type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 14.8.2010
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 221/45
 Ordonanța Tribunalului din 21 iunie 2010 — Meister/OAPI
 (Cauza T-284/09 P) (1)
 (Recurs - Funcție publică - Funcționari - Evaluare - Întocmire cu întârziere a rapoartelor de evaluare - Obiectul acțiunii formulate în primă instanță - Răspuns tardiv la reclamații - Recurs în parte vădit inadmisibil și în parte vădit nefondat)
 2010/C 221/74
 Limba de procedură: germana
 Părțile
 Recurent: Herbert Meister (Muchamiel, Spania) (reprezentant: H. J. Zimmermann, avocat)
 Cealaltă parte în proces: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) (reprezentanți: I. de Medrano Caballero și G. Faedo, agenți, asistați de D. Waelbroeck și E. Winter, avocați)
 Obiectul
 Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 18 mai 2009, Meister/OAPI (F-138/06 și F-37/08, nepublicată încă în Repertoriu), având ca obiect anularea acestei hotărâri
 Dispozitivul
 1.
 Respinge recursul.
 2.
 Herbert Meister suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cele efectuate de Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în cadrul prezentei proceduri.
 (1) JO C 244, 10.10.2009.


type: contracts

text:
11/Sv. 92 HR Službeni list Europske unije 231
 22011D0102
 L 318/40 SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE 1.12.2011.
 ODLUKA ZAJEDNIČKOG ODBORA EGP-a
 br. 102/2011
 od 30. rujna 2011.
 o izmjeni Priloga XIII. (Promet) Sporazumu o EGP-u
 ZAJEDNIČKI ODBOR EGP-a, uvođenje inteligentnih prometnih sustava u
 cestovnom prometu i za veze s ostalim vrstama prije
 uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom voza (SL L 207, 6.8.2010., str. 1.).”
 prostoru, kako je izmijenjen Protokolom o prilagodbi Spora
 Članak 2.
 zuma o Europskom gospodarskom prostoru, dalje u tekstu
 „Sporazum”, a posebno njegov članak 98. Tekst Direktive 2010/40/EU na islandskom i norveškom jeziku
 koji se objavljuje u Dodatku o EGP-u Službenom listu Europske
 budući da: unije, vjerodostojan je.
 Članak 3.
 (1) Prilog XIII. Sporazumu izmijenjen je Odlukom Zajedni
 čkog odbora EGP-a br. 90/2011 od 19. srpnja 2011. (1). Ova Odluka stupa na snagu 1. listopada 2011. pod uvjetom da
 su sve obavijesti iz članka 103. stavka 1. Sporazuma podnesene
 (2) Direktivu 2010/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od Zajedničkom odboru EGP-a (*).
 7. srpnja 2010. o okviru za uvođenje inteligentnih
 Članak 4.
 prometnih sustava u cestovnom prometu i za veze s
 ostalim vrstama prijevoza treba unijeti u Sporazum (2), Ova se Odluka objavljuje u odjeljku o EGP-u i Dodatku o EGP-u
 Službenom listu Europske unije.
 ODLUČIO JE:
 Članak 1. Sastavljeno u Bruxellesu 30. rujna 2011.
 Iza točke 17.j (Direktiva 2008/96/EZ Europskog parlamenta i
 Vijeća) Priloga XIII. Sporazumu umeće se sljedeća točka:
 Za Zajednički odbor EGP-a
 „17k. 32010 L 0040: Direktiva 2010/40/EU Europskog Predsjednik
 parlamenta i Vijeća od 7. srpnja 2010. o okviru za Kurt JÄGER
 (1) SL L 262, 6.10.2011., str. 62.
 (2) SL L 207, 6.8.2010., str. 1. (*) Ustavni zahtjevi nisu navedeni.


