text:
Šiame straipsnyje pateikiama Austrijos istorijos apžvalga nuo seniausių laikų iki dabarties.
 Austrijos istorija prasideda akmens amžiuje joje pasigyvenus žmonėms. Keltų laikais nuo 800 iki 400 m. pr. m. e. dabartinės Austrijos teritorijoje susidarė Noriko karalystė. Amžių sandūroje Roma užkariavo ir kolonizavo žemes piečiau Dunojaus. Svarbiausia Romos gyvenviete Austrijoje buvo Karnuntumas (Carnuntum).
 Priešistorė ir ankstyvoji istorija
 Per paskutinį ledynmetį Alpės ir aplinkinės teritorijos buvo padengtos ledynu ir faktiškai žmonėms neprieinamos. Seniausi žmonių gyvenimo dabartinės Austrijos teritorijoje pėdsakai priklauso viduriniajam paleolitui, t. y. neandertaliečių laikams. Apie 70 000 metų senumo neandartaliečių gyvenimo pėdsakai rasti Gudenuso oloje šiaurės vakarų Žemutinėje Austrijoje. Žemutinėje Austrijoje yra ir daugelis aukštutinio paleolito radinių vietų, žymiausia jų – Vachau. Tarp jų yra ir seniausi Austrijos meno kūriniai – moterų figūrėlės, vadinamos „Galgenbergo Venera“ (32 000 metų senumo, 7,2 cm) ir „Vilendorfo Venera“ (26 000 metų senumo, 11 cm, kalkakmenis).
 Neolite pamažu buvo apgyvendintos visos Austrijos teritorijos, kurios buvo tinkamos žemės ūkiui arba turėjo žaliavų. Žalvario amžiuje ieškant žaliavų, daugiausia vario, buvo apgyvendintos ir Alpės. Žymiausias šio laikotarpio radinys yra Oetzi mumija.
 Pirmieji žinomi dabartinės Austrijos teritorijos gyventojai buvo ilyrai. IV a. prieš mūsų erą į Dunojaus vidurupį persikėlė keltai. Keltų gyvenvietės Rytų Alpių regione buvo turintingos daugiausia dėl valgomosios druskos gavybos. Viena iš tokių gavybos vietovių yra Halštate, kurio vardu pavadinta geležies amžiaus kultūra (800-450 m. pr. m. e.). Vėliau dabartinės Austrijos teritorija tapo keltiškosios Lateno kultūros dalimi.
 Pirmasis valstybinis darinys dabartinės Austrijos teritorijoje, kurio pavadinimą žinome, buvo keltų Noriko karalystė su centru dabartiniame Klagenfurte, susikūrusi II a. pr. m. e. Noriko karalystė, apėmusi rytinę ir pietinę dabartinės Austrijos dalį, palaikė sąjungininkiškus santykius su Senovės Roma, per ją romėnų įtaka plito tarp keltų. Vakarinėje Austrijos dalyje gyveno retai. Didžiąją dalį dabartinės Austrijos mūsų eros pirmaisiais metais užėmė Romos imperija. 16 m. e. m. Noriko karalystė pateko į Romos imperijos sudėtį, tačiau dar kurį laiką išlaikė didelį savarankiškumą, nes Noriką valdė vietiniai kunigaikščiai. Tik apie 40 m. e. m., valdant imperatoriui Klaudijui, vietoje keltų valstybės buvo įkurta Noriko provincija. Šiek tiek anksčiau žemės į vakarus nuo Ino upės buvo prijungtos prie Retijos (16 m. pr. m. e.), o teritorija į rytus nuo dabartinės Vienos – prie Panonijos (9 m. pr. m. e.). Dunojus sudarė šiaurinę Romos valstybės sieną. Regionas šiauriau Dunojaus buvo apgyvendintas germanų markomanų ir kvadų genčių.
 Romėnų valdymo laikotarpiu palei Dunojų buvo pastatyta įtvirtinimų (limų) ir kelių sistema, augo miestai – Vindobona (Viena) Panonijoje, Virunumas (Klagenfurtas) ir Juvavumas (Zalcburgas) Norike, Brigancijus (Bregencas) Retijoje. Vietiniai gyventojai pamažu romanizavosi, į miestus kėlėsi gyventojai iš kitų imperijos dalių. Šiauriau Dunojaus apsigyveno germanų markomanų, naristų ir kvadų gentys. Šių genčių įsiveržimai 166–180 m. (Markomanų karai) nutraukė taikų provincijų vystymąsi ir net po to, kai Markas Aurelijus germanus iš šių teritorijų išstūmė, jos nebepasiekė buvusio išsivystymo. III a. romėnų pasienio gynybą ėmė spausti alemanų įsiveržimai. Archeologiniai radiniai patvirtina, kad nuo IV a. šioje teritorijoje buvo paplitusi krikščionybė.
 Didysis tautų kraustymasis
 V a. prasidėjo germanų puldinėjimai iš šiaurinio Dunojaus kranto (401 m. vestgotai, 406 m. – ostrogotai). 408 m. iš Emonos (dabartinė Liubliana) į Noriką įsiveržė Alaricho I vadovaujami vestgotai. 472 m. per šalį praėjo ostgotai ir alemanai, kurie šalies nukariauti nesugebėjo. Po Vakarų Romos imperijos žlugimo 476 m. Noriko teritorijoje susiformavo rugijų karalystė, kuri 488 m. buvo prijungta prie Odoakro valstybės. 493 m. Odoakrą sumušė ostrogotai ir didžioji Retijos bei Noriko dalis pateko į ostrogotų valstybės sudėtį. V a. pabaigoje šioje teritorijoje taip pat pasirodė hunai, bojai, vandalai. Nuo 508 m. į šiaurę nuo Dunojaus apsigyveno langobardai, kurie 568 m. išsikraustė į Italiją. Iš rytų, spaudžiami avarų, į atsilaisvinusias teritorijas kėlėsi slavai. Buvusių provincijų gyventojai, nepaisant barbarų antplūdžio, išlaikė romėnų kultūrą ir kalbėjo vietiniais lotynų kalbos dialektais (taip iki šių dienų kalnuotuose Tirolio ir Šveicarijos regionuose išliko retoromanų kalba).
 Viduramžiai
 Ankstyvieji viduramžiai (iki 976 m.)
 Nuo VI a. germanų gentis bavarai įsikūrė Tirolyje ir Bavarijoje, čia nuo VI a. vidurio susikūrė frankams pavaldi Bavarijos hercogystė, kurios valdovais tapo Agilolfingerių giminė. Gana savarankiškos Bavarijos hercogystės sostinė buvo Regensburgas. Dabartinis Forarlbergas buvo apgyvendintas alemanų. Šios gentys maišėsi su vietiniais retoromanais arba išstūmė juos į kalnus. Retija įėjo į Bavarijos hercogystės sudėtį, o teritorijoje nuo Vienos miško iki Julijos Alpių apsigyveno slavai, kurie buvo pavaldūs Avarų kaganatui su centru Panonijoje. Slavų apgyvendintos teritorijos siekė Žemutinę Austriją, Štiriją, Karintiją ir rytų Tirolį.
 Nuo VI a. pabaigos suintensyvėjo kova tarp Bavarijos hercogystės ir Avarų kaganato. Karuose sėkmė lydėjo tai vieną, tai kitą pusę. Romanizuoti gyventojai buvo išstumti iš rytinių sričių ir išsilaikė tik aplink Zalcburgą. 623 m. avarų kaganato slavai sukilo ir sukūrė nepriklausomą Samo valstybę. Po jos iširimo Karintijos, Štirijos ir Krainos teritorijoje 658 m. susikūrė slaviška Karantanijos kunigaikštystė su centru Colfelde. Apie 700 m. Bavarijos teritorija vėl ėmė ribotis su avarų valdomis, siena ėjo maždaug Enso upe.
 Krikščionybė tarp romėnų gyventojų likučių išliko tik kai kuriose vietovėse. Apie 600 m. ir vėl apie 700 m. vėl suaktyvėjo Bavarijos kunigaikščių remiami misionieriai iš Vakarų. VII a. pabaigoje nuo Reino kilęs Šv. Rupertas įsteigė Zalcburgo vyskupystę. Vėl iškilus avarų pavojui Alpių slavai (karantanai) pasiprašė bavarų globos ir taip pat buvo pakrikštyti.
 Stiprėjanti Bavarijos hercogystė 745 m. prisijungė Karantaniją. Per kelis vėlesnius šimtmečius bavarų kolonistai kėlėsi į teritorijas žemyn palei Dunojų iki Alpių ir dabartinės Austrijos teritorijoje įsivyravo vokiškai kalbantys gyventojai.
 Valdant Karolingams Frankų valstybė sustiprėjo ir 788 m. Karolis Didysis panaikino paveldimąją Bavarijos hercogystę, kuri apėmė didelę dalį dabartinės Austrijos. Paskutiniu praktiškai nepriklausomu hercogu buvo Tasilas III. Bavarija tapo Karolingų frankų valstybės dalimi, o vėliau Šventosios Romos imperijos kunigaikštyste. Po to, 791–796 m. frankai puolė avarus ir sunaikino jų valstybę. Visa Austrijos teritorija įėjo į Frankų imperiją. Užkariautose teritorijose Karolis Didysis sukūrė visą sistemą markų, skirtų pasienio apsaugai ir slavų gyventojų kontrolei. Apie 800 m. jis įkūrė pasienio marką, dabartinės Žemutinės Austrijos regione, tarp Enso, Raabės ir Drau upių, kuri buvo vadinama Avarų marka. Į pietus nuo jos buvo įkurta Karantanijos marka, o kartu šios Bavarijos hercogystei priklausiusios markos vadintos Marchia orientalis. Vokiečiai aktyviai kolonizavo markas bei stūmė iš jų slavus.
 IX a. pabaigoje į Panoniją atsikėlė vengrai, kurie nusiaubė pasienio markas ir po trijų mūšių prie Presburgo 907 m. vasarą Rytų frankų karalystės rytinė siena buvo vėl buvo nustumta iki Enso upės. Pasienio markos buvo perduotos Bavarijai, kovai su vengrais. Tik po to, kai Otonas Didysis nugalėjo madjarus Lechfeldo mūšyje prie Augsburgo (955 m.), imperija vėl ėmė kontroliuoti Žemutinę Austriją. X a. septintajame dešimtmetyje atkariautose teritorijose vėl buvo sukurta Rytų marka. Po to sekė antroji bavarų kolonizacijos banga, kurios metu bavarai apsigyveno dabartinėje Žemutinėje Austrijoje, Istrijoje ir Krainoje.
 Austrijos markgrafystė (976–1156 m.)
 X amžiaus antrojoje pusėje vėl suformuota Bavarijos hercogystei pavaldi markgrafystė, žinoma kaip marchia orientalis 976 m., po Bavarijos kunigaikščio Heinricho II sukilimo, buvo atiduota Leopoldui Babenbergui. Pirmasis dokumentas, kuriame minima Austrija, yra sudarytas 996 m., kur Babenbergų marka vadinama Ostarrîchi. Ilgą laiką vartota ir kita pavadinimo forma Osterlant (Rytų žemė). Lotynizuotas šios teritorijos pavadinimas Austria atsiranda rašytiniuose šaltiniuose nuo XIII a. Valdant Leopoldo I palikuonims valstybė stiprėjo augo jos autoritetas aplinkinių imperijos kunigaikštysčių tarpe.
 Austrijos kunigaikštystė Babenbergų valdžioje (1156–1246 m.)
 Štaufenų ir Velfų konflikto metu 1139 m. Bavarijos kunigaikštystė atiduota Babenbergams. Kai imperatorius Frydrichas I nusprendė šį konfliktą užbaigti, jis grąžino Velfams Bavarijos hercogystę. Kaip kompensacija pagal 1156 m. Privilegium Minus Austrija tapo nepriklausoma nuo Bavarijos Šventosios Romos imperijos hercogyste.
 Pirmuoju kunigaikščiu tapo Heinrichas II Jazomirgotas, kuris 1156 m. sostine pasirinko Vieną. Pagal 1186 m. Georgenbergo sutartį 1192 m. išmirus Traungauerių dinastijai Babenbergai taip pat ėmė valdyti Štirijos kunigaikštystę, kuri apėmė Traungau centrinėje dabartinės Aukštutinės Austrijos dalyje, Piteno grafystę pietų Žemutinėje Austrijoje, taip pat dideles teritorijas dabartinėje Slovėnijoje. Kunigaikščiai Babenbergai tapo įtakingiausia regiono dinastija. Babenbergai vykdė nuoseklią kolonizaciją, buvo kertami miškai, kuriami miesteliai bei vienuolynai. Pirmieji Babenbergai išplėtė savo žemes iki Moravos ir Leitos upių ir perkėlė savo rezidenciją į naujai pastatytą Leopoldsburgo miestą prie Vienos.
 Kultūrinio klestėjimo viršūnę vėlyvųjų viduramžių Austrija pasiekė Leopoldo VI valdymo metu (1198–1230). Jis įvedė tuomet revoliuciškai atrodžiusį gotikinį meną. 1229 m. Austrijos teritorija dar praplėsta prijungiant dalį Krainos.
 Leopoldo VI sūnus Frydrichas II Babenbergas 1245 m. atrėmė mongolų puolimą. 1246 m. jam žuvus kovoje prieš vengrų karalių Belą, Babenbergų dinastija išnyko.
 Austrijos kunigaikštystė tarp Babenbergų ir Habsburgų (1246–1282 m.)
 Prasidėjus tarpuvaldžiui keletą dešimtmečių valstybės statusas buvo neaiškus. Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas II paskelbė Austriją savo lenu. Tuo tarpu Austrijos luomai ieškojo naujo valdovo. Tarp daugybės pretendentų didžiausia sėkmė lydėjo Čekijos karalių Otokarą II, kuris 1256 m. buvo luomų buvo pakviestas į šalį užbaigti sąmyšį. Jis faktiškai kontroliavo Austrijos, Štirijos ir Karintijos kunigaikštystes. Otokaras bandė sumažinti didikų įtaką ir remti miestiečius. Otokarui siekiant valdžios ir Šventojoje Romos imperijoje jam pasipriešino Rudolfas fon Habsburgas. 1273 m., nepripažindamas Otokaro II rinkimų, imperatorius Austriją, Štiriją ir Krainą atidavė savo sūnums kaip leną. Rudolfas laimėjo 1278 m. Marchfeldo mūšį prieš Otokarą ir išstūmė jį iš Austrijos ir Štirijos. Rudolfo I teises į šias žemes patvirtino Vokietijos kunigaikščiai ir jos kartu su Tiroliu tapo Habsburgų domenu.
