliko primerov trpinčenja na delovnem mestu ostane prikritih, po drugi strani pa bi lahko v resnici najbrž veliko primerov domnevnega trpinčenja kvalificirali kot značajsko nekompatibilnost med delavcem in delodajalcem.[11]
 Natančnih številk o tem, koliko je dejansko tožb oziroma koliko tožbenih zahtevkov se nanaša (tudi) na plačilo odškodnine zaradi trpinčenja na našem sodišču nimamo, saj se posamezne tožbe nanašajo npr. na samo odpoved pogodbe o zaposlitvi, hkrati pa delavec zahteva še plačilo odškodnine zaradi trpinčenja. Veliko je tudi primerov, ko delavec zgolj poda trditveno podlago v zvezi s tem, da naj bi npr. do same odpovedi pogodbe o zaposlitvi prišlo iz razloga, ker je bil že dalj časa izpostavljen trpinčenju na delovnem mestu, vendar hkrati ne zahteva tudi plačila odškodnine. Če se v teh primerih ugotovi, da dejansko obstaja razlog, zaradi katerega je bila podana odpoved pogodbe o zaposlitvi, potem sodišče zgolj na kratko obrazloži, da niso utemeljene navedbe delavca (oziroma tožnika) v zvezi s tem, da naj bi bila podana odpoved pogodbe o zaposlitvi posledica trpinčenja na delovnem mestu.
 Včasih delavec poda navedbe glede trpinčenja le kot pogajalsko izhodišče, saj pri tem ne poda niti zadostne trditvene podlage, prav tako pa ne predlaga v zvezi s tem tudi nobenih dokazov. V sodbi opr. št. VIII Ips 575/2007[12]je npr. Vrhovno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju VSRS) navedlo, da je tožnik zgolj pavšalno zatrjeval, da je bil trpinčen. Enako je navedlo tudi v sodbi opr. št. VIII Ips 466/2007.
 5. DOKAZNO BREME
 Če delavec v sporu navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da delodajalec ni zagotavljal varstva pred trpinčenjem, je dokazno breme (da je zagotovil tako delovno okolje, v katerem delavec ni izpostavljen trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev) na strani delodajalca (drugi odstavek 45. člena ZDR). ZDR je tako uzakonil pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu, vendar se „hudič skriva v podrobnostih“.[13] Kljub temu, da mora delodajalec dokazati, da delavec ni bil izpostavljen trpinčenju oziroma, da je zagotovil takšno delovno okolje, da delavec ni bil izpostavljen trpinčenju, je delavec tisti, ki mora najprej navesti vsa relevantna dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je do trpinčenja prišlo. In prav tukaj imamo v praksi velike težave, saj so v kar velikem številu primerov tožbe presplošne. Delavci namreč na splošno navajajo, da jim delodajalec ni zagotovil npr. delovnih nalog, ne navajajo pa konkretnih dogodkov. Delodajalec se potem brani zoper očitke, vendar tudi zelo na splošno, ker konkretni dogodki niso navedeni. Šele potem ob zaslišanju pa želijo delavci izpovedati konkretne primere, ki se nanašajo na očitano kršitev, vendar s svojo izjavo ne morejo nadomestiti trditvene podlage. Sodišče torej ne more in ne sme dopustiti, da tožnik navaja primere, ko naj bi po njegovem mnenju prišlo do trpinčenja, če tega ni že prej navajal v svojih vlogah, saj se v nasprotnem primeri krši načelo kontradiktornosti, kar pomeni, da toženi stranki, tj. delodajalcu ni dana možnost, da se izjasni o očitanih kršitvah. Po drugi strani pa imamo tožbe, ki obsegajo po več kot 100 strani, kjer pa tožniki dejansko opišejo prav vse dogodke, ki naj bi po njihovem mnenju predstavljali trpinčenje. V teh primerih se največkrat pokaže, da je potrebno pri tem seveda uporabiti razum in navajati le tista dejstva in zanje predlagati dokaze, ki dejansko predstavljajo trpinčenje. Ni smiselno, da se v tožbah navajajo prav vsa dejstva, saj so morda nekatera od njih posledica zgolj in samo subjektivnega dojemanja posameznega dogodka kot trpinčenja, medtem ko objektivno gledano ti dogodki ne predstavljajo odstopa od normalnih medsebojnih odnosov, temveč je to posledica tega, da zaradi „konfliktnih odnosov“ tudi čisto vsakdanje dogodke oškodovanec presoja skozi prizmo trpinčenja.
 6. ELEMENTI ODŠKODNINSKE ODGOVORNOSTI
 Ne glede na to, da je dokazno breme, da do trpinčenja v posameznem primeru (v okviru trditvene podlage) ni prišlo na strani delodajalca, pa je vendarle delavec tisti, ki mora izkazati (vse) elemente odškodninske odgovornosti. Za to, da je podana odškodninska odgovornost delodajalca morajo biti namreč kumulativno podani vsi elementi, in sicer mora biti izkazano, da je šlo za nedopustno oziroma protipravno ravnanje ali, da je podana opustitev (izvajanje trpinčenja, opustitev sprejema ustreznih ukrepov, nepreprečitev trpinčenja), da je nastala škoda (nematerialna in materialna), podana mora biti tudi vzročna zveza med nedopustnim oziroma protipravnim ravnanjem in nastalo škodo. Hkrati se domneva, da je krivda podana (to pomeni, da povzročitelj škode za škodo odgovarja, če ne dokaže, da ni kriv) tako, da oškodovancu, to je delavcu, tega elementa ni potrebno dokazovati.