text:
 Ważna informacja prawna
 |
 21994D1217(06)
 Dziennik Urzędowy L 325 , 17/12/1994 P. 0070 - 0070 Specjalne wydanie fińskie: Rozdział 2 Tom 14 P. 0073 Specjalne wydanie szwedzkie: Rozdział 2 Tom 14 P. 0073
 Decyzja Wspólnego Komitetu EOGnr 18/94z dnia 28 października 1994 r.zmieniająca załącznik IX (Usługi finansowe) do Porozumienia EOGWSPÓLNY KOMITET EOG,uwzględniając Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym, dostosowane Protokołem dostosowującym Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym, zwane dalej "Porozumieniem", w szczególności jego art. 98,a także mając na uwadze, co następuje:dyrektywa 94/19/WE Parlamentu Europejskiego i Rady z dnia 30 maja 1994 r. w sprawie systemów gwarancji depozytów [1], zostaje zawarta w Porozumieniu,STANOWI, CO NASTĘPUJE:Artykuł 1W załączniku IX do Porozumienia, po pkt 19 (dyrektywa Komisji 91/31/EWG) dodaje się następujący pkt 19A:"19A. 394 L 0019: dyrektywa 94/19/WE Parlamentu Europejskiego i Rady z dnia 30 maja 1994 r. w sprawie systemów gwarancji depozytów (Dz.U. L 135 z 31.5.1994, str. 5)."Artykuł 2Teksty dyrektywy 94/19/WE w językach: fińskim, islandzkim, norweskim i szwedzkim, które są załączone do odpowiednich wersji językowych niniejszej decyzji, są autentyczne.Artykuł 3Niniejsza decyzja wchodzi w życie z dniem 15 grudnia 1994 r., pod warunkiem że wszystkie notyfikacje na mocy art. 103 ust. 1 Porozumienia zostały dokonane wobec Wspólnego Komitetu EOG.Artykuł 4Niniejsza decyzja zostaje opublikowana w sekcji EOG, i w dodatku EOG do Dziennika Urzędowego Wspólnot Europejskich.Sporządzono w Brukseli, dnia 28 października 1994 r.W imieniu Wspólnego Komitetu EOGH. HafsteinPrzewodniczący[1] Dz.U. L 135 z 31.5.1994, str. 5.--------------------------------------------------


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 52001PC0045(01)
 Ehdotus: neuvoston päätös tiettyjä maanteiden tavaraliikenteen ehtoja ja yhdistettyjen kuljetusten edistämistä koskevan Euroopan yhteisön ja Romanian välisen sopimuksen allekirjoittamisesta /* KOM/2001/0045 lopull. - AVC 2001/0032 */
 Virallinen lehti nro 154 E , 29/05/2001 s. 0226 - 0226
 Ehdotus NEUVOSTON PÄÄTÖS tiettyjä maanteiden tavaraliikenteen ehtoja ja yhdistettyjen kuljetusten edistämistä koskevan Euroopan yhteisön ja Romanian välisen sopimuksen allekirjoittamisesta(komission esittämät)PERUSTELUTA. Taustaa1. Neuvosto valtuutti 7. joulukuuta 1995 komission neuvottelemaan Unkarin, Romanian ja Bulgarian kanssa yhdestä tai useammasta maanteiden kauttakulkuliikennettä koskevasta sopimuksesta. Tarkoituksena oli ratkaista Kreikan ja muiden jäsenvaltioiden välisen maanteiden tavaraliikenteen sujumista koskeva ongelma ensi sijassa siten, että maantieliikennettä varten myönnetään vastavuoroisesti kauttakulkulupia. Sopimuksessa oli myös tarkoitus määritellä tällaisen sopimuksen nojalla suoritettavia kuljetuksia koskevat ehdot etenkin kuljetuksiin ja tien käyttöön liittyvien maksujen osalta. Sopimuksen yleisempänä tavoitteena oli sopimuspuolina olevien valtioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen yhteisön lainsäädännön kanssa ja maanteiden kauttakulkuliikenteeseen liittyvien hallinnollisten kysymysten koordinointi. Lisäksi sopimuksella haluttiin edistää yhdistettyjä maaliikennekuljetuksia yhteisön sääntöjen mukaisesti.2. Neuvottelujen alkaessa tavoitteena oli monenvälinen sopimus, mutta osoittautui kuitenkin mahdottomaksi saada kyseessä olevat kolme