 Austrijos kunigaikštystė Habsburgų valdžioje (1282–1452 m.)
 Pradėję valdyti Austriją, kuri tebebuvo nedidele kunigaikštyste palei Dunojų, XIV ir XV a. Habsburgai plėtė savo valdas. Karintija ir Karniola Habsburgų valdžiai atiteko1335 m., Tirolis – 1363 m. Šios provincijos kartu buvo vadinamos Habsburgų Paveldimosiomis žemėmis, tačiau dažniausiai supaprastintai buvo įvardijamos kaip Austrija. 1374 m. prijungta Istrija, 1382 m. Triestas. 1365 m. buvo įkurtas Vienos universitetas.
 Pagal giminės paprotį, domeną paveldėdavo visi Habsburgų giminės vyrai bendrai. 1364 m. nustatytas de facto giminės vyresniojo principas. Po trumpo Rudolfo IV valdymo jo broliai Albertas III ir Leopoldas III 1379 m. Noibergo sutartimi padalino valdas į dvi dalis. Albertui atiteko tikroji Austrija, o Leopoldui likusios teritorijos. 1402 m., Leopoldo valdos buvo dar kartą padalintos, kai Ernestui Geležiniui atiteko Vidinė Austrija (Štirija, Karintija ir Karniola), o Frydrichui IV – Tirolis ir Išorinė Austrija. Šios teritorijos buvo suvienytos Ernesto sūnaus Frydricho V (Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas III), kai išnyko Alberto šaka (1457 m.) ir Senoji Tirolio šaka (1490 m.).
 1438 m. Austrijos kunigaikštis Albrechtas V (1404–1439) buvo išrinktas savo uošvio imperatoriaus Zigmanto sosto paveldėtoju, imperatoriumi Albrechtu II. Nors pats Albrechtas valdė tik vienerius metus, nuo to laiko tik su vienintele išimtimi visi Šventosios Romos imperijos imperatoriai buvo iš Habsburgų dinastijos. Habsburgai ėmė valdyti žemes ir toli nuo Paveldimųjų žemių.
 Ankstyvieji Naujieji laikai (iki 1804 m.)
 Austrijos tapimas didžiąja valstybe
 Imperatoriaus galia imperijoje nebuvo labai didelė. Daugybė kilmingų dinastijų siekė vykdyti savą politiką imperijos viduje ir išorėje. Kieta Frydricho III politika sustiprino imperatoriaus valdžią. Habsburgų reikšmę sustiprino 1477 m. įvykusios Maksimilijono, vienintelio imperatoriaus Frydricho III sūnus, vedybos su Burgundijos paveldėtoja Marija. Po ankstyvos Marijos mirties Maksimilijonas vedė Bretanės princesę Aną, kuri turėjo Bretanės paveldėjimo teises. Jo sūnus Filipas Gražusis vedė Kastilijos ir Aragono paveldėtoją taip Habsburgams įgydamas Ispaniją ir jos valdas Italijoje, Afrikoje ir Naujajame pasaulyje. Jo sūnus Karolis V, kuris taip pat paveldėjo Burgundiją ir 1519 m. buvo išrinktas Vokietijos imperatoriumi ėmė valdyti milžinišką monarchiją. Habsburgų Paveldimosios žemės netrukus buvo atskirtos nuo šios milžiniškos imperijos, kai 1521 m. per Vormso reichstagą imperatorius Karolis V atidavė jas valdyti savo broliui Imperatoriui Ferdinandui I.
 Reformacija, kontrreformacija ir Austrijos galios augimas
 1526 m., po Mohačo mūšio, kuriame žuvo Ferdinando pusbrolis, Čekijos ir Vengrijos karalius Vladislovas Jogailaitis, Ferdinandas I išplėtė savo valdas prisijungdamas Čekiją ir Osmanų neužimtą Vengrijos dalį ir tapo vienu iš įtakingiausių Europos monarchų.
 Vengrų magnatai išsirinko sau kitą karalių, Joną Zapoliją, kurį pripažino ir turkai. 1529 m. turkai puolė Vieną ir apiplėšė šalį. 1533 m. sudaryta Konstantinopolio taika kovas nutraukė, tačiau privertė Ferdinandą I išsipirkinėti iš turkų. Tolimesnė Habsburgų ekspansija į Vengriją vedė į dažnus konfliktus su Turkija, įskaitant vadinamąjį Ilgąjį karą 1593–1606 m. Ferdinandas I savo valstybę padalino sūnums: Maksimilijonas II (1564–1576) tapo imperatoriumi ir gavo Austriją, Čekiją ir Vengriją, Ferdinandas gavo Tirolį, Karolis – Štiriją, Karintiją, Krainą.
 Prasidėjus Reformacijai, kurios liuteroniškoji kryptis netruko išplisti Vokietijoje, Austrijos Habsburgams svarbiausia tapo suvienyti protestantizmo plitimo suskaidytą Vokietiją ir tuo pačiu įgauti didesnės galios kaip imperatoriams. Reformacijos buvo paveikta ir Austrija bei kitos Habsburgų paveldimosios teritorijos (įskaitant Vengriją ir Čekiją). Nors patys Habsburgai liko katalikais, provincijos didžiąja dalimi perėjo į liuteronizmą. Maksimilijonas II religiniu požiūriu laikėsi tolerancijos, tačiau valdant Rudolfui II (1576–1612) prasidėjo katalikiškoji reakcija – protestantai pradėti persekioti. Kontrreformacija Vengrijoje išprovokavo sukilimą, kurio vadai susidėjo su turkais ir siekė atskirti nuo Austrijos Transilvaniją ir Aukštutinę Vengriją, o likusiose Habsburgų rankose krašto dalyse reikalavo tikybinės laisvės garantijų. Rudolfo brolis imperatorius Matiasas (1612–1619) palaikė katalikų reakciją ir taip sukėlė revoliuciją Čekijoje (1618 m.).
 XVI a. pabaigoje jėzuitų mokytas Ferdinandas II, kuris valdė Štiriją, Karintiją ir Karniolą įdėjo daug pastangų slopindamas erezijas savo valdomose teritorijose. Kai 1619 m. jis buvo išrinktas imperatoriumi po savo pusbrolio Matiaso, Ferdinandas II ėmėsi atversti atgal į katalikybę ne tik Paveldimąsias žemes, bet ir Čekiją bei Vengriją. Ferdinandas II sumušė sukilusius ir sau atskirą karalių (Pfalco kurfiurstą Frydrichą) išsirinkusius čekus ties Baltuoju kalnu (1620 m.) ir paskelbė keletą ediktų nukreiptų prieš protestantizmą (pvz., 1629 m. Restitucinis ediktas). Katalikų lygos ir savo generolų Tilly bei Wallenstein kariuomenių padedamas jis tikėjosi visiškai sunaikinti protestantų kunigaikštystes ir sustiprinti savo valdžią. Tačiau jau 1635 m. Ferdinandas II buvo priverstas atšaukti Restitucinį ediktą, o Lužicą atiduoti Saksonijai. Valdant Ferdinando II įpėdiniui Ferdinandui III (1637–1657 m.) Habsburgų valdoms buvo sunkiausias laikotarpis, kraštą alino Wallensteino kariuomenė bei įsibrovusios švedų, vėliau prancūzų kariuomenės. Pagal Vestfalijos taikos sąlygas Habsburgams teko atiduoti dalį savo valdų Elzase Prancūzijai.
 Nors atvertimo į katalikybę kampaniją vyko pačiame Trisdešimties metų karo įkarštyje, kai Habsburgai sunkiai kontroliavo savo imperiją, ši kampanija buvo didžiąja dalimi sėkminga ir imperatoriams pavyko sustiprinti savo paveldimųjų žemių kontrolę, nors Vengrijos niekada ir nepavyko pilnai atversti į katalikybę.
 Po Trisdešimties metų karo imperatoriaus valdžia nusilpo bei sumažėjo Austrijos poveikis imperijai. Leopoldas I kraštą gavo ekonomiškai ir finansiškai nualintą, tačiau dar teko kovoti su turkais ir prancūzais. Per ilgą Leopoldo I valdymo laikotarpį (1657–1705) Austrijos konfliktas su Turkija pasiekė apogėjų. Turkus kovai su Austrija skatino vengrai, taip tikėdamiesi pasiekti savo nepriklausomybę. Turkai savo žygiais pasiekė net Vieną, kurią apgulė. Po sėkmingos Vienos gynybos 1683 m., kurioje svarbų vaidmenį turėjo Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Jono Sobieskio įsikišimas, pradėta serija kampanijų, kuriomis siekta susigrąžinti visos Vengrijos valdymą. 1699 m. buvo sudaryta Karlovicų sutartis, pagal kurią Austrija gavo Transilvaniją ir žemes tarp Dunojaus ir Tisos. Vengrų luomai 1687 m. buvo priversti atsisakyti renkamosios monarchijos ir pripažinti krašto paveldėtojais Habsburgus.
 Tuo pačiu metu Austrija įsitraukė į varžymąsi su Prancūzija Vakarų Europoje. Austrija kariavo su Prancūzija Trečiajame Anglijos-Nyderlandų kare (1672–1679), Augsburgo lygos kare (1688–1697 m.) ir galų gale Ispanijos įpėdinystės kare (1701–1714 m.), kurio metu Prancūzija ir Austrija (kartu su savo sąjungininkais britais ir olandais) kariavo dėl Ispanijos Habsburgų palikimo. Pirmieji du karai su Prancūzija Austrijai buvo nesėkmingi, tačiau Ispanijos paveldėjimo karas, nepaisant Leopoldo i-ojo mirties (1705 m.), jo paveldėtojų Jozefo I (1705–1711 m.) ir Karolio VI (1711–1740 m.) valdymo metu buvo laimėtas.
 Karolis VI ir Marija Teresė (1711–1780)
 Nors po Ispanijos įpėdinystės karo Prancūzijai pavyko perduoti Ispanijos sostą Liudviko XIV anūkui, Austrija pasiekė didelių teritorinių laimėjimų Vakarų Europoje. Austrija gavo didžiąją Ispanijos Nyderlandų dalį, Milano kunigaikštystę Šiaurės Italijoje, Neapolį ir Sardiniją (ji 1720 m. buvo iškeista į Siciliją).
 Per naują karą su turkais Eugenijus Savojietis 1717 m. užėmė Belgradą ir karas 1718 m. baigėsi Pašarevaco taika, pagal kurią Austrijai atiteko Banatas, Serbijos ir Valakijos dalis. Po naujo karo su turkais 1739 m. sudaryta Belgrado taika Austrija buvo priversta grąžinti turkams Mažąją Valakiją, Serbiją su Belgradu ir šiaurinę Bosniją. Karolio VI žentas, Marijos Terezos vyras Francas įsitvirtino Toskanoje, vietoje prancūzams atiduotos Lotaringijos.
 Karolis VI neturėjo sūnų ir norėdamas valstybę išlaikyti savo šeimai paskelbė vadinamąją Pragmatinę sankciją, kurią sosto įpėdine ir vienintele Karolio VI žemių paveldėtoja buvo pripažinta Marija Teresė. 1720–1723 m. Pragmatinę sankciją pripažino Austrijos luomai ir užsienio valstybės. Siekdamas garantuoti, kad užsienio valstybės pripažins Pragmatinę sankciją Karolis VI sutiko netgi perleisti kai kurias teritorijas. Lenkijos paveldėjimo karą užbaigusioje Vienos taikoje 1735 m. Karolis sutiko atiduoti Ispanijos Burbonams Siciliją ir Neapolį, už tai gaudamas nedidelę Parmos kunigaikštystę, Pjačenzą ir tai, kad Prancūzija bei Ispanija pripažino Pragmatinę sankciją.
 Po Karolio VI mirties 1740 m. paaiškėjo, kad visos ankstesnės didžiųjų garantijos dėl Marijos Terezos paveldėjimo teisių buvo nieko vertos. Pirmasis taiką nutraukė Prūsijos karalius Frydrichas II, kuris užėmė Sileziją (Pirmasis Silezijos karas). Netrukus Austrijos silpnumu nusprendė pasinaudoti ir kitos Europos valstybės. Nedelsiant pretenzijas į Austrijos ir Čekijos sostą pareiškė Bavarijos kurfiurstas Karolis Albrechtas. Nepripažindamos Pragmatinės sankcijos Saksonija, Sardinija, Ispanija ir Prancūzija sudarė sąjungą su Prūsija ir Bavarija ir pradėjo Austrijos paveldėjimo karą, kuris baigėsi 1748 m. Aacheno taika. Iš Austrijos buvo atimta Parma, Pjačenza ir dalis Milano kunigaikštystės, tačiau Austrijos priešai turėjo pripažinti Pragmatinę sankciją ir Marijos Terezos vyrą Vokietijos imperatoriumi.
 1756–1763 m. Austrija su savo sąjungininkais Rusija ir Prancūzija kariavo prieš Prūsiją (Septynerių metų karas) siekdama atgauti Sileziją, tačiau tikslo nepasiekė. Austrija dalyvavo Pirmajame Abiejų Tautų Respublikos padalinime 1772 m. ir gavo Galiciją. 1775 m. iš Turkijos Austrija gavo Bukoviną.
 Marijos Terezos (1740–1780 m.) paveldėta valstybė buvo sudėta iš silpnų federacinių ryšių jungiamų žemių, kurias vienijo valdovo asmuo. Ekonomiškai kraštas taip pat nebuvo stiprus. Marija Tereza pravedė keletą reformų: centralizavo valstybės valdymą, atskyrė teismus nuo administracijos, išleido naujus įstatymų rinkinius, sumažino valstiečių lažą iki 3 dienų per savaitę. Marija Tereza išlaikė Vengrijos savitumą, taip pat buvo tikybinės tolerancijos priešininkė.