 7. PRIMERI TRPINČENJA
 Zelo pogosti primeri v praksi so, da delodajalec delavcu odvzame delovne naloge oziroma mu ne zagotavlja več dela. V skladu z določbo 41. člena ZDR je delodajalec dolžan delavcu zagotavljati delo, za katero sta se dogovorila s pogodbo o zaposlitvi (prvi odstavek). Prav tako pa mora delodajalec delavcu zagotoviti vsa potrebna sredstva in delovni material, ki jih delavec potrebuje, da lahko nemoteno izpolnjuje svoje obveznosti (drugi odstavek).[14] V sodbi VDSS opr. št. Pdp 41/2010 je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice za plačilo odškodnine za duševne bolečine oziroma poseg v osebno dostojanstvo v višini 55.454,04 EUR. Ugotovilo je, da direktor tožene stranke, ko je nastopil svojo funkcijo, ni prekinil komunikacije s tožnico, ugotovilo je, da ji niso bile dodeljene naloge, ki bi bile pod ravnijo poklicne kvalifikacije, da ji ni bilo onemogočeno napredovanje in, da vedenje do nje ni bilo arogantno in vzkipljivo.[15]
 Poleg tega, da delodajalec delavcu ne zagotavlja dela pa so tudi primer, ko mu hkrati tudi ne zagotavlja delovnega prostora. Iz sodbe VDSS opr. št. Pdp 831/2011 tako izhaja, da nezagotavljanje dela, postavitev pisalne mize v drug oddelek, da je ves čas pod nadzorom s kom govori in kaj govori, da se ga sodelavci izogibajo, ker so bili pod verbalnim in psihičnim pritiskom direktorja (v kolikor se bodo z njim pogovarjali ali poslušali, bodo izgubili službo) pomeni znake psihičnega nasilja. Zaradi tega je bila tožniku priznana odškodnina v višini 6.000,00 EUR.
 Večkrat se kot trpinčenje navaja premestitev na druga delovna mesta. V sklepu VDSS opr. št. Pdp 1297/2006 je navedeno, da naj bi bila tožnica izpostavljena spolnemu nadlegovanju s strani nadrejenega, zaradi neposluha pa je bila premeščena na neprimerno delovno mesto. Tožnica je tožbo vložila hkrati zoper direktorja tožene stranke in toženo stranko, in sicer je od njiju solidarno zahtevala izplačilo odškodnine v višini 8.400,00 EUR. Sodišče prve stopnje je v tem sporu zahtevek zavrnilo, ker je ugotovilo, da med ravnanji prvo in drugotožene stranke ter zdravstvenim stanjem tožnice ni vzročne zveze, vendar je VDSS na podlagi pritožbe tožnice pritožbi ugodilo. V sodbi VDSS opr. št. Pdp 404/2010 pa je tožnica navajala, da naj bi bila premeščena, ker je zaprosila za varstvo in zaščito pred šikaniranjem. Hkrati je zatrjevala, da jo nadrejena grobo šikanira, ji grozi in o njej širi neresnice ter zahtevala plačilo odškodnine v višini 100.000,00 EUR, kar je sodišče pravnomočno zavrnilo. V tem sporu je sodišče pojasnilo, da o šikaniranju govorimo, kadar imetnik pravico izvršuje z izključnim namenom drugemu škodovati oziroma kadar delodajalec vodi postopek v zvezi z delavčevimi pravicami in obveznostmi izključno z namenom delavcu škodovati (enaka definicija je navedena tudi v sodbi Višjega sodišča v Mariboru, opr. št. I Cp 579/2007, pri čemer je še navedeno, da šikaniranje pomeni namerno povzročanje nevšečnosti, neprijetnosti, zapostavljenosti, namerno nezakonito (pokvarjeno) premeščanje na nižje delovno mesto). Za mobbing gre v primeru sistematičnega in dalj časa trajajočega slabega ravnanja, ki žrtvi povzroči socialne, psihične in zdravstvene težave. Diskriminacija pa je dejanje, s katerim delodajalec postavlja delavca v neenakopraven položaj ali mu prizna manj pravic in ugodnosti v primerjavi s sodelavci.
 Obveznost delodajalca v skladu z določbo prvega odstavka 45. člena ZDR pa je tudi zagotavljanje takšnega delovnega okolja, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen mora delodajalec sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu. V zvezi s tem je potrebno opozoriti na že zgoraj naveden sklep VDSS opr. št. Pdp 387/2007, v katerem je VDSS obrazložilo, da je tožena stranka ravnala protipravno, ker ni zagotovila opisanega delovnega okolja oziroma, ker ni preprečila neželenega ravnanja.
 V sodbi in sklepu opr. št. Pdp 945/2008 je navedeno, da različni pritiski, ki jih je tožena stranka vršila nad tožnico (poskus razporeditve na nižje delovno mesto, ocena neuspešnosti, nižanje plače, očitanje odgovornosti za inventurni manjko, pritisk na lečečo zdravnico) predstavljajo nedopustno ravnanje in je tožena stranka odgovorna za škodo, ki jo je delavka utrpela. V konkretnem primeru pa je sodišče tudi poudarilo, da je vročevalec v imenu tožene stranke neprimerno ravnal pri vročanju, saj je na vrata tožničinega bivališča nalepil pisno opozorilo in odpoved pogodbe o zaposlitvi tako, da je bilo vsakemu mimoidočemu na ogled. Najmanj kar bi bilo pričakovati od delodajalca je to, da pisanje zapre v kuverto in ga ne obeša na vrata vsem na ogled.