valtiota täysin samalla tavoin mukaan tällaiseen monenväliseen sopimukseen. Tämän vuoksi päätettiin tehdä erillinen sopimus kunkin valtion kanssa. Nämä sopimukset raukeavat ilman eri toimenpiteitä asianomaisen maan liittyessä Euroopan unioniin.3. Jäsenvaltiot osallistuivat tarkkailijoina kaikkiin Bulgarian, Unkarin ja Romanian kanssa käytyihin neuvotteluihin. Lisäksi komissio piti kyseisten maiden edustajien kanssa useita luonteeltaan teknisiä kokouksia. Ennen neuvottelukokouksia jäsenvaltiot käsittelivät asiaa neuvostossa. Sopimuksen muuttuessa valmisteluvaiheessa komissio toimitti uusista sopimusluonnoksista jäljennökset kyseisiä neuvotteluja varten perustetulle neuvoston erityiskomitealle sekä piti jäsenvaltioiden kanssa erityiskokouksia, joissa käsiteltiin tiettyjä sopimuksiin liittyviä teknisiä kysymyksiä, esimerkiksi sopimusten nojalla vastavuoroisesti myönnettävien lupien ulkoasua.4. Neuvoston antamien neuvotteluohjeiden mukaisesti ja erityiskomiteassa käytyjen keskustelujen pohjalta valtuuskuntien päälliköt parafoivat Bulgariaa koskevan sopimusluonnoksen 4. joulukuuta 1998 ja Unkaria koskevan sopimusluonnoksen 8. huhtikuuta 1999. Romaniaa koskeva sopimusluonnos parafoitiin 26. lokakuuta 2000. Kaikkien kolmen sopimuksen sanamuoto on lähes sama. Eroavuudet eivät koske sisältöä, vaan johtuvat pikemminkin neuvottelukumppaneiden mieltymyksistä asioiden esittämistavan suhteen. 5. Komissio antoi 10. joulukuuta 1999 ehdotukset neuvoston päätöksiksi sopimusten allekirjoittamisesta ja tekemisestä Euroopan yhteisön ja Unkarin tasavallan sekä Euroopan yhteisön ja Bulgarian tasavallan välillä. Sopimus Unkarin tasavallan kanssa allekirjoitettiin 12. heinäkuuta 2000 ja sopimus Bulgarian tasavallan kanssa 26. heinäkuuta 2000. Sopimukset odotetaan tehtävän vuoden 2001 loppuun mennessä.B. Sopimuksen sisältöB.1. Valtuutukset6. Tällä Romanian sopimuksella, kuten lähes samanlaisilla Bulgarian ja Unkarin kanssa jo allekirjoitetuilla sopimuksilla, helpotetaan kauttakulkuliikennettä sopimuspuolten alueiden läpi ensi sijassa myöntämällä vastavuoroisesti kauttakulkulupia maanteiden tavaraliikennettä varten. Kyseessä ovat uudet luvat, ja ne myönnetään sellaisten lupien lisäksi, joita nykyisin jo myönnetään yhtäältä yksittäisten jäsenvaltioiden ja toisaalta Romanian välillä tehtyjen kahdenvälisten sopimusten nojalla. Näin jäsenvaltioiden ja Romanian välisten voimassa olevien kahdenvälisten sopimusten määräykset pysyvät edelleen voimassa. Tämä merkitsee sitä, että esimerkiksi ne liikennemuodot tai ajoneuvoluokat, joita varten jonkin yksittäisen jäsenvaltion liikenteenharjoittaja tarvitsee Romaniassa kauttakulkuluvan, määräytyvät edelleen sen valtion, jossa liikenteenharjoittajan kotipaikka on, ja Romanian kanssa tehdyn voimassa olevan kahdenvälisen sopimuksen mukaisesti.7. Jonkin jäsenvaltion liikenteenharjoittajat, jotka tarvitsevat kauttakulkuluvan Romanian kautta suuntautuvaa meno-paluumatkaa varten, voivat siis käyttää nyt kyseessä olevan yhteisön sopimuksen nojalla myönnettyä lupaa. Vaihtoehtoisesti yhteisön liikenteenharjoittaja saa myös käyttää kotipaikkavaltionsa ja Romanian kahdenvälisen sopimuksen nojalla myönnettyä lupaa. Vastaavasti Romanian liikenteenharjoittajat voivat käyttää yhtä ainoaa yhteisön kauttakulkulupaa, joka kattaa kaikki jäsenvaltiot, yhteisön alueelle ja sieltä takaisin tai yhteisön alueen kautta tapahtuvaa meno-paluumatkaa varten. Vaihtoehtoisesti he saavat käyttää esimerkiksi yksittäisten jäsenvaltioiden kanssa tehtyjen kahdenvälisten sopimusten nojalla myönnettyjä lupia. 