 Raida iki Austrijos imperijos paskelbimo
 Po Marijos Terezos sostą paveldėjo jos sūnus Šventosios Romos imperijos imperatorius Jozefas II (1780–1790 m.). Jis vykdė radikalias reformas: sušvelnino cenzūrą, panaikino 700 vienuolynų ir konfiskavo jų turtą, garantavo lygias teises visoms krikščionių konfesijoms ir sektoms, panaikino baudžiavą ir apribojo dvarininkų jurisdikciją. Centralizuodamas valstybę paskelbė vokiečių kalbą valstybine. Šios reformos sukėlė platų bajorų, dvasininkų ir nevokiškosios gyventojų dalies, ypač vengrų, pasipriešinimą, dėl to pat mirtį Jozefui II teko atšaukti didesniąją dalį reformų, išskyrus tas, kurios lietė valstiečius ir religinę toleranciją. Užsienio politikoje Jozefas II dukart bandė užimti Bavariją, o 1787 m. sąjungoje su Rusija paskelbė karą Turkijai, tačiau mirė karui dar nepasibaigus.
 Jozefo II sostą paveldėjo jo brolis Leopoldas II (1790–1792 m.), kuris baigė karą su Turkija, numalšino sukilimą Vengrijoje ir panaikino brolio reformų likučius. Leopoldo II sūnus Francas II (1792–1835 m.), bijodamas Prancūzijos revoliucijos įtakos, valstybėje įvedė griežtą policinį režimą. Dalyvavimas koalicijos kare prieš Prancūzija baigėsi Belgijos praradimu. 1795 m., po III Lenkijos padalinimo Austrija gavo vakarų Galiciją. Prūsijai pasitraukus iš koalicijos Austrija viena gynė Reino sienas. Per napoleono žygį į italiją pagal Campo Formio sutartį (1797 m.) Austrija neteko Lombardijos ir pripažino Prancūzijai visą kairįjį Reino krantą, bet už tai gavo Veneciją, Istriją ir Dalmatiją, taip pat Zalcburgą ir dalį Bavarijos. 1799 m. Austrija prisijungė prie antrosios koalicijos prieš Prancūziją. Rusijos imperatoriui Pavelui I atšaukus generolą Suvorovą ir pasitraukus iš koalicijos, iš Egipto kampanijos grįžęs Napoleonas sumušė austrus Marengo, Hohenlindeno ir kituose mūšiuose. 1801 m. Austrija turėjo pripažinti 1797 m. taikos sąlygas ir vietoj Bavarijos ir Zalcburgo gavo Trentą ir Brikseną.
 Austrijos imperija
 Žlungant Šventajai Romos imperijai Francas II 1804 m. priėmė paveldimą Austrijos imperatoriaus titulą ir pasivadino Francu I. 1805 m. Austrija dalyvavo trečiosios koalicijos kare prieš Prancūziją, tačiau po pralaimėjimų Ulmo ir Austerlico mūšiuose buvo priversta pasirašyti Presburgo taiką, kuria atsisakė nuo Venecijos, Tirolio ir Šventosios Romos imperatoriaus titulo. Dar kartą pradėtas karas prieš Napoleoną po pralaimėjimų ties Vagramu ir kituose mūšiuose baigėsi Vienos taika 1809 m., pagal kurią Austrija neteko Krainos, dalies Galicijos ir kitų teritorijų. Austrijos naujasis ministras Meternichas, matydamas katastrofiškus prieš Prancūziją nukreiptos politikos padarinius, pasistengė užmegzti su Prancūzija draugiškus santykius, kuriems sustiprinti Franco duktė Marija Luiza buvo išleista už Napoleono. 1813 m., Napoleonui pralaimėjus Rusijoje, Austrija prisijungė prie Prancūzijos priešų. Po Vienos kongreso (1814–1815 m.) Austrijai buvo grąžintos prarastos žemės. Kompensacijai už Belgiją Austrija gavo Lombardijos-Venecijos karalystę.
 Po Vienos kongreso Metternich griebėsi reakcijos, slopino visus laisvės pasireiškimus. Austrija ginklu padėjo grąžinti absoliutizmą Neapolyje, Pjemonte ir Ispanijoje, nesėkmingai priešinosi pagalbos teikimui graikų sukilėliams. Už naująjį imperatorių Ferdinandą I (1835–1848 m.) valdė valstybės konferencija, sudaryta iš Metternicho, čekų kanclerio Kolovrato ir erchercogo Karolio. 1848 m. revoliucija Paryžiuje ir prasidėję tautiniai judėjimai sukėlė 1848 m. revoliucijas Austrijoje. Metternichas atsistatydino, tačiau naujai sudaryta vyriausybė taip pat nesugebėjo kovoti su čekų, italų, serbų, vengrų ir nuo vengrų atsiskirti norėjusių kroatų, sukilimais. 1848 m. birželio mėnesį susirinko pirmasis austrų reichstagas, kuris panaikno feodalizmo ir baudžiavos liekanas. Tuo tarpu naujajai vyriausybei, kuriai vadovavo erchercogas Johanas, pavyko įgauti didesnį autoritetą. Generolas Windischgraetz numalšino sukilimą Prahoje, o generolas Radecky – Italijoje. Austrų kurstomas kroatų banas Jelačič ėmė kovoti su vengrais. Kai austrų kariuomenė išžygiavo į Vengriją, sukilo Vienos gyventojai ir užėmė sostinę. Į Olomoucą pasitraukęs imperatorius buvo pasirengęs didelėms nuolaidoms, tačiau generolas Windischgraetz užėmė Vieną ir čia revoliuciją nutraukė. Imperatorius Ferdinandas atsisakė sosto savo sūnėno Franco Jozefo (1848–1916 m.) naudai, o 1849 m. kovo 7 d. vyriausybė paskelbė naują konstituciją. Tuo tarpu vengrai nebuvo nusiteikę atsisakyti nepriklausomybės siekio ir vengrų seimas paskelbė apie Vengrijos bei jai priklausiusių žemių atsiskyrimą nuo Austrijos imperijos. Numalšinti Vengrijos sukilimą padėjo Rusijos caros Nikolajaus I pasiųsta kariuomenė. Sukilimo vadai buvo nubausti, Vengrija paversta paprasta Austrijos provincija. Ministrui Schwarzenbergui pavyko atstatyti Austrijos autoritetą vokiečių valstybių tarpe, kai buvo sėkmingai užbaigtas karas su Sardinija. Vėl įsigalėjo reakcija ir absoliutizmo bei centralizacijos politika. 1849 m. konstitucija buvo atšaukta, vietoje reichstago sudarytas reichsratas (valstybės taryba) su patariamąjį balsą turinčiais skiriamais nariais.
 Po Krymo karo (1853–1856 m.) baigėsi Austrijos viešpatavimas Italijoje, o po 1859 m. karo su Sardinija Austrija neteko Lombardijos (liko tik Venecija). 1861 m. vyriausybė buvo priversta išleisti konstituciją, pagal kurią kasmet turėjo būti šaukiamas dviejų rūmų reichsratas. Aukštuosius rūmus sudarė vyriausybės skiriami, o žemuosius – landtaguose renkami atstovai. Šie pokyčiai netenkino tautinių mažumų – Vengrijai, Kroatijai, Istrijai ir Venecijai reichsrate nebuvo išvis atstovaujama, o lenkai ir čekai jame sudarė opoziciją. 1865 m. konstitucija buvo atšaukta.
 Po 1863 m. karo kartu su Prūsija prieš Daniją Austrija bendram valdymui su Prūsija gavo Švezvigą, Holšteiną ir Lauenburgą. Dėl tų provincijų valdymo kilęs konfliktas su Prūsija baigėsi karu. Austrijos laimėjimai ties Kustozza ir Lissa prieš prūsų sąjungininkus italus neatsvėrė didelio pralaimėjimo prieš prūsus Sadovos mūšyje 1866 m. liepos 3 d. Prahos taikos sutartimi Austrijai teko atsisakyti Venecijos ir įtakos Italijoje ir Vokietijoje.
 Austrija-Vengrija
 1867 m. Austrija po susitarimo su vengrais paskelbė dualistinės monarchijos Austrijos-Vengrijos įkūrimą. Jos sudėtines dalis jungė bendras monarcho asmuo, bendros karo, užsienio reikalų ir finansų ministerijos. Austrija turėjo suavo reichsratą, o vengrai – reichstagą. Naujoji konstitucija netenkino Austrijos tautinių mažumų: čekai siekė didesnės autonomijos savo gyvenamose žemėse, lenkai – Galicijoje. XIX a. 8-ame dešimtmetyje čekams ir moravams buvo leista valstybinėse įstaigose naudoti savo kalbą, įvairių lengvatų suteikta ir lenkams, tuo tarpu prasidėjęs ukrainiečių nacionalinis judėjimas buvo slopinamas.
 Vyriausybė ėmėsi tam tikrų vidaus reformų, pvz., paskelbė visuotinę karo prievolę (3 metais tarnybos), nustatė tiesioginius rinkimus. 1873–1879 m. finansų krizė privertė Austriją atsisakyti laisvosios užsienio prekybos. Daugelis geležinkelių perėjo į valstybės rankas, prekybos balansas nuo 1876 m. pasidarė aktyvus. Uždėjus didelius mokesčius cukrui, spiritui ir nekilnojamajam turtui, nuo 1880 m. valstybės biudžetas buvo be deficito. 1891 m. įvesta auksu padengta valiuta, 1892 m. – progresyviniai pelno mokesčiai, sudarytos prekybos sutartys su Vokietija, Italija, Belgija, Šveicarija, o 1895 m. ir su Rusija bei Rumunija.
 Tuo pačiu metu buvo didinama kariuomenė, ypač po to, kai Andrassy su Bismarku pasirašė gynybinę sutartį prieš Rusiją. 1881 m. prie šios sutarties prisidėjo Italija (susidarė Trilypė sąjunga). Įtampa santykiuose su Rusija augo dėl pastarosios įtakos didėjimo Balkanuose. 1892 m. jaunačekių judėjimas privertė Austrijos vietininką Prahoje įvesti nepaprastąją padėtį. 1896 m. pravesta rinkimų reforma, pagal kurią sumažintas cenzas, padaryta nuolaidų čekams. Vengrai reikalavo savo kariuomenės padidinimo, jos atskyrimo nuo austrų kariuomenės ir vengrų kalbos įvedimo kariuomenėje. Šiems reikalavimams imperatorius griežtai priešinosi ir iki 1912 m. užsitęsusi kova silpnino dualistinę monarchiją ir bendros kariuomenės drausmę. Rusijos remiama Karadžiordževičių dinastija Serbijoje siekė pietų slavų žemių atskyrimo nuo Austrijos.
 Vokiečių Austrija ir Pirmoji Respublika
 Po Austrijos-Vengrijos pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare imperija buvo padalinta remiantis nacionaline gyventojų sudėtimi. Austrija su dabartinėmis sienomis buvo sukurta iš teritorijų, kur dauguma gyventojų buvo vokiečiai. 1918 m. lapkričio 12 d. Austrija tapo respublika, vadinama Vokiečių Austrija. Naujai susirinkęs parlamentas norėjo prijungti šalį prie Vokietijos. Laikinos konstitucijos 2 straipsnis teigė: Deutschösterreich ist ein Bestandteil der Deutschen Republik („Vokiečių Austrija yra Vokietijos respublikos dalis“). Plebiscitai Tirolio ir Zalcburgo žemėse 1919–1921 m. davė 98 ir 99 % balsų už susijungimą su Vokietija. Buvo baiminamasi, kad maža Austrija nebus ekonomiškai gyvybinga. Bet Prancūzija ir Italija pasipriešino susijungimui ir reikalavo nepriklausomos Austrijos, kuri bus autonomiška bent 20 metų, konstitucijos. Sen Žermeno sutartyje buvo straipsnis draudžiantis Austrijai politiškai ar ekonomiškai prisijungti prie Vokietijos ir privertė pakeisti šalies pavadinimą iš „Vokiečių Austrijos respublikos“ į „Austrijos respublikos“. Taip atsirado Pirmoji Austrijos respublika. Vokiečių apgyvendintos Bohemijos ir Moravijos pasienio sritys, vėliau pavadintos Sudetų kraštu, buvo atiduotos Čekoslovakijai. Daugelis austrų ir vokiečių tai laikė veidmainyste, nes JAV prezidentas Vudrovas Vilsonas (Woodrow Wilson) teigė savo garsiuose „Keturiokikoje punktų“, kad visos tautos turi apsisprendimo teisę. Demokratinės Vokietijos Veimaro konstitucijoje susijungimas paminėtas 61 straipsnyje: Deutschösterreich erhält nach seinem Anschluß an das Deutsche Reich das Recht der Teilnahme am Reichsrat mit der seiner Bevölkerung entsprechenden Stimmenzahl. Bis dahin haben die Vertreter Deutschösterreichs beratende Stimme. („Vokiečių Austrija turi teisę siųsti atstovus į Reichstagą pagal gyventojų skaičių kaip konsultantus iki susijungimo su Vokietija“).
 Nors Austrija-Vengrija buvo viena iš Centrinių Valstybių, nugalėtojai jai buvo atlaidesni nei Vokietijai ar Vengrijai. Naujos Austrijos respublikos atstovai įtikino, kad neteisinga bausti Austriją už iširusios imperijos veiksmus, ypač kai kitos imperijos dalys atsidūrė nugalėtojų pusėje, nes atsižadėjo imperijos karo pabaigoje. Austrijai nereikėjo mokėti reparacijų, nes sąjungininkų komisijos nustatė, kad ji nepajėgi jų mokėti. Be to Austrija buvo vienintelė pralaimėjusiųjų valstybė gavusi naujų teritorijų keičiant sienas: siaurą pasienio sritį rytuose, kuri priklausė Vengrijai.
 1920 m. spalio 20 d. Karintijoje vyko plebiscitas ir gyventojai nusprendė likti Austrijos sudėty ir atmetė Serbų, Kroatų ir Slovėnų karalystės pretenzijas į šią Austrijos žemę. Vokiškai kalbanti vakarinė Vengrijos dalis, pavadinta Burgenlandu, prisijungė prie Austrijos kaip nauja žemė 1921 m., išskyrus Soprono miestą, kurio gyventojai referendume (kurį kai kurie austrai laiko suklastotu) nusprendė priklausyti Vengrijai. Tačiau pagal Sen Žermeno sutartį Austrija neteko vokiškai kalbančių teritorijų: Italijai atiteko pietų Tirolis, o Čekoslovakijai – Moravijos ir Bohemijos pasienio sritys.