 Iz sodbe VDSS opr. št. Pdp 1047/2010 izhaja, da ima znake trpinčenja na delovnem mestu govorjenje v povišanih tonih, kričanje, večkratno opominjanje na storjene napake, slabšalne oznake narejenega dela in oznaki, da je „ovca“ ali „mevža“, zaradi dopuščanja takega vedenja pa je bilo toženi stranki naloženo plačilo odškodnine v višini 7.250,00 EUR.[16] Enako je VDSS s sodbo Pdp 814/2007 tožnici prisodilo odškodnino v višini 4.041,23 EUR, ker je ugotovilo, da tožena stranka pri delu ni zagotovila varovanja in spoštovanja delavčeve osebnosti. Ugotovljeno je bilo, da je vodja podružnice z zasmehovanjem in žaljivimi opazkami sistematično kontinuirano napadal tožnico ter jo spravil v duševno stisko.[17]
 Trpinčenje na delovnem mestu je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. V zvezi s tem je zanimiva odločitev VDSS (sklep opr. št. Pdp 96/2010), da glede na to, da je bila tožnica pri toženi stranki v delovnem razmerju in je bila, kljub funkciji
 sindikalne zaupnice v podrejenem položaju, tudi zanjo v celoti veljajo določbe ZDR, ki se nanašajo na prepoved trpinčenja na delovnem mestu in varovanje dostojanstva delavca na delu.[18] Tudi v tem sporu je tožnica odškodninsko tožbo vložila zoper ravnatelja in delodajalca ter od obeh solidarno zahtevala izplačilo 16.000,00 EUR (oziroma najprej 55.000,00 EUR).
 V sodbi opr. št. Pdp 694/2011 pa je VDSS navedlo, da v kolikor je tožena stranka spremenila notranjo organizacijo in zaradi tega tožniku podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, to ne pomeni, da je nad tožnikom izvajala mobbing. Prav tako nesledenje delodajalca predlogom podrejenih ne pomeni šikaniranja in tudi ne izvajanja pritiskov na delavce, tega pa ne predstavlja niti odvzem službenega avtomobila med dopustom.
 8. VIŠINA ODŠKODNINE
 Kot že zgoraj navedeno je v predlogu zakona določeno, da mora biti denarno povračilo v primeru izkazanega trpinčenja učinkovito in sorazmerno s škodo, ki jo je utrpel kandidat oziroma delavec. Namen odškodnine ni zgolj v tem, da žrtev trpinčenja doseže neko primerno satisfakcijo, ampak je namen predvsem v tem, da se kaznuje delodajalca, ki ni zagotovil vseh potrebnih ukrepov, hkrati pa se prepreči, da bi se tudi v prihodnje nadaljevalo trpinčenje (istega ali drugih delavcev). V zvezi s samo višino odškodnine opozarjam na sodbe nemških delovnih sodišč, v katerih je bila delavcem priznana odškodnina v višini 24.000,00 EUR oz. 25.000,00 EUR, kar je bistveno več kot je bila dosedaj prisojena odškodnina pred našim sodiščem. Višina odškodnine bi morala biti tako visoka, da zadosti merilom učinkovitosti, sorazmernosti in preventive. Odškodnina deluje odvračilno (zastrašujoče) takrat, ko delodajalec njeno plačilo občuti kot eksistenčno pomemben odhodek. Imeti mora tako specialno- kot generalno- preventivno vlogo – konkretnega delodajalca mora odvrniti od tega, da bi ponovil trpinčenja, hkrati pa mora vplivati na druge delodajalce, da bi s trpinčenjem sploh poskusili. Odškodnina bo toliko bolj učinkovita, kolikor višja bo v razmerju do premoženja oziroma dohodkov, ki jih ustvari delodajalec.[19] Dejavnik, ki poleg stopnje delodajalčeve krivde še lahko vpliva na višino odškodnine, je poleg pomena zavarovane dobrine (človekovega dostojanstva), še zlasti obseg nastale škode pri oškodovancu (npr. hude depresije kot posledica trpinčenja in potreba po daljšem zdravljenju). Na višino odškodnine pa ne sme vplivati višina plače oškodovanca, saj je vrednost temeljnih osebnostnih pravic univerzalna in ne more biti odvisna od tega, koliko je mesečno „vreden“ delavec. Prav tako pa mora biti odškodnina tudi sorazmerna. To pomeni, da mora biti odmerjena v pravem razmerju do povzročene škode in temeljnega cilja – tj. prepovedi trpinčenja. V tem okviru se lahko upošteva tudi delodajalčeva krivda, saj ne bi bilo primerno (sorazmerno), če bi delodajalcu z majhnih številom zaposlenih, ob najnižji stopnji krivde sodišče naložilo plačilo tolikšne odškodnine, da bi ga to eksistenčno ogrozilo.[20] V obrazložitvi sodbe opr. št. Pdp 814/2007 (z dne 18. 10. 2007) je VDSS navedlo, da se sodna praksa v zvezi z odškodnino zaradi psihičnega nasilja na delovnem mestu še ni izoblikovala. Pri tem je pojasnilo, da primerjava z odškodninami zaradi razžalitve v civilnih postopkih pokaže, da je zahtevani znesek odškodnine ustrezen.