 1918–1920 m. Austriją valdė dešiniųjų ir kairiųjų partijų sudaryta koalicija, kuri vykdė pažangią socioekonominę politiką. 1920 m. buvo priimta šiuolaikinės Austrijos konstitucija. Tarpukaris buvo ekonomiškai sunkus Austrijai, iš dalies todėl, kad naujai atsiradusios sienos suardė anksčiau buvusią bendrą imperijos ekonomiką.
 Po 1920 m. Austrijoje atsirado dideli ir kartais smurtingi konfliktai tarp dešiniųjų ir kairiųjų partijų. Austrijos socialdemokratų partija, kuri laikėsi pakankamai į kairę nukrypusios doktrinos, vadinamos Austromarksizmu, tuo laiku galėjo užsitikrinti absoliučią balsų daugumą „Raudonojoje Vienoje“, bet dešinieji kontroliavo visas kitas žemes. Nuo 1920 m. Austriją valdė Krikščionių Demokratų partija, turėjusi artimų ryšių su Romos katalikų bažnyčia. Partijai vadovavo katalikų kunigas Ignaz Seipel (1876–1932), kuris du kartus buvo kancleriu (1922–1924 ir 1926–1929 m.). Būdamas valdžioje Seipel stengėsi sudaryti turtingų pramonininkų ir Romos katalikų bažnyčios sąjungą.
 Nuo 1920 m. buvo kuriamos dešiniosios ir kairiosios paramilitaristinės organizacijos. Dešiniųjų Heimwehr sukurta 1921–1923 m., o kariųjų Republikanischer Schutzbund 1923 m. Susidūrimas tarp šių grupuočių Šatendorfe, Burgenlande, 1927 m. sausio 30 d. sukėlė vyro ir vaiko mirtį. Dešinieji veteranai buvo apkaltinti teisme Vienoje, bet prisiekusiųjų teismas juos išteisino. Tai sukėlė masinius protestus ir Justizpalast gaisrą Vienoje. 1927 m. liepos maište 89 protestuotojus užmušė policija. Politinis konfliktas tęsėsi iki kito dešimtmečio pradžios, kai Engelbert Dollfuss iš Krikščionių Socialistų partijos tapo kancleriu 1932 m.
 Austrų fašizmas (1934–1938 m.)
 Valdant Krikščionių Socialistų partijai, Austrijos valdžia buvo centralizuojama pagal fašizmo modelį.
 1933 m. kovo mėn. Dollfuss kabinetas pasinaudojo klaida balsuojant už įstatymą parlamente. Kadangi balsų skirtumas buvo mažas visi trys Nacionalinės Tarybos (vokiškai Nationalrat) prezidentai atsistatydino, nes nebuvo galima jiems balsuoti užimant pareigas. Tai buvo beprecedentis atvejis, bet jį buvo galima išspresti pagal procedūras. Tačiau kabinetas pareiškė, kad nustojo funkcionuoti ir jėga neleido Nacionalinei Tarybai susirinkti. Vykdomoji valdžia pasisavino įstatymų leidžiamosios funkcijas, kaip buvo padaryta Pirmojo pasaulinio karo metu. Net po pučo, socialistų partija dvejojo ir norėjo išspresti krizę taikiai.
 1934 m. vasario 12 d. naujas Austrofašizmo režimas sukėlė Austrijos pilietinį karą, išrašydamas orderius apieškoti socialistų partijos būstinei. Bet tuo metu socialistų partija jau buvo silpna ir maištas buvo greitai numalšintas. Socialistų partija ir jos pagalbinės organizacijos buvo uždraustos.
 1934 m. gegužės 1 d. Dollfuss kabinetas patvirtino naują konstituciją, kuri panaikino spaudos laisvę, įvedė vienpartinę sistemą (valdė Patriotinis frontas) ir monopolizavo darbdavio-darbininko santykių kontrolę valstybei. Sistema gyvavo, kol Austrija tapo Trečiojo Reicho dalimi 1938 m. Patriotinis frontas kėlė Hitlerio šalininkų nepasitenkinimą, kurie norėjo politinės įtakos ir suvienijimo su Vokietija, tad Dollfuss buvo nužudytas 1934 m. liepos 25 d. Jo įpėdinis Kurt Schuschnigg priešinosi Hitlerio šalininkams, kol buvo priverstas atsistatydinti 1938 m. kovo 11 d. po Hitlerio reikalavimo pasidalinti valdžia su jo šalininkais. Po atsistatydinimo vokiečių kariai be pasipriešinimo užėmė Austriją.
 Nacių Vokietijos sudėtyje (1938–1945 m.)
 Nors Versalio ir Sen Žermeno sutartis draudė susijungti Vokietijai ir Austrijai, Trečiasis Reichas stengėsi visom išgalėm aneksuoti Austriją, o tam priešinosi Schuschnigg’o diktatūra. 1938 m. kovo 9 d. kancleris Schuschnigg paskelbė apie plebiscitą dėl susijungimo, kuris turėjo įvykti kovo 13 d. Tačiau kovo 12 d. vokiečių kariai įžengė į Austriją ir juos pasitiko džiūgaujančios minios. Trečiasis Reichas padarė nacių statytinį Arthur Seyss-Inquart Austrijos kancleriu. Po susijungimo balandžio 10 d. įvyko referendumas, kuriame 99.73 % balsų buvo atiduota už susijungimą. Dauguma istorikų mano, kad šis referendumas suklastotas.
 Austrija nustojo būti nepriklausoma šalis. Nors aneksija buvo karinė, daugelis austrų palaikė nacių režimą ir dalyvavo jo nusikaltimuose. Vienoje gyveno 200 tūkst. žydų, kurių dauguma dirbo mokslo ir kultūros sferose. Daugelis iš jų kartu su socialistais ir Austrijos katalikais buvo deportuoti į koncentracijos stovyklas, nužudyti ar ištremti.
 Karo pabaigoje, 1945 m. kovo 28 d. Amerikos kariai įžengė į Austriją, o po dviejų dienų Tarybų Sąjungos Raudonoji Armija kirto rytinę sieną ir balandžio 13 d. užėmė Vieną. Britų ir amerikiečių kariai užėmė pietinę ir vakarinę Austrijos sritis, neleisdami sovietams visiškai užimti Austrijos.
 Antroji respublika (nuo 1945 m.)
 Sąjungininkų okupacija
 1945 m. balandžio mėn. Karl Renner paskelbė apie Austrijos atsiskyrimą nuo Vokietijos ir subūrė vyriausybę, kuriai priklausė socialistai, konciarvatoriai ir komunistai. Renner’io protingi veiksmai paveikė sąjungininkų požiūrį ir jie pradėjo su Austrija elgtis kaip su išlaisvinta, o ne okupuota šalimi: kitais metais sąjungininkai pripažino Renner’io vyriausybę. Šalis buvo sąjungininkų okupuota nuo 1945 m. kovo 9 d. ir liepos 4 d. buvo susitarta Austriją padalinti į keturias okupacines zonas: amerikiečių, britų, prancūzų ir sovietų, o Viena irgi buvo padalinta į keturias dalis, bet turėjo Tarptautinę Zoną centre.
 1946 m. birželio 28 d. Austrijos vyriausybei leista užmegzti tarptautinius ryšius su Keturių okupacinių jėgų leidimu. Austrija tapo viena iš Dunojaus Komisijos įkūrėjų 1948 m. rugpjūčio 18 d. Austrijai buvo naudingas Maršalo planas, bet ekonominis pakilimas buvo lėtas dėl to, kad šalį 10 metų valdė okupantai.
 Priešingai nei Pirmoji respublika, Antroji buvo stabili demokratija. Dvi didžiausios partijos Krikščionių – konservatorių Austrijos Žmonių Partija (ÖVP) ir Socialdemokratų Partija (SPÖ) buvo koalicijoje iki 1966 m. Komunistai (KPÖ), kurie turėjo mažą paramą Austrijos elektorate, liko koalicijoje iki 1950 m. ir parlamente iki 1959 m. Vienintelė opozicinė partija buvo Austrijos Laisvės Partija (FPÖ), kuri atstovavo provokiškoms ir liberalioms pažiūroms. Ji buvo įkurta 1955 m. vietoj trumpai gyvavusios Laisvųjų Federacijos (VdU).
 Nepriklausomybė ir politinė raida
 Abi pagrindinės partijos kovojo už nepriklausomybės atgavimą. Austrijos valstybės sutartis sudaryta 1955 m. kovo 15 d. Pasibaigus okupacijai Austrija buvo paskelbta neutralia šalim ir jos „amžinas neutralumas“ įtrauktas į 1955 m. spalio 28 d. konstituciją.
 Antrosios respublikos politinė sistema rėmėsi Proporz sistema t. y. SPÖ ir ÖVP nariai tarpusavy po lygiai pasidalindavo politiškai svarbius postus. Ši sistema veikė ir 1966–1983 m., kai nebuvo koalicijos.
 ÖVP-SPÖ koalicija baigėsi 1966 m., kai ÖVP gavo daugumą vietų parlamente. Tačiau 1970 m. SPÖ lyderis Bruno Kraiskis suformavo mažumos vyriausybę, gavęs FPÖ paramą. 1971, 1975 ir 1979 m. rinkimuose jis gavo absoliučią daugumą. Jam valdant socialinėj politikoje buvo vykdomos liberalios reformos. Dabar Kraiskio laikų ekonominė politika smarkiai kritikuojama, nes išaugo nacionalinis įsiskolinimas ir jis labai subsidijavo nepelningą nacionalinę pramonę.
 Po skaudaus pralaimėjimo 1983 m. rinkimuose SPÖ su FPÖ sudarė koaliciją, kuriai vadovavo Fredas Zinovacas. 1986 m. pavasarį Kurt Waldheim buvo išrinktas prezidentu nepaisant protestų šaly ir pasaulyje dėl jo galimo bendradarbiavimo su naciais ir dalyvavimo karo nusikaltimuose Antrojo Pasaulinio karo metu. Fredas Zinovacas atsistatydino ir Francas Vranickis tapo kancleriu.
 1986 m. rugsėjo mėn. besipykstant vokiečių nacionalizmo ir liberalios pakraipos politikams Jörg Haider tapo FPÖ lyderiu. Kancleris Vranickis panaikino FPÖ ir SPÖ sutartį ir po naujų rinkimų sudarė koaliciją su ÖVP, kuriai vadovavo Alois Mock. Jörg Haider’io populizmas ir Proporz sistemos kritika patraukė į jo pusę rinkėjus ir partijos populiarumas nuo 4 % 1983 m. pakilo iki 27 % 1999. Žaliųjų Partija turi vietų parlamente nuo 1986 m.
 Dabartis
 SPÖ-ÖVP koalicija truko iki 1999 m. Austrija tapo Europos Sąjungos nare 1995 m. ir 1999 sausio 1 d. įsivedė eurą.
 1993 m. buvę FPÖ nariai įkūrė Liberalų Forumą. Jis išliko parlamente iki 1999 m. Viktor Klima tapo kancleriu vietoj Vranickio 1997 m.
 1999 m. ÖVP rinkimuose užėmė trečią vietą, nes ją aplenkė FPÖ. Nors ÖVP pirmininkas ir vicekancleris Wolfgang Schüssel pareiškė, kad partija taps opozicine, ji sudarė koaliciją su FPÖ ir jis tapo kancleriu 2000 m. pradžioje, protestuojant šalyje ir užsienyje. Jörg Haider atsistatydino iš FPÖ pirmininko pareigų, bet liko Karintijos gubernatoriumi ir išlaikė įtaką partijoje.
 2002 Diskusijos FPÖ viduje dėl pralaimėjimo rinkimuose sukėlė kai kurių vyriausybės narių atsistatydinimą ir jos žlugimą. Wolfgang Schüssel’io ÖVP tuose rinkimuose užėmė pirmą vietą pirmąkart nuo 1966 m. FPÖ neteko daugiau nei pusės rinkėjų, bet sudarė koaliciją su ÖVP. Nepaisant koalicijos rinkėjų parama FPÖ savivaldybių ir parlamento rinkimuose toliau mažėjo. Nesutarimai tarp „nacionalistų“ ir „liberalų“ partijos viduje sukėlė skilimą ir atsirado nauja liberalų partija – Sąjunga už Austrijos Ateitį (BZÖ), kuriai vadovavo Jörg Haider. Kadangi visi FPÖ vyriausybės nariai ir dauguma FPÖ parlamento narių įstojo į naują partiją, Schüssel’io koalicija išliko iki kitų rinkimų (tik tada tai buvo ÖVP/BZÖ koalicija, o likę FPÖ nariai pasitraukė į opoziciją). 2006 m. spalio 1 d. SPÖ laimėjo rinkimus ir sudarė koaliciją su ÖVP. Koalicija valdo nuo 2007 m. sausio 11 d., o Alfredas Guzenbaueris yra kancleris. Šiuose rinkimuose Žaliųjų Partija liko trečiojoje vietoje keliais šimtais balsų aplenkusi FPÖ.
 Taip pat skaitykite
 Šveicarijos istorija
 Rumunijos istorija
 Slovėnijos istorija
 Austrijos įpėdinystės karas
 Šaltiniai
 Nuorodos
 Gustav Spann: Fahne, Staatswappen und Bundeshymne der Republik Österreich (PDF; 4,7 MB)
 www.akustische-chronik.at – Multimediale Österreich-Chronik 1900–2000 (Österreichische Mediathek)
 www.staatsvertrag.at – Eine akustische Webausstellung (Österreichische Mediathek)
 Ernst Hanisch: Österreich – Die Dominanz des Staates. Zeitgeschichte im Drehkreuz von Politik und Wissenschaft. Version: 1.0, in: Docupedia Zeitgeschichte, 22. März 2011


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 7.9.2021
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 315/1
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) 2021/1455 AL COMISIEI
 din 6 septembrie 2021
 de aprobare a substanței active cu risc redus Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1107/2009 al Parlamentului European și al Consiliului privind introducerea pe piață a produselor fitosanitare, și de modificare a Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 al Comisiei
 (Text cu relevanță pentru SEE)
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1107/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 octombrie 2009 privind introducerea pe piață a produselor fitosanitare și de abrogare a Directivelor 79/117/CEE și 91/414/CEE ale Consiliului (1), în special articolul 13 alineatul (2) coroborat cu articolul 22 alineatul (1),
 întrucât:
 (1)
 În conformitate cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, Probelte S.A. a prezentat Țărilor de Jos, la 1 iunie 2015, o cerere de aprobare a substanței active Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2.
 (2)
 În conformitate cu articolul 9 alineatul (3) din regulamentul respectiv, la 25 octombrie 2015, Țările de Jos, în calitate de stat membru raportor, au notificat solicitantul, celelalte state membre, Comisia și Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară (denumită în continuare „autoritatea”) cu privire la admisibilitatea cererii.
 (3)
 La 21 decembrie 2017, statul membru raportor a transmis un proiect de raport de evaluare Comisiei, o copie fiind trimisă autorității, în care s-a evaluat dacă este de așteptat ca substanța activă în cauză să îndeplinească criteriile de aprobare prevăzute la articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009.
 (4)
 Autoritatea s-a conformat articolului 12 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009. În conformitate cu articolul 12 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, autoritatea a cerut solicitantului să furnizeze informații suplimentare statelor membre, Comisiei și autorității. În decembrie 2018, statul membru raportor a transmis autorității evaluarea informațiilor suplimentare, în cadrul unui proiect de raport de evaluare actualizat.
 (5)
 La data de 26 mai 2020, autoritatea a comunicat solicitantului, statelor membre și Comisiei concluzia sa (2) cu privire la eventualitatea ca substanța activă Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2 să îndeplinească criteriile de aprobare prevăzute la articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009. Autoritatea a pus concluzia sa la dispoziția publicului.
 (6)
 La data de 22 octombrie 2020, Comisia a prezentat Comitetului permanent pentru plante, animale, produse alimentare și hrană pentru animale un raport de examinare și un proiect de regulament privind substanța Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2.
 (7)
 Solicitantului i s-a oferit posibilitatea de a transmite observații cu privire la raportul de examinare.
 (8)
 Cu privire la o utilizare reprezentativă a cel puțin unui produs de protecție a plantelor care conține substanța activă, care a fost examinată și detaliată în raportul de examinare, s-a stabilit că sunt îndeplinite criteriile de aprobare prevăzute la articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009.
 (9)
 În plus, Comisia consideră că Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2 este o substanță activă cu risc redus în temeiul articolului 22 din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009. Substanța Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2 este un microorganism și îndeplinește condițiile stabilite la punctul 5.2 din anexa II la Regulamentul (CE) nr. 1107/2009. Nu a fost identificat niciun aspect de preocupare majoră pentru oameni, animale și mediu.
 (10)
 Prin urmare, este adecvat să se aprobe substanța Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2 ca substanță cu risc redus.
 (11)
 În conformitate cu articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, coroborat cu articolul său 6 și ținând cont de cunoștințele științifice și tehnice actuale, este necesar să se includă anumite condiții.
 (12)
 În conformitate cu articolul 13 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, este necesar ca Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 al Comisiei (3) să fie modificat în consecință.
 (13)
 Măsurile prevăzute în prezentul regulament sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru plante, animale, produse alimentare și hrană pentru animale,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Aprobarea substanței active
 Substanța activă Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2, astfel cum este specificată în anexa I, se aprobă sub rezerva îndeplinirii condițiilor prevăzute în anexa respectivă.
 Articolul 2
 Modificări ale Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011
 Anexa la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 se modifică în conformitate cu anexa II la prezentul regulament.
 Articolul 3
 Intrare în vigoare
 Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 6 septembrie 2021.
 Pentru Comisie
 Președintele
 Ursula VON DER LEYEN
 (1) Regulamentul (CE) nr. 1107/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 octombrie 2009 privind introducerea pe piață a produselor fitosanitare și de abrogare a Directivelor 79/117/CEE și 91/414/CEE ale Consiliului (JO L 309, 24.11.2009, p. 1).
 (2) Conclusion on the Peer review of the pesticide risk assessment of the active substance Bacillus amyloliquefaciens strain AH2 (Concluzie privind evaluarea inter pares a riscului utilizării ca pesticid a substanței active Bacillus amyloliquefaciens tulpina AH2). EFSA Journal 2020;18(7):6156. Doi: https://doi.org/10.2903/j.efsa.2020.6156.
 (3) Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 al Comisiei din 25 mai 2011 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1107/2009 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește lista substanțelor active aprobate (JO L 153, 11.6.2011, p. 1).
 ANEXA I
 Denumire comună, numere de identificare
 Denumire IUPAC
 Puritate (1)
 Data aprobării
 Expirarea aprobării
 Dispoziții specifice
 Bacillus amyloliquefaciens AH2
 Nu se aplică
 Conținutul nominal de Bacillus amyloliquefaciens AH2 în produsul tehnic și preparat este de 1,0 × 1011 CFU/L (interval 7 × 1010 – 7 × 1011).
 Fără impurități relevante
 27 septembrie 2021
 27 septembrie 2036
 În vederea implementării principiilor uniforme menționate la articolul 29 alineatul (6) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, se va ține seama de concluziile raportului privind reînnoirea aprobării cu privire la substanța Bacillus amyloliquefaciens AH2, în special de apendicele I și II.
 (1) Detalii suplimentare privind identitatea și specificațiile substanței active sunt furnizate în raportul privind reînnoirea aprobării.
 ANEXA II
 În partea D din anexa la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011, se adaugă următoarea rubrică:
 Nr.
 Denumire comună, numere de identificare
 Denumire IUPAC
 Puritate (1)
 Data aprobării
 Expirarea aprobării
 Dispoziții specifice
 „33
 Bacillus amyloliquefaciens AH2
 Nu se aplică
 Conținutul nominal de Bacillus amyloliquefaciens AH2 în produsul tehnic și preparat este de 1,0 × 1011 CFU/L (interval 7 × 1010 – 7 × 1011).
 Fără impurități relevante
 27 septembrie 2021
 27 septembrie 2036
 În vederea implementării principiilor uniforme menționate la articolul 29 alineatul (6) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, se va ține seama de concluziile raportului privind reînnoirea aprobării cu privire la substanța Bacillus amyloliquefaciens AH2, în special de apendicele I și II.
 (1) Detalii suplimentare privind identitatea și specificațiile substanței active sunt furnizate în raportul privind reînnoirea aprobării.”


type: caselaw

text:
 30.1.2017
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 30/35
 Recurs introdus la 24 noiembrie 2016 de Consiliul Uniunii Europene împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua) din 15 septembrie 2016 în cauza T-80/14, PT Musim Mas/Consiliul
 (Cauza C-606/16 P)
 (2017/C 030/39)
 Limba de procedură: engleza
 Părțile
 Recurent: Consiliul Uniunii Europene (reprezentanți: H. Marcos Fraile, agent, N. Tuominen, avocat)
 Celelalte părți din procedură: PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas), Comisia Europeană, European Biodiesel Board (EBB)
 Concluzii
 Recurentul solicită Curții:
 —
 anularea Hotărârii pronunțate de Tribunal la 15 septembrie 2016 și comunicate Consiliului la 16 septembrie 2016, în cauza T-80/14, PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas)/Consiliul;
 —
 respingerea acțiunii formulate în primă instanță în vederea anulării regulamentului atacat și
 —
 obligarea reclamantei din primă instanță la suportarea cheltuielilor de judecată aferente procedurii din primă instanță și procedurii de recurs efectuate de Consiliu.
 În subsidiar:
 —
 trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare;
 —
 soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată aferente procedurii din primă instanță și procedurii de recurs.
 Motivele și principalele argumente
 1.
 În primul rând, Tribunalul a aplicat un criteriu juridic eronat pentru a stabili dacă Consiliul dispunea de elemente de probă care să permită să se decidă că prețurile interne ale materiilor prime care figurează în registrele exportatorilor indonezieni în cauză făceau obiectul unor denaturări suficiente pentru a fi înlăturate și că Consiliul a recurs la metoda prevăzută la articolul 2 alineatul (5) al doilea paragraf din Regulamentul de bază (1). Procedând astfel, Tribunalul a impus instituție o sarcină a probei prea apăsătoare.
 2.
 În al doilea rând, concluzia Tribunalului potrivit căreia elementele de probă prezentate de instituții nu erau suficiente pentru a demonstra că exista o denaturare semnificativă a prețurilor principalelor materii prime în Indonezia imputabilă sistemului TDE nu este motivată corect.
 3.
 În al treilea rând, dispozitivul hotărârii atacate prin care au fost anulate taxele antidumping în măsura în care o privesc pe reclamanta din primă instanță este disproporționat în raport cu singurul motiv de anulare examinat de Tribunal și conferă efecte necorespunzătoare ilegalității constatate.
 4.
 Consiliul va demonstra că hotărârea atacată este afectată de mai multe erori de drept care îi afectează validitatea. Consiliul susține în plus că faptele amintite în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv invocat de reclamanta din primă instanță sunt dovedite suficient pentru ca Curtea să se poată pronunța cu privire la acest motiv și să respingă acțiunea.
 5.
 Consiliul solicită, așadar, respectuos anularea hotărârii atacate și respingerea acțiunii în anularea regulamentului atacat formulate de reclamanta din primă instanță.
 (1) Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 al Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (JO 2009, L 343, p. 51, „Regulamentul de bază”).


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 22003D0180
 ETA:n sekakomitean päätös N:o 180/2003, tehty 5 päivänä joulukuuta 2003, ETA-sopimuksen liitteen XVI (Julkiset hankinnat) muuttamisesta
 Virallinen lehti nro L 088 , 25/03/2004 s. 0061 - 0062
 ETA:n sekakomitean päätösN:o 180/2003,tehty 5 päivänä joulukuuta 2003,ETA-sopimuksen liitteen XVI (Julkiset hankinnat) muuttamisestaETA:N SEKAKOMITEA, jokaottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen tarkistamisesta tehdyllä pöytäkirjalla, jäljempänä "sopimus", ja erityisesti sen 98 artiklan,sekä katsoo seuraavaa:(1) Sopimuksen liite XVI muutettiin 8 päivänä marraskuuta 2002 tehdyllä ETA:n sekakomitean päätöksellä N:o 143/2002(1).(2) Yhteisestä hankintasanastosta (CPV) 5 päivänä marraskuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 2195/2002(2) olisi otettava osaksi sopimusta,ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:1 artiklaLisätään sopimuksen liitteessä XVI olevan 6 kohdan (asetus (ETY/Euratom) N:o 1182/71) jälkeen kohta seuraavasti:"6a. 32002 R 2195: Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 2195/2002, annettu 5 päivänä marraskuuta 2002, yhteisestä hankintasanastosta (CPV) (EYVL L 340, 16.12.2002, s. 1)."2 artiklaAsetuksen (EY) N:o 2195/2002 islanniksi ja norjaksi laaditut tekstit, jotka julkaistaan Euroopan unionin virallisen lehden ETA-täydennysosassa, ovat todistusvoimaisia.3 artiklaTämä päätös tulee voimaan 6 päivänä joulukuuta 2003, jos kaikki sopimuksen 103 artiklan 1 kohdan mukaiset ilmoitukset on tehty ETA:n sekakomitealle(3).4 artiklaTämä päätös julkaistaan Euroopan unionin virallisen lehden ETA-osastossa ja ETA-täydennysosassa.Tehty Brysselissä 5 päivänä joulukuuta 2003.ETA:n sekakomitean puolestaPuheenjohtajaH. S. H. Prinz Nikolaus von Liechtenstein(1) EYVL L 19, 23.1.2003, s. 11.(2) EYVL L 340, 16.12.2002, s. 1.(3) Valtiosäännön asettamista vaatimuksista ei ole ilmoitettu.


type: other

text:
Skat.dk: C.C.2.1.2.1 Indtægter, SL § 4
 Dette afsnit handler om de regler, der bestemmer, hvilke indtægter der skal regnes med til bruttoindkomsten.
 Indtægter generelt
 Udenlandsk indkomst, globalindkomstprincippet
 Indkomstens form, usædvanlige betalingsmidler
 Værdi af brugsret, ejendomsværdiskat
 Lejeindtægter mv.
 Pensioner, understøttelser, aftægtsydelser, livrente mv.
 Forældelse, gældseftergivelse
 Strafbar erhvervelse
 SL § 4 opstiller den almindelige hovedregel for beregningen af bruttoindkomsten. Alle indtægter, både engangsindtægter og tilbagevendende indtægter, regnes med ved indkomstopgørelsen uden hensyn til den nærmere karakter af den virksomhed eller de omstændigheder, der har ført til erhvervelsen. Se SL § 4.
 Det er altså principielt uden betydning, om indtægten er resultat af positive indkomstbestræbelser, fx virksomhed som lønmodtager eller selvstændigt erhvervsdrivende eller en uventet erhvervelse, fx en gevinst eller en gave.
 Indtægt ved ikke erhvervsmæssig virksomhed, som hobbyvirksomhed og honorarindkomst er også omfattet af bestemmelsen i SL § 4. Se afsnit C.C.1.1.2 om beskatningen af hobbyvirksomhed og afsnit C.C.1.2.3 om honorarmodtagere, der hverken er selvstændigt erhvervsdrivende eller i tjenesteforhold.
 Erstatninger for tab af indtægter, der er skattepligtige efter SL § 4, beskattes også efter bestemmelsen. Se afsnit C.C.2.1.6 om erstatninger.
 C.C.2.5.1 om SL § 4 ́s betydning for opgørelsen af årsindkomsten
 C.C.2.5.3 om SL § 4 ́s betydning for periodisering af indtægter og udgifter.
 Princippet bygger på en fortolkning af SL § 4, stk. 1, om "den skattepligtiges samlede årsindtægter (...) bestående i penge eller formuegoder af pengeværdi".
 Se også afsnit C.C.2.5.3.1.2 og C.C.2.5.3.2, hvor der står mere om retserhvervelsesprincippet og dets betydning for periodiseringen af de forskellige former for indtægt.
 Det er et grundlæggende princip, at indkomst og tab skal være realiseret, før de påvirker indkomsten. Princippet udledes af SL § 5, hvorefter værdiforøgelser og værditab på den skattepligtiges formuegenstande ikke påvirker indkomsten. Princippet har betydning for, om en indkomst skal beskattes, men også for, i hvilket indkomstår den skatteretligt hører til.