 Glede na ostale države članice EU je zakonodaja na področju trpinčenja pri nas ustrezna in omogoča žrtvam trpinčenja tudi ustrezno zaščito. Kljub predvidenim spremembam ZDR pa v spremembah ni predvideno, da bi bil denarno kaznovan v primeru dokazanega trpinčenja dejanski povzočitelj trpinčenja.[21] Na našem sodišču do sedaj še nisem zasledila primera, da bi delodajalec, ki je zaradi tega, ker je bilo pred sodiščem ugotovljeno, da je bil posamezen delavec žrtev trpinčenja, zaradi česar je bila delavcu priznana odškodnina, to odškodnino potem terjal nazaj neposredno od povzročitelja (kot regresni zahtevek). Prav tako pa bi bilo potrebno zoper povzročitelja trpinčenja sprožiti postopek odpovedi iz krivdnega razloga, saj je s svojim ravnanjem kršil pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja.
 V zvezi s samim trpinčenjem je bistveno, da delodajalec delavca ne sme žaliti ali se do njega nasilno vesti. Če delodajalec kljub opozorilom delavca ne prepreči takega ravnanja s strani drugih delavcev, ima delavec pravico do odškodnine. Ta odškodnina pa mora biti dovolj visoka (oziroma višja kot jo trenutno pozna sodna praksa), da bo s tem priznana tako preventivna kot kaznovalna funkcija odškodnine in ne zgolj (satisfakcija) zadoščenje oškodovancu.
 Opozorilo: Stališča in mnenja, ki so predstavljena v tem prispevku so moja osebna stališča in mnenja in jih ni mogoče šteti kot stališča in mnenja sodišča, na katerem sem zaposlena.
 [1] Z odločbo Up-183/97 je Ustavno sodišče odpravilo sklep Vrhovnega sodišča in načelnici upravne enote prepovedalo, da bi pritožnici še naprej preprečevala opravljati njene dotedanje delovne naloge.
 [2] Povzeto iz Mlinarič, Pavla: Mobing, Pravna praksa, 2006, št. 12, stran 19
 [3] Povzeto iz doc. dr. Kresal, Barbara: Diskriminacija in trpinčenje v delovnopravni ureditvi in sodni praksi, Pravosodni bilten 1/10 z dne 26. 7. 2010
 [4] Povzeto iz dr. Brečko, Daniela: Recite mobingu ne, Obvladovanje psihičnega in čustvenega nasilja, Planet GV, Ljubljana, 2010
 [5] V Nemčiji je delovno sodišče v Thüringu v sodbi št. 5 Sa 403/00 z dne 10. aprila 2001 odločilo, da je od vsakega posameznega primera odvisno, ali gre za mobing. Pri tem je treba upoštevati, ali je ravnanje v splošnem smislu običajno ali pravno dopustno in, če je stopnjevanje takega ravnanja tudi potrebno. V delovno pravnem pomenu pa mobing obsega ponavljajoča se, sistematična, sovražna dejanja, šikaniranje ali diskriminacijo, ki običajno odstopajo od cilja, ki je v skladu s pravom, niso koristna za družbo in prizadenejo oškodovančevo osebnostno pravico do dostojanstva oziroma čast in zdravje. Glej Mordej, Alenka: Premajhna ozaveščenost o mobingu, Pravna praksa, 2010, št. 44, stran 10
 [6] Besedilo predloga zakona je povzeto iz spletne strani Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve.
 [7] Tožeče stranke so s tožbo v predmetnem sporu zahtevale izplačilo denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki so jo utrpele zaradi (verbalnega) spolnega nadlegovanja na delovnem mestu. Navajale so, da so bile s strani tožene stranke oziroma njenih delavcev nazivane z neprimernimi izrazi, pošiljana so jim bila elektronska sporočila s pornografsko vsebino, kar ima znake psihičnega nasilja na delovnem mestu, ko je delavec – običajno iznenada in brez pravega vzroka – izpostavljen gredemu ravnanju, ki se izkazuje s sovražno in neetično komunikacijo, žaljivimi opazkami in zasmehovanjem, podcenjevanjem, neutemeljenim kritiziranjem, vpitjem in sramotenjem.
 [8] Prvi tožnik je navajal, da je imel krče v želodcu in trebuhu, slabe občutke, podvržen je bil psihičnim obremenitvam, ki so negativno vplivale na težave, povezane s povišanim krvnim pritiskom. Drugega tožnika je prizadelo zmerjanje in grožnje, zaradi česar se je čutil ponižanega in osramočenega, to pa je vplivalo na diagnosticirano sladkorno bolezen. Tretja tožnica je izpovedala, da se je tresla, počutila se je neprijetno, zamorjeno in ponižano. Četrta tožnica pa je vsebino prejetih elektronskih sporočil dojela kot nesprejemljivo in žaljivo, zaradi česar je bila ponižana.