 Princippet fraviges dog fx ved reglerne om behandlingen af varelagre. Se mere i afsnit C.C.2.3.1 om, hvordan varelagerets værdi indvirker på indkomstopgørelsen, og om hvordan varelagerreglerne hænger sammen med statsskattelovens regler.
 Se også de særlige regler for beskatning af kursgevinster i afsnit C.B.1 om reglerne i kursgevinstloven.
 Det er uden betydning for skattepligten, om indtægten erhverves i Danmark eller i udlandet (globalindkomstprincippet). Se SL § 4.
 Se afgørelsen i SKM2004.87.HR, hvor Højesteret fandt, at skatteyderen var skattepligtig af et beløb, der var indbetalt fra hans tyske selskab til hans personlige virksomhed i Danmark. Skatteyderen fik ikke medhold i sin påstand om, at beløbet var tilbagebetaling af et lån, som ikke havde med den danske virksomhed at gøre.
 I særlovgivningen og især i de dobbeltbeskatningsoverenskomster, som er indgået med en række lande, er der foretaget begrænsninger i dette globalindkomstprincip. Se nærmere i afsnit C.F "Subjektiv skattepligt og dobbeltbeskatning".
 For selskaber gælder det særlige territorialprincip, hvorefter indtægter og udgifter, som vedrører et fast driftssted eller en fast ejendom i en fremmed stat, Færøerne eller Grønland, som udgangspunkt ikke regnes med ved den danske indkomstopgørelse. Se afsnit C.D.2.3.1 Territorialprincippet - SEL § 8, stk. 2, der også beskriver undtagelserne til reglen.
 Skattepligten omfatter alle erhvervelser af økonomisk værdi, og det er derfor uden betydning, om indtægten fremtræder i form af penge eller i form af et andet aktiv af økonomisk værdi.
 I tilfælde hvor en skatteyder - frivilligt eller tvunget - i forbindelse med sit erhverv modtager betaling i form af andet end kontante penge, fx i form af
 løsøregenstande
 til fuld afgørelse af et tilgodehavende eller til en nærmere fastlagt del af et tilgodehavende, skal han indtægtsføre et beløb, som svarer til det modtagnes værdi ved modtagelsen.
 Se afsnit C.H.2 om fortjeneste og tab ved senere afståelse af det modtagne usædvanlige betalingsmiddel, hvis der er tale om fast ejendom, og se afsnit C.B.1.4.2 om gevinst og tab på fordringer samt afsnit C.B.2.2.1 om afståelse af aktier.
 Hvis modtageren af det usædvanlige betalingsmiddel har som erhverv at handle med sådanne genstande, behandles fortjeneste og tab som næring.
 Selvom modtageren ikke har det som sit erhverv at handle med den slags genstande, vil fortjeneste og tab ved senere salg evt. kunne blive omfattet af næringsbeskatning efter reglerne om vederlagsnæring. Se afsnit C.C.2.1.3.3.2 Næring.
 Hvis håndværkere m.fl., der har udført arbejde ved opførelse af en bygning for et aktieselskab, modtager aktier som betaling for deres (rest-) tilgodehavende, skal aktierne beskattes som almindelige aktier. Se afsnit C.B.2.1.1.11 "Forklaring af håndværkeraktier".
 Om Bitcoins, se SKM2014.226.SR i afgørelsesskemaet (indbragt for Landsskatteretten) samt afsnit C.C.2.1.3.3.3 Spekulation.
 Beskatning af brugsret til andres aktiver
 Den økonomiske fordel ved gratis brug af andres aktiver skal beskattes. Se SL § 4, litra b. Den økonomiske fordel skal i visse tilfælde beskattes som løn. Se SL § 4, litra a. Se også afsnit C.A.5 om personalegoder.
 Den økonomiske fordel kan også blive beskattet som en udbytteindtægt efter SL § 4, litra e, eller som en gave efter SL § 4, litra c, eller efter reglerne om gaveafgift.
 C.C.2.1.8 om gaver
 C.A.6 om underholdsydelser, legater mv.
 Brugsret til egne aktiver
 Den almindelige regel er, at brugsretten til egne aktiver ikke beskattes. Værdien af brugsret over egne løsøregenstande beskattes derfor ikke.
 Beskatningen sker kun i det omfang, brugsretten tilfører skatteyderen et udbytte af økonomisk værdi.
 Eksempel: Jagtret
 Værdien af jagtret på egen ejendom beskattes ikke. Derimod beskattes værdien af jagtudbyttet, hvis jagtretten faktisk udnyttes. Se LSRM 1971, 22 LSR og LSRM 1971, 23 LSR. Se også SKM2017.366.VLR om beskatning af fikseret jagtleje.
 Undtagelse, beskatning af værdi af bolig i egen ejendom mv., ejendomsværdiskat
 Værdien af bolig i egen ejendom beskattes. Se SL § 4, litra b, 2. pkt. Med indførelse af ejendomsværdiskatten er indkomstbeskatningen dog afskaffet for hovedparten af ejerboliger, herunder parcelhuse, ejerlejligheder, stuehuse mv. Se afsnit C.H.3.1 "Ejendomsværdiskat af bolig i egen ejendom".
 Beskatning af værdien af bolig i egen ejendom efter SL § 4, litra b, er en undtagelse til den almindelige hovedregel om, at brugsretten til egne aktiver ikke beskattes.
 Højesteret har fastslået, at en ejer af en beboelsesejendom er skattepligtig af en skønnet lejeindtægt, hvis han overlader benyttelsen af ejendommen til en slægtning eller en anden nærtstående vederlagsfrit eller til en leje, der ikke er uvæsentligt lavere end markedslejen. Hjemlen findes i SL § 4, litra b, 1. pkt., om skattepligt af bl.a. indtægt ved udlejning af fast ejendom - sammenholdt med 2. pkt., hvorefter lejeværdi af bolig i egen ejendom beregnes som indtægt (fikseret leje) for ejeren. Dette uanset om ejeren har gjort brug af sin beboelsesret eller ej. Se SKM2002.547.HR.
 På samme måde har Højesteret fundet, at udleje af et erhvervslokale til en samlever til en leje, som var lavere end markedslejen, var omfattet af bestemmelsen i SL § 4, litra b, 2. pkt. Der skulle derfor fastsættes en fikseret leje. Se SKM2007.438.HR.
 Lejeindtægter ved udlejning, bortforpagtning og bortfæstning er skattepligtige efter SL § 4 b. Se fx SKM2017.540.SR om udlejning af ure via en online deletjeneste.
 C.H.3.1 om udlejning af fast ejendom
 C.C.1.1.2 om lejlighedsvis biludlejning.
 Pensioner, understøttelser, livrenter, aftægtsydelser og lignende er skattepligtig indkomst efter SL § 4 c. Det gælder, uanset om ydelsen modtages i form af penge eller i form af naturalier.
 Alle løbende ydelser er som udgangspunkt skattepligtig indkomst. Det gælder, selv om de træder i stedet for engangsbeløb, der ville være skattefrie.
 Løbende ydelser i gensidigt bebyrdende aftaleforhold behandles efter reglerne i LL § 12 B. Se afsnit C.C.6.8.1 "Løbende ydelser omfattet af LL § 12 B". I afsnittet beskrives også definitionen på en løbende ydelse.
 Det er dog ikke alle skattepligtige ydelser, der skal indgå i virksomhedens indkomst. Højesteret fandt fx i SKM2015.262.HR, at sygedagpenge, der var udbetalt som led i en privat forsikring for selvstændigt erhvervsdrivende, ikke skulle indgå i virksomhedens indtægter. Sygedagpengene var derimod personlig indkomst uden for virksomheden. Heller ikke flexydelser indgår i virksomhedens indkomst. Se skatteministerens svar til Skatteudvalget SAU 403 af 18. maj 2016 (Alm. del.) xog SKM2018.537.LSR.x
 C.A.3.8 "Aftægtsydelser"
 C.A.10 om pensionsordninger.
 Bortset fra løn-, udbytte- og gavetilfælde, beskattes besparelser ikke. Beskatningen af brugsret til egne og andres goder beskrives ovenfor i afsnittet om brugsret.
 C.C.2.1.4 om eget vareforbrug
 C.C.2.1.5 om værdi af eget arbejde.
 En fordel, som er opnået ved forældelse eller gældseftergivelse, er i visse tilfælde skattepligtig. Se nærmere afsnit C.B.1.4.3.3 og afsnit C.B.1.5, der alle handler om beskatning af gevinst ved gældseftergivelse.
 Indtægt ved lotterispil, samt andet spil og væddemål beskattes efter SL § 4, litra f. Beskatning er dog nu reguleret i særlige love. Se afsnit C.A.6.4 "Gevinster og dusører".
 Eksempler: Spil
 SKM2012.671.VLR vedrørte en række beløb, som skatteyderen havde modtaget gennem et internetbaseret pyramidespil, i form af egentlige spillegevinster, beløb for hvervning af nye medlemmer og formidlingsprovision for at tømme virtuelle konti for andre.
 Egentlige spillegevinster blev beskattet efter SL § 4, litra f, i det omfang, de ikke var skattefritaget, fordi de stammede fra spil, som var godkendt og kontrolleret i et EU-land eller EØS-land.
 Beløb, som skatteyderen havde modtaget for at hverve nye medlemmer, og formidlingsprovision for at tømme virtuelle konti for andre blev også beskattet efter SL § 4.
 I SKM2016.170.SR besvaredes flere spørgsmål om staking (at satse på/betale til et spil/en spiller). Skatterådet bekræftede bl.a., at spilleren ikke ville blive beskattet af den andel af buy-in og fee (betaling for at deltage i en turnering), som blev betalt af staker, idet spilleren under de givne omstændigheder ikke blev anset for at have erhvervet ret til beløbet.
 Se også afsnit C.A.6.4 "Gevinster og dusører".
 At en indkomst er erhvervet ved en strafbar handling udelukker ikke i sig selv, at indkomsten kan beskattes.
 Det følger imidlertid af det almindelige retserhvervelsesprincip, at der ikke sker beskatning af indtægter, der ikke er erhvervet ret til. Se afsnit C.C.2.5.3.2.1 om retserhvervelsesprincippet.
 Berigelse ved fx tyveri er derfor ikke skattepligtig. Hvis indtægten er opnået gennem en efterfølgende retshandel, fx videresalg af det stjålne, skal indtægten dog beskattes. Dette gælder også, selv om indtægten eventuelt kan konfiskeres, og selv om der kan gøres erstatningskrav gældende.
 Se afsnit C.C.2.2.2.17 om fradragsret for tab ved konfiskation.
 Den ledende dom på området er TfS 1999, 86 HRD: Skatteyderen havde haft en indtjening ved at sælge stjålne paller. Indtjeningen var ikke blevet konfiskeret i forbindelse med straffesagen. Indtjeningen oversteg det erstatningskrav, som den bestjålne havde gjort gældende. Med henvisning til, at skatteyderen på den måde faktisk havde oppebåret en fortjeneste, fandt Højesteret, at beløbet skulle beskattes, fordi det ikke i sig selv udelukker beskatning, at fortjeneste er erhvervet på grundlag af en strafbar handling. Videresalgene havde karakter af normale forretningsmæssige dispositioner, og de videresolgte europaller kunne ikke vindiceres (forlanges tilbage af de bestjålne).
 Indtægter ved prostitution er også skattepligtig indkomst. Se TfS 1998, 457 ØLD, hvor landsretten fastslog, at indtægt ved prostitution var skattepligtig - selv om prostitution dengang var strafbar. (Prostitution er i dag ikke i sig selv strafbar, i modsætning til rufferi.)
 Renter er skattepligtige. Se SL § 4, litra e. Se om beskatningen af renteindtægter efter denne bestemmelse og de særlige bestemmelser i ligningsloven i afsnit C.A.11.1 om renteindtægter.
 Landsretten fandt, at det var en læge personligt og ikke hans selskab, der var rette indkomstmodtager af et vederlag, idet arbejdet var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold. Dette var ikke bestridt under anken til Højesteret.
 Landsretten tog også stilling til spørgsmål om omgørelse jf. SFL § 29, stk. 1, og betalingskorrektion, jf. § LL § 2. Højesteret stadfæstede dommen på disse punkter.
 Dommen stadfæster SKM2014.846.ØLR, se denne. Spørgsmålet om rette indkomstmodtager var ikke bestridt under højesteretssagen.
 Dette gjaldt, uanset om virksomheden måtte anses for erhvervsmæssigt drevet eller ej.
 Dommen stadfæster
 SKM2014.587.ØLR.
 SKM2012.97.HR
 Et selskab A ApS, hvis anparter ved bedrageri var blevet overført til et andet selskab B BV, erhvervede under trussel om politianmeldelse selskabet B BV til langt under værdien. Denne fordel skulle ikke beskattes, fordi det blev lagt til grund, at der reelt kun var tale om en genopretning af A ́s økonomiske stilling til situationen forud for bedrageriet.
 Dommen ændrer SKM2010.404.ØLR.
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt transferindtægter, der knyttede sig til salg af spillerrettigheder, kunne anses for at være indtægter ved "salg af ejendele" i SL § 5, litra a ́s forstand, eller om indtægten var skattepligtig efter SL § 4.
 Højesteret fandt, at transferindtægterne måtte anses for at være kompensation til klubben for, at den til fordel for den betalende klub opgav sine rettigheder i henhold til en ansættelseskontrakt, som klubben havde indgået med en spiller. Til- og afgang af spillere - og de hermed i nogle tilfælde forbundne udgifter - måtte anses for at indgå som en sædvanlig del af klubbens driftsaktiviteter med henblik på at optimere de sportslige og økonomiske resultater.
 Højesteret fandt derfor, at transferindtægterne ikke vedrørte selve indkomstgrundlaget og ikke kunne anses for at være skattefri formuegevinst, der var fremkommet ved salg af ejendele. Indtægterne var således ikke skattefrie efter SL § 5, stk. 1, litra a, men skattepligtige efter SL § 4 som sædvanligt forekommende løbende indtægter. Transferudgifter kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 (Tidligere instanser SKM2008.706.ØLR og SKM2006.466.LSR).
 SKM2010.70.HR
 En agent for to polske tekstilvirksomheder fandtes ikke at have løftet bevisbyrden for, at beløb, som virksomhederne løbende indsatte på hendes konti, ikke tilhørte hende og dermed ikke var skattepligtig indkomst for hende.