 [9] Iz sodbe nemškega delovnega sodišča izhaja, da so delavca (tožnika) užalili pred stranko, zaradi česar je zbolel za depresijo in bil za dve leti nesposoben za delo. Sodni izvedenec je ugotovil, da je podana vzročna zveza med ravnanjem in posledico. Glej Mordej, Alenka: Premajhna ozaveščenost o mobingu, Pravna praksa, 2010, št. 44, stran 10
 [10] V zadevi Coleman (sodba C-303/06 z dne 17. 7. 2008) je Sodišče Evropske unije obravnavalo diskriminacijo na podlagi invalidnosti, pri čemer pa je to prva zadeva, v kateri je sodišče upoštevalo diskriminacijo zaradi povezave in prva zadeva pred Sodiščem Evropske unije, ki se nanaša na trpinčenje, nadlegovanje delavke. Tožnica je bila zaradi invalidnosti sina v službi manj ugodno obravnavana kot njeni sodelavci, hkrati pa jo je delodajalec ves čas nadlegoval oziroma trpinčil.
 [11] Glej dr. Mežnar, Špelca: Odškodnina v primeru kršitve prepovedi diskriminacije in mobinga, Delavci in delodajalci, 2-3/2010/X.
 [12] Tožnik je v reviziji navajal, da se je nad njim daljše časovno obdobje izvajalo trpinčenje, česar sodišča niso upoštevala. Poudaril je, da je starejši delavec (čeprav je bil ob odpovedi star šele 52 let in ga ni mogoče šteti za starejšega delavca), naloženi pa so mu bili projekti, ki očitno niso bili izvedljivi brez dodatnih znanj in strokovnega tima. Tožena stranka pa je nasprotno navajala, da so bili odnosi z nadrejenim delavcem dobri, da tožniku nihče ni odklonil sodelovanja, da je imel možnost izobraževanja in rok izdelave projektov se je podaljševal v njegovo korist.
 [13] Glej dr. Mežnar, Špelca: Odškodnina v primeru kršitve prepovedi diskriminacije in mobinga, Delavci in delodajalci, 2-3/2010/X.
 [14] Iz sodbe nemškega delovnega sodišča izhaja, da gre za mobing, če se delavcu dvajsetkrat izrazi, da ni zaželen, da se prezre njegova želja po uspešnosti, da se ga omejuje v poklicni perspektivi, da se njegova delovna sposobnost minimizira in, da prihaja do diskreditacije s strani tretje osebe. V drugem primeru pa tožniku ni bil dodeljen posel v skladu s pogodbo in je bil dalj časa neupravičeno brez dela. Tožnik je bil vodilni delavec v nekem podjetju, v katerem mu je vodja leta 2001 obljubil, da ko bo končal naloge, bo leta 2002 prevzel drugo delovno področje. Tožniku od sredine leta 2002 ni bila dodeljena nobena naloga, šele sredi leta 2004 pa je dobil nalogo, ki je bila očitno podvrednotena. Glej Mordej, Alenka: Premajhna ozaveščenost o mobingu, Pravna praksa, 2010, št. 44, stran 10
 [15] Tožnica je navajala, da naj bi jo direktor pozdravljal „s spoštovanjem“, pri čemer ji je ob priložnosti, ko je z izrazitim negodovanjem in kritiko njenega dela sprejel revizijsko poročilo, dejal, da bo nalašč v posmeh delu kontrolinga, revizijsko poročilo (ki je bilo ocenjeno negativno) pozdravil s spoštovanjem. Poleg tega je tožnica očitala direktorju, da jo je izoliral. Z njo je prekinil komunikacijo ter ji dodeljeval naloge pod njeno kvalifikacijo, prav tako po njegovem prihodu ni bila več vabljena na kolegije.
 [16] S tožbo je tožnik (policist) zahteval plačilo odškodnine za nematerialno škodo v višini 17.000,00 EUR, zaradi tega, ker naj bi bil v obdobju od marca ali aprila 2005 do decembra 2005 izpostavljen trpinčenju. Pri tem je VDSS v obrazložitvi navedlo, da tudi, če bi držalo, da je bil tožnik neorganiziran, da je delal napake, to ne opraviči nedopustnih ravnanj tožene stranke, da bi morali imeti vodstveni delavci do tožnika več razumevanja in, da bi moral biti njihov odnos bolj kulturen.
 [17] Tožnica je bila približno deset mesecev s strani vodje podružnice deležna žaljivk in grdega ravnanja, zmerjal jo je in ji govoril, da je nesposobna, neumna, nora, da laže, da jo bo lastnoročno uničil, po telefonu pa ji je rekel „ti prasica mala“. Zaradi vse hujšega pritiska se je bala hoditi v službo, slabo se je počutila, ni mogla spati, šla je tudi na policijo, ki pa ni ukrepala.
 [18] Tožnica je v tem sporu zatrjevala, da so se njene težave začele šele z nastopom in zaradi njene funkcije sindikalne zaupnice in tudi dogodki, ki jih je opisovala so bili povezani z njeno funkcijo sindikalne zaupnice.
 [19] Alenfeleder kot primer učinkovite odškodnine v primeru podjetja s prihodki višjimi od 10 milijard evrov letno, omenja zahtevek vsaj 50.000,00 EUR. Dejansko prisojena odškodnina je znašala 10.000,00 evrov oziroma 0,0001% prihodkov, kar na podjetje bržkone ni delovalo posebej zastrašujoče.
 [20] Glej dr. Mežnar, Špelca: Odškodnina v primeru kršitve prepovedi diskriminacije in mobinga, Delavci in delodajalci, 2-3/2010/X.
 [21] Na to je opozorjeno v prispevku Mlinarič, Pavla: Mobing, Pravna praksa, 2006, št. 12, stran 19
 Vpliv kakovosti in cene pri izbiri izvajalca zasebnega varovanja 25 SMERNIC za izbiro detektiva


text:
 31.8.2013
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 L 233/3
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) N. 832/2013 DELLA COMMISSIONE
 del 30 agosto 2013
 che approva la sostanza attiva fosfonato di disodio a norma del regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio relativo all'immissione sul mercato dei prodotti fitosanitari e che modifica l'allegato del regolamento di esecuzione (UE) n. 540/2011
 (Testo rilevante ai fini del SEE)
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
 visto il regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 21 ottobre 2009, relativo all'immissione sul mercato dei prodotti fitosanitari e che abroga le direttive del Consiglio 79/117/CEE e 91/414/CEE (1), in particolare l'articolo 13, paragrafo 2, e l'articolo 78, paragrafo 2,
 considerando quanto segue:
 (1)
 L'articolo 80, paragrafo 1, lettera a), del regolamento (CE) n. 1107/2009 dispone che la direttiva 91/414/CEE (2) si applica, per quanto riguarda la procedura e le condizioni di approvazione, alle sostanze attive per le quali è stata adottata una decisione conformemente all'articolo 6, paragrafo 3, di tale direttiva prima del 14 giugno 2011. Per il fosfonato di disodio le condizioni di cui all'articolo 80, paragrafo 1, lettera a), del regolamento (CE) n. 1107/2009 sono soddisfatte dalla decisione 2008/953/CE della Commissione (3).
 (2)
 A norma dell'articolo 6, paragrafo 2, della direttiva 91/414/CEE, l'11 febbraio 2008 la Francia ha ricevuto da ISK BioSciences Europe N.V. una domanda di iscrizione della sostanza attiva fosfonato di disodio nell'allegato I della direttiva 91/414/CEE. La decisione 2008/953/CE ha riconosciuto la completezza del fascicolo, ritenendolo in linea di massima conforme ai requisiti relativi ai dati ed alle informazioni di cui agli allegati II e III della direttiva 91/414/CEE.
 (3)
 Gli effetti di tale sostanza attiva sulla salute umana e animale e sull'ambiente sono stati valutati per gli impieghi proposti dal richiedente, in conformità alle disposizioni dell'articolo 6, paragrafi 2 e 4, della direttiva 91/414/CEE. Il 27 agosto 2009 lo Stato membro relatore designato ha presentato un progetto di relazione di valutazione.
 (4)
 Tale progetto è stato riesaminato dagli Stati membri e dall'Autorità europea per la sicurezza alimentare (nel seguito "l'Autorità"). Il 22 aprile 2013 quest'ultima ha presentato alla Commissione le sue conclusioni sulla valutazione del rischio dell'impiego della sostanza attiva fosfonato di disodio (4) come antiparassitario. Il progetto di relazione di valutazione e le conclusioni dell'Autorità sono stati riesaminati dagli Stati membri e dalla Commissione in seno al comitato permanente per la catena alimentare e la salute degli animali e approvati il 16 luglio 2013 sotto forma di rapporto di riesame della Commissione sul fosfonato di disodio.
 (5)
 Sulla scorta dei vari esami effettuati i prodotti fitosanitari contenenti fosfonato di disodio possono essere considerati in generale conformi alle prescrizioni dell'articolo 5, paragrafo 1, lettere a) e b), e dell'articolo 5, paragrafo 3, della direttiva 91/414/CEE, in particolare per quanto riguarda l'impiego esaminato e specificato nel rapporto di riesame della Commissione. È pertanto opportuno approvare il fosfonato di disodio.
 (6)
 A norma dell'articolo 13, paragrafo 2, del regolamento (CE) n. 1107/2009, in combinato disposto con l'articolo 6 dello stesso regolamento e alla luce delle attuali conoscenze scientifiche e tecniche, occorre tuttavia introdurre alcune condizioni e restrizioni. Occorre in particolare chiedere ulteriori informazioni di conferma.
 (7)
 È opportuno lasciar trascorrere un periodo di tempo ragionevole prima dell'approvazione, per consentire agli Stati membri e alle parti interessate di prepararsi a soddisfare le nuove prescrizioni derivanti dall'approvazione.
 (8)
 Fatti salvi gli obblighi conseguenti all'approvazione stabiliti dal regolamento (CE) n. 1107/2009 e tenuto conto della particolare situazione dovuta alla transizione dalla direttiva 91/414/CEE al regolamento (CE) n. 1107/2009, vanno tuttavia applicate le seguenti disposizioni. Va concesso agli Stati membri un periodo di sei mesi a decorrere dall'approvazione per riesaminare le autorizzazioni dei prodotti fitosanitari contenenti fosfonato di disodio. Gli Stati membri sono tenuti a modificare, sostituire o revocare, secondo i casi, le autorizzazioni in vigore. In deroga al termine suddetto va previsto un periodo più lungo per la presentazione e la valutazione del fascicolo completo di cui all'allegato III della direttiva 91/414/CEE, per ciascun prodotto fitosanitario e per ogni impiego cui è destinato, in conformità ai principi uniformi.