 Stadfæster SKM2007.516.ØLR.
 xSe tilsvarende for senere indkomstår SKM2018.568.ØLR, som stadfæster SKM2016.194.BR. (Refereres ikke).x
 Højesteret fandt, at udlodning fra Fondsbørsvekselerernes Garantiforening under afvikling var skattepligtig i medfør af SL § 4.
 SKM2004.87.HR
 Højesteret fandt, at skatteyderen var skattepligtig af et større beløb, der var indbetalt fra hans tyske selskab til hans personlige virksomhed i Danmark.
 SKM2002.547.HR
 Fikseret lejeindtægt
 Højesteret fastslog, at en ejer af en beboelsesejendom er skattepligtig af en skønnet lejeindtægt, hvis han overlader benyttelsen af ejendommen til en slægtning eller anden nærtstående vederlagsfrit eller til en leje, der ikke er uvæsentligt lavere end markedslejen.
 Hjemlen findes i SL § 4, litra b, 1. pkt., om skattepligt af bl.a. indtægt ved udlejning af fast ejendom - sammenholdt med 2. pkt., hvorefter lejeværdi af bolig i egen ejendom beregnes som indtægt for ejeren, uanset om ejeren har gjort brug af sin beboelsesret eller ej.
 Højesteret fandt, at et beløb, der var udbetalt til en skatteyder i forbindelse med, at han udtrådte af et interessentskab, i skattemæssig henseende måtte betragtes som indkomst, der var skattepligtig efter SL § 4 og ikke som vederlag for goodwill.
 TfS 1999, 86 HRD
 Strafbar erhvervelse.
 Gennem salg af stjålne paller havde skatteyderen haft en indtjening, som ikke var blevet konfiskeret i forbindelse med straffesagen.
 Indtjeningen oversteg det erstatningskrav, som den bestjålne havde gjort gældende.
 Med henvisning til, at skatteyderen faktisk havde opnået en fortjeneste, fandt Højesteret, at beløbet skulle beskattes, fordi det ikke i sig selv udelukker beskatning, at fortjeneste er erhvervet på grundlag af en strafbar handling.
 Videresalgene havde karakter af normale forretningsmæssige dispositioner, og de videresolgte europaller kunne ikke vindiceres (kræves tilbage af de retmæssige ejere).
 Palledommen.
 xSKM2018.568.ØLRx
 xSagen handlede om, hvorvidt en skønsmæssig ansættelse af skatteyderens indkomst var åbenbart urimelig eller hvilede på et forkert grundlag, herunder om beløb betegnet ”other costs” ikke var skattepligtig indkomst omfattet af SL § 4.
 Skattemyndighederne havde forhøjet skatteyderens indkomst med det samlede beløb af indsætningerne fratrukket et skønsmæssigt ansat fradrag for transportudgifter. Landsretten fandt, at det påhvilede skatteyderen at løfte bevisbyrden for, at afgørelsen kunne tilsidesættes, herunder at indsætningerne ikke var skattepligtig indkomst omfattet af SL § 4.
 Landsretten fandt ikke, at skatteyderen havde løftet denne bevisbyrde. Der var desuden ikke grundlag for at antage, at der måtte være en retsbeskyttet forventning hos hende om, at hun ikke ville blive beskattet af indsætningerne. x
 xDommen stadfæster SKM2016.194.BR.
 Se ovenfor under SKM2010.70.HR, om tidligere indkomstår. x
 SKM2018.301.ØLR
 Sagen handlede om, hvorvidt skatteyderen var rette indkomstmodtager af indkomsten fra en hundekennelvirksomhed. Skatteyderen havde forud for de omhandlede indkomstår 2008 og 2009 drevet hundekennelvirksomhed og havde i 2006 erhvervet en ejendom i Y1-by med henblik på videre drift af virksomheden.
 I sagen gjorde skatteyderen gældende, at hun ikke var rette indkomstmodtager, idet hun ikke havde drevet hundekennelvirksomhed i indkomstårene 2008 og 2009. Hun anførte, at hun - som følge af bl.a. sygdom og manglende lyst - havde overdraget hundene til sin tidligere kæreste LJ, som i stedet var rette indkomstmodtager.
 Byretten havde som første instans efter en samlet vurdering i fundet, at skatteyderen havde drevet virksomhed med opdræt og handel med hvalpe i de omhandlede indkomstår.
 Retten lagde i afgørelsen vægt på, at skatteyderen tidligere havde drevet hundekennelvirksomhed, at hun havde opnået tilladelse fra Y1 Kommune til at drive sådan virksomhed, og at hun stod anført som ejer af hundene på parringsbeviser og som sælger på købsaftaler. Desuden lagde retten vægt på, at der på skatteyderens konto var indsat beløb, der ubestridt stammede fra salg af hunde.
 På denne baggrund fandt byretten ikke, at den håndskrevne overdragelsesaftale mellem skatteyderen og LJ kunne lægges til grund i sagen. Desuden udtalte retten, at de afgivne vidneforklaringer ikke kunne føre til et andet resultat.
 For landsretten forklarede skatteyderen yderligere, at opdrættet af hvalpe var sket ved foderværter, som forestod pasningen. Dette fandt landsretten dog ikke afgørende. Retten stadfæstede derfor byrettens dom, hvorefter skatteyderen blev anset for at have drevet erhvervsmæssig virksomhed og dermed for at være rette indkomstmodtager af indkomsten fra hundekennelvirksomheden.
 Dommen stadfæster SKM2017.350.BR.
 Et selskab skulle beskattes af en fikseret jagtleje ved at have stillet selskabets jagtarealer til rådighed for ægtefællen til selskabets eneanpartshaver og for et jagtkonsortium, som ægtefællen var deltager i.
 Da selskabet ikke havde registreret indtægter af jagtretten, og da det ikke i øvrigt var godtgjort, at driften af jagtarealerne havde tilgodeset andet end ægtefællens personlige interesse for jagt, lagde landsretten til grund, at ægtefælle havde disponeret over jagtretten på en måde og i et omfang, der svarer til en ejers, og at der ikke var ydet selskabet vederlag herfor.
 Den omstændighed, at ægtefællens deltagelse i jagten var begrænset af hans helbredsmæssige forhold, kunne efter indholdet af de lægelige oplysninger om hans mobilitet og almene velbefindende ikke føre til en anden vurdering.
 Da jagtretten således vederlagsfrit havde været stillet til ægtefællens rådighed, skulle selskabet beskattes af et beløb svarende til markedsværdien af jagtretten i medfør af SL § 4 og LL § 2.
 Dommen stadfæster SKM2016.337.BR.
 Se om aktionærens forhold SKM2017.332.VLR.
 Et selskab havde fra det angolanske finansministerium modtaget et større millionbeløb på sin bankkonto. Selskabet havde herefter overført 57.936.421 kr. til dels en navngiven person, dels en schweizisk bank og havde alene indtægtsført og selvangivet det resterende beløb på 20.050.838 kr.
 Byretten fandt det ikke godtgjort, at selskabet ikke havde erhvervet ret til hele det indsatte beløb, og selskabet skulle derfor også beskattes af det resterende beløb på 57.936.421 kr. Retten fandt endvidere, at skatteansættelsen af selskabet var foretaget rettidigt, idet selskabet ved grov uagtssomhed havde bevirket, at skatteanættelsen ikke var korrekt, og at 6-måneders fristen i SKFL § 27, stk. 2, var overholdt.
 Begge selskabets aktionærer var blevet forhøjet med maskeret udbytte svarende til deres ejerandel af det ikke-indtægtsførte beløb, og retssagen omhandlede endvidere den ene aktionær.
 Retten udtalte, at det påhvilede aktionæren at godtgøre, at beløbet var afholdt i selskabets interesse, og at der ikke var tilflydt hende nogen økonomisk fordel. Retten fandt ikke denne bevisbyrde løftet.
 Retten fandt endvidere, at aktionæren havde udvist grov uagtsomhed ved ikke at foranledige korrekt indberetning af indtægten til SKAT, som derfor havde været berettiget til at ændre skatteansættelsen ekstraordinært, jf. SKFL § 27, stk. 1, nr. 5.
 Retten fandt imidlertid, at 6-måneders fristen i SKFL § 27, stk. 2, var udløbet, da SKAT sendte varsel om forhøjelsen til aktionæren.
 Skatteministeriet ankede dommen vedrørende selskabet, men ikke frifindelsen af aktionæren.
 Landsretten fandt, at selskabet var nærmest til at oplyse, hvem der modtog pengene, ligesom det påhvilede selskabet at godtgøre, at det ikke havde erhvervet ret til hele det beløb, der var indsat på kontoen. Selskabet havde ikke løftet denne bevisbyrde.
 Landsretten var desuden enig med byretten i, at fristen SKFL § 27, stk. 2, var overholdt, og stadfæstede derfor dommen over selskabet.
 Dommen stadfæster SKM2015.425.BR.
 En dansk advokat blev anset for skattepligtig af et beløb, som hendes samlever havde overført til hendes konto fra en jordansk bank, og som SKAT havde fået kendskab til gennem sit projekt Money Transfer.
 Dommen stadfæster SKM2015.382.BR.
 SKM2013.613.ØLR
 En skatteyder blev anset for at være rette indkomstmodtager af knap 3 mio. kr., som var indsat på hans konto, og som stammede fra driften af en gulvvirksomhed.
 Skatteyderen påstod, at han havde udlånt sin bankkonto til en ven, der drev virksomheden.
 Retten lagde vægt på en række omstændigheder, der talte for, at skatteyderen havde erhvervet ret til beløbet, og fandt derfor ikke, at han havde løftet bevisbyrden for, at han ikke var rette indkomstmodtager.
 Dommen stadfæster SKM2012.458.BR.
 Se også SKM2015.37.BR (ikke refereret her).
 I 2007 udstedte en virksomhed, "G1", fakturaer til en vognmandsforretning for i alt ca. 2,2 mio. kr. med tillæg af moms. Pengene blev sat ind på As bankkonto, men han forklarede, at det ikke var ham, der drev virksomheden, og at han derfor ikke skulle beskattes af indkomsten derfra.
 Landsretten anførte, at betalingerne af fakturaerne var indsat på As bankkonto i Nordea. Han havde herefter bevisbyrden for, at han ikke havde drevet uregistreret personlig virksomhed. Denne bevisbyrde var ikke løftet alene ved hans, hustruens og sønnens forklaringer.
 Landsretten henviste til, at der på fakturaerne var anført A og hans hustrus adresse, hvor sønnen også var tilmeldt. Det var imidlertid sønnens telefonnummer og e-mail-adresse, der var anført på fakturaerne. En af virksomhedens kunder havde i overensstemmelse hermed forklaret, at det efter hans opfattelse var sønnen, der bestemte i G1. Kurator var i sin redegørelse vedrørende et selskab, som sønnen var involveret i, af samme opfattelse. Landsretten henviste også til, at sønnen var sigtet for som leder af et selskab at have begået forsætlig momsunddragelse for ca. 4,4 mio. kr.
 Dommen stadfæster SKM2013.267.BR.
 Sagen drejede sig om en række beløb, som skatteyderen havde modtaget gennem et internetbaseret pyramidespil.
 Egentlige spillegevinster blev beskattet efter SL § 4 f i det omfang, de ikke var skattefritaget, fordi de stammede fra spil, som var godkendt og kontrolleret i et EU-land eller EØS-land.
 Beløb, der var modtaget for at hverve nye medlemmer, samt formidlingsprovision for at tømme virtuelle konti for andre blev også beskattet efter SL § 4.
 Dommen stadfæster SKM2011.770.BR.
 SKM2011.660.VLR
 Skatteyderen var skattepligtig af værdien af en gratis tildelt mælkekvote.
 Se tilsvarende SKM2001.466.LSR.
 TfS 1998, 457 ØLD
 Indtægter ved prostitution blev anset for at være skattepligtig indkomst.
 xSKM2018.549.BRx
 xEn skatteyder kunne ikke godtgøre eller sandsynliggøre, at beløb, der var indsat på hans konti, hidrørte fra midler, der allerede var beskattet, eller som ikke skulle beskattes hos ham.
 Han var derfor skattepligt af beløbet.x
 xDommen er af skatteyderen anket til Vestre Landsret.x
 A var dømt for at have begået bedrageri til fordel for to af ham kontrollerede selskaber, G1 og G2. Bedrageriet bestod kort fortalt i, at A på vegne af G1 og G2 udstedte fakturaer til G3 og G4 for arbejde, der ikke var udført. G3 og G4 betalte for disse ikke udførte arbejder, hvorved G1 og G2 opnåede betydelige indtægter.
 Samtidigt udarbejdede A fiktive fakturaer fra underleverandører, der blev udgiftsført i G1 og G2, mens de fakturerede beløb blev overført til A. A blev beskattet af disse overførsler som maskeret udlodning, jf. LL § 16 A.
 Spørgsmålet i sagen var, om A ved den skattemæssige opgørelse af disse udlodninger fra G1 og G2 kunne fratrække de beløb, han var dømt for at have tilegnet disse selskaber ved sit bedrageri, og som han var dømt til eller havde anerkendt at skulle betale til G3 og G4.
 Retten fandt det ikke dokumenteret, at A ved modtagelsen af udlodningerne havde begået en formueforbrydelse, der skulle kunne begrunde, at han ikke i medfør af LL § 16 A var skattepligtig af udlodningerne.
 Retten fandt endvidere ikke, at A ved opgørelsen af de udlodninger, han modtog fra G1 og G2, havde fradrag G3’s og G4’s erstatningskrav.
 Sagen, der vedrører udlodningsbeskatning, er også omtalt i afsnit C.A.4.1.1.
 SKM2014.130.BR
 Skatteyderens virksomhedsindkomst blev forhøjet med ca. 4,8 mio. kr., som var indsat på bankkontoen.
 Byretten fandt det ikke godtgjort, at beløbene vedrørte indkomst i nogle selskaber, som han havde videreformidlet dem til.
 SKM2013.260.BR
 Skatteyderen blev beskattet af et beløb, der var indsat på hans bankkonto, idet retten fandt, at han ikke havde løftet bevisbyrden for, at beløbet ikke var hans.
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt det var skatteyderen eller et selskab i den koncern, hvor han var ansat, der var rette indkomstmodtager af en henvisningsprovision.