 (9)
 L'esperienza acquisita con le iscrizioni nell'allegato I della direttiva 91/414/CEE di sostanze attive valutate nel quadro del regolamento (CEE) n. 3600/92 della Commissione, dell'11 dicembre 1992, recante disposizioni d'attuazione della prima fase del programma di lavoro di cui all'articolo 8, paragrafo 2 della direttiva 91/414/CEE del Consiglio relativa all'immissione in commercio dei prodotti fitosanitari (5), ha dimostrato che possono presentarsi difficoltà d'interpretazione per quanto riguarda gli obblighi dei titolari delle autorizzazioni esistenti in relazione all'accesso ai dati. Per evitare ulteriori difficoltà risulta quindi necessario chiarire gli obblighi degli Stati membri, specialmente quello di verificare che il titolare di un'autorizzazione dimostri di avere accesso a un fascicolo conforme alle prescrizioni dell'allegato II di detta direttiva. Tale chiarimento non introduce tuttavia alcun nuovo obbligo per gli Stati membri o per i titolari di autorizzazioni, oltre a quelli già previsti dalle direttive finora adottate, che modificano l'allegato I di detta direttiva, o dai regolamenti di approvazione delle sostanze attive.
 (10)
 In conformità dell'articolo 13, paragrafo 4, del regolamento (CE) n. 1107/2009, occorre pertanto modificare l'allegato del regolamento di esecuzione (UE) n. 540/2011 della Commissione, del 25 maggio 2011, recante disposizioni di attuazione del regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio per quanto riguarda l'elenco delle sostanze attive approvate (6).
 (11)
 Le misure di cui al presente regolamento sono conformi al parere del comitato permanente per la catena alimentare e la salute degli animali,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 Approvazione della sostanza attiva
 La sostanza attiva fosfonato di disodio di cui all'allegato I è approvata alle condizioni in esso stabilite.
 Articolo 2
 Riesame dei prodotti fitosanitari
 1. In conformità del regolamento (CE) n. 1107/2009 gli Stati membri, ove necessario, modificano o revocano entro il 31 luglio 2014 le autorizzazioni esistenti per i prodotti fitosanitari contenenti fosfonato di disodio come sostanza attiva.
 Entro tale data essi verificano in particolare che vengano rispettate le condizioni di cui all'allegato I del presente regolamento, ad esclusione di quelle riportate nella colonna di tale allegato relativa alle disposizioni specifiche, e che il titolare dell'autorizzazione possieda o abbia accesso ad un fascicolo conforme ai requisiti di cui all'allegato II della direttiva 91/414/CEE, conformemente alle condizioni di cui all'articolo 13, paragrafi da 1 a 4, di tale direttiva e dell'articolo 62 del regolamento (CE) n. 1107/2009.
 2. In deroga al paragrafo 1 ciascuno prodotto fitosanitario autorizzato contenente fosfonato di disodio come unica sostanza attiva o come una di più sostanze attive, tutte iscritte entro il 31 gennaio 2014 nell'elenco di cui all'allegato del regolamento di esecuzione (UE) n. 540/2011, è riesaminato dagli Stati membri secondo i principi uniformi enunciati all'articolo 29, paragrafo 6, del regolamento (CE) n. 1107/2009, in base ad un fascicolo conforme ai requisiti di cui all'allegato III della direttiva 91/414/CEE e tenuto conto della colonna relativa alle disposizioni specifiche dell'allegato I del presente regolamento. In base a tale valutazione essi stabiliscono se il prodotto risponde alle condizioni di cui all'articolo 29, paragrafo 1, del regolamento (CE) n. 1107/2009.
 In base a quanto stabilito, gli Stati membri:
 a)
 nel caso di un prodotto contenente fosfonato di disodio come unica sostanza attiva, modificano o revocano, ove necessario, l'autorizzazione entro il 31 luglio 2015; oppure
 b)
 nel caso di un prodotto contenente fosfonato di disodio come una di più di sostanze attive, modificano o revocano, ove necessario, l'autorizzazione entro il 31 luglio 2015 o entro il termine, se successivo, fissato per tale modifica o revoca dall'atto o dagli atti con cui la sostanza o le sostanze in questione sono state approvate o iscritte nell'allegato I della direttiva 91/414/CEE.
 Articolo 3
 Modifiche del regolamento di esecuzione (UE) n. 540/2011
 L'allegato del regolamento di esecuzione (UE) n. 540/2011 è modificato conformemente all'allegato II del presente regolamento.
 Articolo 4
 Entrata in vigore e data di applicazione
 Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea.
 Esso si applica a decorrere dal 1o febbraio 2014.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 30 agosto 2013
 Per la Commissione
 Il presidente
 José Manuel BARROSO
 (1) GU L 309 del 24.11.2009, pag. 1.
 (2) GU L 230 del 19.8.1991, pag. 1.
 (3) GU L 338 del 17.12.2008, pag. 62.
 (4) EFSA Journal (2013) 11(5):3213. Disponibile online all'indirizzo: www.efsa.europa.eu.
 (5) GU L 366 del 15.12.1992, pag. 10.
 (6) GU L 153 dell'11.6.2011, pag. 1.
 ALLEGATO I
 Nome comune, numeri d'identificazione
 Denominazione IUPAC
 Purezza (1)
 Data di approvazione
 Scadenza dell'approvazione
 Disposizioni specifiche
 Fosfonato di disodio
 N. CAS 13708-85-5
 N. CIPAC 808
 fosfonato di disodio
 281-337 g/kg (TK)
 ≥ 917 g/kg (TC)
 1o febbraio 2014
 31 gennaio 2024
 Per l'applicazione dei principi uniformi di cui all'articolo 29, paragrafo 6, del regolamento (CE) n. 1107/2009, vanno considerate le conclusioni del rapporto di riesame sul fosfonato di disodio, in particolare delle appendici I e II, nella versione definitiva elaborata dal comitato permanente per la catena alimentare e la salute degli animali il 16 luglio 2013.
 In tale valutazione globale gli Stati membri prestano particolare attenzione ai rischi di eutrofizzazione delle acque di superficie.
 Se del caso, le condizioni di impiego comprendono misure di attenuazione dei rischi.
 Il richiedente presenta informazioni di conferma riguardanti:
 a)
 il rischio cronico per i pesci;
 b)
 il rischio a lungo termine per i lombrichi ed i macrorganismi terricoli.
 Il richiedente comunica tali informazioni alla Commissione, agli Stati membri e all'Autorità entro il 31 gennaio 2016.
 (1) Ulteriori dettagli sull'identità e sulla specifica della sostanza attiva sono contenuti nel rapporto di riesame.
 ALLEGATO II
 Alla parte B dell'allegato del regolamento di esecuzione (UE) n. 540/2011 è aggiunta la seguente voce:
 Numero
 Nome comune, numeri d'identificazione
 Denominazione IUPAC
 Purezza (1)
 Data di approvazione
 Scadenza dell'approvazione
 Disposizioni specifiche
 «54
 Fosfonato di disodio
 N. CAS 13708-85-5
 N. CIPAC 808
 fosfonato di disodio
 281-337 g/kg (TK)
 ≥ 917 g/kg (TC)
 1o febbraio 2014
 31 gennaio 2024
 Per l'applicazione dei principi uniformi di cui all'articolo 29, paragrafo 6, del regolamento (CE) n. 1107/2009, vanno considerate le conclusioni del rapporto di riesame sul fosfonato di disodio, in particolare delle appendici I e II, nella versione definitiva elaborata dal comitato permanente per la catena alimentare e la salute degli animali il 16 luglio 2013.
 In tale valutazione globale gli Stati membri prestano particolare attenzione ai rischi di eutrofizzazione delle acque di superficie.
 Se del caso, le condizioni di impiego comprendono misure di attenuazione dei rischi.
 Il richiedente presenta informazioni di conferma riguardanti:
 a)
 il rischio cronico per i pesci;
 b)
 il rischio a lungo termine per i lombrichi ed i macrorganismi terricoli.
 Il richiedente comunica tali informazioni alla Commissione, agli Stati membri e all'Autorità entro il 31 gennaio 2016.»
 (1) Ulteriori dettagli sull'identità e sulla specifica della sostanza attiva sono contenuti nel rapporto di riesame.


text:
 Avis juridique important
 |
 51994PC0010(32)
 Proposta de REGULAMENTO (CE) No DO CONSELHO que altera o Regulamento (CEE) no 2046/89 que estabelece as regras gerais relativas à destilação do vinho e dos subprodutos da vinificação /* COM/94/10FINAL */
 Jornal Oficial no C 083 de 19/03/1994 p. 0053
 Proposta de REGULAMENTO (CE) No . . . DO CONSELHO de . . .que altera o Regulamento (CEE) no 2046/89, que estabelece as regras gerais relativas à destilação do vinho e dos subprodutos da vinificação (94/C 83/32) O CONSELHO DA UNIÃO EUROPEIA,Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade Europeia,Tendo em conta o Regulamento (CEE) no 822/87 do Conselho, de 16 de Março de 1987, que estabelece a organização comum do mercado vitivinícola (1), com a última redacção que lhe foi dada pelo Regulamento (CE) no . . . (2), e, nomeadamente, o no 7 do seu artigo 35o, o no 5 do seu artigo 36o, o no 4 do seu artigo 38o, o no 8 do seu artigo 39o, o no 8 do seu artigo 41o, o no 4 do seu artigo 42o e o no 2 do seu artigo 79o,Tendo em conta o parecer da Comissão,Considerando que o no 3 do artigo 2o do Regulamento (CEE) no 2046/89 do Conselho (3), com a última redacção que lhe foi dada pelo Regulamento (CEE) no 1567/93 (4), prevê a possibilidade de os Estados-membros equipararem as associações de produtores aos produtores para efeitos da aplicação da destilação obrigatória e que o no 4 do mesmo artigo prevê a apresentação de um relatório a esse respeito; que parece oportuno que as medidas propostas sejam coerentes com outras que a Comissão deve elaborar proximamente e que, por esse motivo, é indicado adiar o prazo limite previsto no no 4,ADOPTOU O PRESENTE REGULAMENTO:Artigo 1o O no 4 do artigo 2o do Regulamento (CEE) no 2046/89 passa a ter a seguinte redacção:«4. O no 3 é aplicável até 31 de Agosto de 1995.Antes de 31 de Março de 1995, a Comissão apresentará ao Conselho um relatório sobre a execução do referido número, acompanhado, se for caso disso, de uma proposta adequada. O Conselho pronunciar-se-á sobre as medidas eventualmente aplicáveis a partir de 1 de Setembro de 1995.».Artigo 2o O presente regulamento entra em vigor no terceiro dia seguinte ao da sua publicação no Jornal Oficial das Comunidades Europeias.É aplicável a partir de 1 de Setembro de 1994.O presente regulamento é obrigatório em todos os seus elementos e directamente aplicável em todos Estados-membros.Feito em . . .Pelo Conselho. . .(1) JO no L 84 de 27. 3. 1987, p. 1.(2) Ver página 50 do presente Jornal Oficial.(3) JO no L 202 de 14. 7. 1989, p. 14.(4) JO no L 154 de 25. 6. 1993, p. 41.