 I forbindelse med koncernens køb af en række byggegrunde havde skatteyderen i eget navn indgået aftalen med sælger om henvisningsprovision og modtog en krydset check på beløbet.
 Retten fastslog, at det af skatteyderen påståede handlingsforløb var usædvanligt, og at der derfor påhvilede ham en skærpet bevisbyrde. Det gjorde i den sammenhæng i princippet ingen forskel, at det modsatte hændelsesforløb også ville være usædvanligt og muligvis strafbar returkommission.
 På baggrund af de afgivne forklaringer, revisorerklæringer og postering af beløbet i en af koncernselskabernes bogføring fandt retten imidlertid, at skatteyderen havde løftet denne bevisbyrde.
 Skatteyderen blev beskattet af indtægter ved salg af jern- og metalskrot.
 Retten fandt, at han var rette indkomstmodtager af beløbene, og lagde vægt på, at
 både afregningsbilag og checks var udstedt til ham personligt
 aftagerne af skrottet havde haft opfattelsen af, at de handlede med ham personligt
 at det ikke på nogen måde var markeret, at beløbene tilhørte andre.
 Skatteyderen havde derfor ikke løftet sin bevisbyrde for, at beløbene tilhørte andre.
 Et selskab var skattepligtigt af et beløb, som var indsat på selskabets bankkonto. Selskabet havde ikke dokumenteret, at beløbet ikke var erhvervet som skattepligtig indkomst, herunder at beløbet kun var deponeret.
 xSKM2018.537.LSRx
 xVed bedømmelsen af, om et landbrug kunne anses for erhvervsmæssigt drevet, kunne der ikke inddrages indtægter i form af fleksjobydelser. Landbruget blev herefter ikke anset for erhvervsmæssigt drevet, og der kunne derfor ikke ske fradrag for underskud.x
 xSe også Skattemi-
 nisterens svar til Skatteudvalget SAU 403 af 18. maj 2016 (Alm. del.).
 Om sygedagpenge, se SKM2015.262.HR ovenfor.x
 SKM2016.184.LSR
 Skatteyderen havde modtaget beløb, der bl.a. var benævnt kommission i kontoudtog. Henset til, at de oplyste lånevilkår var meget usædvanlige, at et gældsbrev først var udfærdiget lang tid efter låneforholdets etablering, og at betalingerne også skete fra andre selskaber end den oplyste långiver, fandt Landsskatteretten det ikke godtgjort, at der var tale om et reelt lån.
 Betalingerne blev derfor anset for at udgøre skattepligtig indkomst.
 LSRM 1971, 23 LSR
 Der var ikke hjemmel til at beskatte værdien af en jagtret på egen ejendom.
 Da jagtretten heller ikke faktisk var udnyttet, skete der heller ikke beskatning af selve jagtudbyttet.
 Se også LSRM 1971, 22 LSR.
 LSRM 1971, 22 LSR
 Værdien af en jagtret på egen ejendom blev ikke beskattet, mens værdien af selve jagtudbyttet blev beskattet.
 Se også LSRM 1971, 23 LSR.
 SKM2017.516.SR
 Skatterådet kunne bekræfte, at det ville være personlig indkomst for kunderne i A (spørger) at modtage en rabat på baggrund af kundens låneengagement med NN. Skatterådet kunne desuden bekræfte, at de kunder, der havde et låneengagement med A, kunne modtage en rabat, som en nedsættelse af en fradragsberettiget udgift.
 Skatterådet kunne også bekræfte, at A havde fradrag for den ydede rabat, både hvis kunden havde lån hos NN og hos A.
 Afslutningsvist kunne Skatterådet bekræfte, at kunderne ville retserhverve rabatten på udbetalingstidspunktet, og at spørgers fradragstidspunkt var på udbetalingstidspunktet.
 SKM2016.170.SR
 Skatterådet besvarede flere spørgsmål om staking (at satse på/betale til et spil/en spiller).
 Skatterådet bekræftede bl.a., at spilleren ikke ville blive beskattet af den andel af buy-in og fee (betaling for at deltage i en turnering), som blev betalt af staker, idet spilleren under de givne omstændigheder ikke blev anset for at have erhvervet ret til beløbet.
 SKM2014.361.SR
 Skatterådet bekræftede, at en arbejdsgiversammenslutning A ikke skulle beskattes af en bonus fra en tidligere forsikringsordning C.
 Bonussen blev modtaget på vegne af medlemmerne og skulle overføres til en ny forsikringsordning i B. Bonussen var refusion af for meget betalt præmie.
 Der blev ved afgørelsen lagt vægt på, at bonussen blev modtaget på vegne af medlemmerne, der havde retlig adkomst til bonussen.
 Arbejdsgiversammenslutningen var derfor ikke rette indkomstmodtager.
 Medlemmerne var heller ikke skattepligtige af bonussen. Der blev i den forbindelse bl.a. lagt vægt på, at beløbet ikke blev udbetalt til medlemmerne, men anvendt til præmienedsættelser.
 SKM2014.226.SR
 Skatterådet besvarede en række spørgsmål om Bitcoins. Rådet forudsatte, at virksomheden, en rådgivningsvirksomhed, ikke drev næring eller spekulation med Bitcoins.
 Afgørelsen er påklaget til Skatteankestyrelsen.
 SKM2009.234.SR
 Skatterådet fandt, at såkaldte overdækningsbeløb, der er udbetalt til varmeforbrugere, der er direkte tilsluttet AffaldVarme Århus' fjernvarmenet, var skattefri for private forbrugere og andre, der ikke havde indregnet de betalte varmebidrag ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
 Derimod skulle de forbrugere, der havde indregnet varmebidragene ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, indtægtsføre disse i samme omfang, som varmebidragene måtte være udgiftsført.
 Se også SKM2008.532.SR.
 SKM2008.532.SR
 Skatterådet fandt, at beløb, som blev udbetalt til varmeforbrugere som led i tilbagebetaling af et overdækningsbeløb, der var godkendt af Energitilsynet, var skattefri for private forbrugere og andre, der ikke havde indregnet de betalte varmebidrag ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
 Erhvervsdrivende varmeforbrugere, der havde indregnet varmebidragene ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, skulle derimod indtægtsføre disse i samme omfang, som varmebidragene var udgiftsført.
 Se også SKM2009.234.SR.


text:
 20.6.2009
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 141/20
 Uznesenie Súdneho dvora z 20. januára 2009 — Mebrom NV/Komisia Európskych spoločenstiev
 (Vec C-374/07 P) (1)
 (Odvolanie - Mimozmluvná zodpovednosť Komisie - Určitá a skutočná ujma - Skreslenie skutkových okolností a skreslenie dôkazov - Dôkazné bremeno)
 2009/C 141/35
 Jazyk konania: angličtina
 Účastníci konania
 Odvolateľ: Mebrom NV (v zastúpení: K. Van Maldegem a C. Mereu, advokáti)
 Ďalší účastníci konania: Komisia Európskych spoločenstiev (v zastúpení: X. Lewis, splnomocnený zástupca)
 Predmet veci
 Odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 22. mája 2007, Mebrom/Komisia, T-198/05, ktorým Súd prvého stupňa zamietol ako nedôvodnú žalobu o náhradu škody údajne spôsobenej odvolateľovi z dôvodu, že Komisia nezaviedla na mesiace január a február 2005 systém, ktorý by mu umožnil doviesť do Európskej únie metylbromid v súlade s článkami 6 a 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2037/2000 z 29. júna 2000 o látkach, ktoré poškodzujú ozónovú vrstvu (Ú. v. ES L 244, s. 1; Mim. vyd. 15/005, s. 190)
 Výrok uznesenia
 1.
 Odvolanie sa zamieta.
 2.
 Mebrom NV je povinný nahradiť trovy konania.
 (1) Ú. v. EÚ C 247, 20.10.2007.


text:
 Avis juridique important
 |
 22000D1214(02)
 Decision of the EEA Joint Committee No 72/2000 of 2 October 2000 amending Annex II (Technical regulations, standards, testing and certification) to the EEA Agreement
 Official Journal L 315 , 14/12/2000 P. 0007 - 0008
 Decision of the EEA Joint CommitteeNo 72/2000of 2 October 2000amending Annex II (Technical regulations, standards, testing and certification) to the EEA AgreementTHE EEA JOINT COMMITTEE,Having regard to the Agreement on the European Economic Area, as adjusted by the Protocol adjusting the Agreement on the European Economic Area, hereinafter referred to as "the Agreement", and in particular Article 98 thereof,Whereas:(1) Annex II to the Agreement was amended by Decision No 50/2000 of the EEA Joint Committee of 28 June 2000(1).(2) Directive 1999/96/EC of the European Parliament and of the Council of 13 December 1999 on the approximation of the laws of the Member States relating to measures to be taken against the emission of gaseous and particulate pollutants from compression ignition engines for use in vehicles, and the emission of gaseous pollutants from positive ignition engines fuelled with natural gas or liquefied petroleum gas for use in vehicles and amending Council Directive 88/77/EEC(2) is to be incorporated into the Agreement.(3) Commission Directive 1999/98/EC of 15 December 1999 adapting to technical progress Directive 96/79/EC of the European Parliament and of the Council on the protection of occupants of motor vehicles in the event of a frontal impact(3) is to be incorporated into the Agreement,HAS DECIDED AS FOLLOWS:Article 1The following indent shall be added in point 44 (Council Directive 88/77/EEC) in Chapter I of Annex II to the Agreement:"- 399 L 0096: Directive 1999/96/EC of the European Parliament and of the Council of 13 December 1999 (OJ L 44, 16.2.2000, p. 1)."Article 2The following shall be added in point 45v (Directive 96/79/EC of the European Parliament and of the Council) in Chapter I of Annex II to the Agreement:", as amended by:- 399 L 0098: Commission Directive 1999/98/EC of 15 December 1999 (OJ L 9, 13.1.2000, p. 14)."Article 3The texts of Directive 1999/96/EC and Directive 1999/98/EC in the Icelandic and Norwegian languages, to be published in the EEA Supplement to the Official Journal of the European Communities, shall be authentic.Article 4This Decision shall enter into force on 3 October 2000, provided that all the notifications under Article 103(1) of the Agreement have been made to the EEA Joint Committee(4).Article 5This Decision shall be published in the EEA Section of, and in the EEA Supplement to, the Official Journal of the European Communities.Done at Brussels, 2 October 2000.For the EEA Joint CommitteeThe PresidentG. S. Gunnarsson(1) OJ L 237, 21.9.2000, p. 62.(2) OJ L 44, 16.2.2000, p. 1.(3) OJ L 9, 13.1.2000, p. 14.(4) No constitutional requirements indicated.


text:
 4.5.2015
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 146/50
 Recurso interposto em 20 de fevereiro de 2015 — ZZ/SEAE
 (Processo F-30/15)
 (2015/C 146/70)
 Língua do processo: francês
 Partes
 Recorrente: ZZ (Representantes: S. Orlandi e T. Martin, advogados)
 Recorrido: Serviço Europeu para a Ação Externa (SEAE)
 Objeto e descrição do litígio
 Anulação da decisão adotada em execução do acórdão de anulação do Tribunal da Função Pública da União Europeia de 26 de fevereiro de 2014, proferido no processo F-53/13, Diamantopoulos/SEAE, que não promoveu o recorrente ao grau AD12 a título do exercício de promoção de 2012, e pedido de indemnização pelo dano moral e material alegadamente sofrido.
 Pedidos do recorrente
 —
 Declarar a ilegalidade da decisão de 29 de abril de 2014 de não promover o recorrente ao grau AD12 a título do exercício de promoção de 2012;
 —
 condenar o recorrido a pagar ao recorrente uma indemnização de 25 000 euros;
 —
 condenar o SEAE nas despesas.


text:
Pasirengimas IPMA C projektų vadovų sertifikavimui
 Organizuoja: Training Expert Group, UAB
 IPMA C yra viena iš keturių IPMA (International Project Management Association) sertifikacijų.
 Žiūrėti Kaina: 849 €
 Organizuoja: CTG, UAB
 Šis kursas skirtas būsimiems ar esamiems projektų vadovams, projektų dalyviams, siekiantiems pagilinti teorinį pasirengimą, susisteminti turimas žinias, metodiškai valdyti projektą, lanksčiai organizuoti projekto komandos darbą ir naudoti išteklius, efektyviai bendrauti su projekto dalyviais, numatyti gręsiančius pavojus ir sumaţinti jų įtaką.
 Žiūrėti Kaina: 489 €
 32 ak. val.
 PMP - Project Management Professional Sertifikacija: PMP (Project Management Professional) yra vienas prestižiškiausių sertifikatų pasaulyje, siūlomas PMI (Project Management Institute) instituto. PMP nuolatos puikuojasi populiariausių pasaulio sertifikacijų dešimtuke.
 Žiūrėti Kaina: 1029 €
 IT projektų valdymas pagal CompTIA Project +
 CompTIA Project+ sertifikacija skirta IT projektų vadovams, dalyviams, uţsakovams, projektų savininkams, kurie siekia įgyti ţinių, reikalingų sėkmingam projektų įgyvendinimui specifinėje IT projektų srityje.
 PRINCE2® - D. Britanijoje sukurtas bei pasaulyje gerai žinomas projektų planavimo ir valdymo metodas. Šis trijų dienų kursas susideda iš pavyzdiniais verslo atvejais paremtų paskaitų ir pratimų. Kurso pabaigoje yra laikomas PRINCE2 egzaminas, kurį išlaikius dalyvis gauna tarptautinį PRINCE2® Foundation sertifikatą. Mokymai yra akredituoti APM Group Ltd. ir Project Management Institute (PMI).
 Žiūrėti Kaina: 926.78 €
 · Esminių sudėtingų projektų valdymo žinių įsisavinimas. · Pagrindinių projektų struktūros ir paraiškos formavimo, organizavimo ir vykdymo, vadovavimo ir valdymo technikų žinių pateikimas. · Kompleksinių projekto parengimo, planavimo, vykdymo ir valdymo įgūdžių lavinimas. Kurso kvalifikaciniai reikalavimai atitinka IPMA (International Projekt Management Association)
 KURSAS “PROJEKTŲ VALDYMAS” Vokietijos vadybos ir ekonomikos akademija AFW
 3 mėn., 220 ak. val.
 Žiūrėti Kaina: 3600 €