8. Siinä missä yhteisö tarjoaa mahdollisuuden alueen kauttakulkuun periaatteessa kaikissa yhteisön 15 jäsenvaltiossa, kumppanimaa tarjoaa mahdollisuuden kauttakulkuun ainoastaan omalla alueellaan eli yhden ainoan valtion läpi. Siksi on kohtuullista, että yhteisö saa Romanialta paljon enemmän lupia kuin mitä se tälle myöntää. Tässä yhteydessä olisi kuitenkin otettava huomioon, ettei yksikään Romanian liikenteenharjoittaja koskaan kulje kaikkien 15 jäsenvaltion alueen kautta yhden yksittäisen matkan aikana. Itse asiassa joidenkin jäsenvaltioiden maantieteellinen sijainti on sellainen, että kauttakulku niiden alueen kautta on mahdotonta tai erittäin epätodennäköistä. Tämän lisäksi yhteisö on rajoittanut neuvottelujen alussa kullekin kumppanimaalle myönnettävien kauttakulkulupien määrän 7 000 lupaan, joista enintään 3 000 luvan on määrä olla voimassa kaikissa jäsenvaltioissa. Edellä esitetyn perusteella neuvottelukumppanit pitivät kohtuullisena, että yhteisö saa vähintään kaksinkertaisen määrän lupia.9. Neuvottelujen tuloksena yhteisö saa vuosittain Romanialta 14 000 lupaa. Jokainen lupa on voimassa yhtä meno-paluumatkaa varten. Lupien jakamisesta jäsenvaltioille, jotka puolestaan vastaavat lupien myöntämisestä omille liikenteenharjoittajilleen, säädetään erillisellä neuvoston asetuksella. 6. 10. Romania puolestaan saa yhteisöltä vuosittain 7 000 avointa lupaa, jotka ovat voimassa yhtä meno-paluumatkaa varten, sekä 3 000 tarramerkkiä kutakin jäsenvaltiota varten. Romanian liikenteenharjoittajan on kussakin avoimessa luvassa edeltä käsin vahvistettava valittu kauttakulkureitti (eli yksittäiset jäsenvaltiot, joiden kautta matka kulkee) kiinnittämällä siihen asianomaista jäsenvaltiota tarkoittava tarramerkki tai tarramerkit, jos maita on useampia. Tällöin lupa oikeuttaa Romanian liikenteenharjoittajan kulkemaan sekä matkan meno- että paluuosuudella sen jäsenvaltion tai niiden jäsenvaltioiden kautta, jonka tai joiden osalta lupaan on kiinnitetty tarramerkki. Näin Romanian liikenteenharjoittajat voivat sovittaa kauttakulkureitin kulloistenkin tarpeiden mukaan mahdollisimman joustavasti. Yhteisön kauttakulkulupaa käyttävä Romanian liikenteenharjoittaja, joka haluaa lastata tai purkaa kuorman jossakin jäsenvaltiossa, tarvitsee näitä toimia varten edelleen erillisen luvan Romanian ja sen jäsenvaltion, jossa kuormaus tai kuorman purkaminen tapahtuu, kahdenvälisen sopimuksen mukaisesti. 11. Komission yksiköt toimittavat kaikki luvat ja tarramerkit jäsenvaltioille sekä Romanialle, jotka luovuttavat ne liikenteenharjoittajille veloittaen niistä ainoastaan kohtuullisia hallintokuluja vastaavan maksun. Luvan käyttö sinänsä on maksutonta. Lupaa voidaan soveltaa ainoastaan Euro I -standardit täyttäviin ajoneuvoihin.B.2. Infrastruktuurin käytöstä perittävät maksut12. Itä-Euroopassa on yleisesti sovellettu kuljetuksiin ajoittain ylisuuria, usein syrjiviä veroja ja veronkaltaisia maksuja. Uusia maksuja tai entisten maksujen korotuksia on otettu käyttöön hyvin lyhyellä ilmoitusajalla ilman, että tällöin sovellettavista säännöistä olisi annettu yhteisön liikenteenharjoittajille tarpeeksi tietoa tai ennakkoilmoitusta.13. Edellä kuvattujen ongelmien välttämiseksi sopimukseen sisältyy useita erityismääräyksiä erityyppisistä maksuista, joita sopimuksen mukaisesti tehtävistä kuljetuksista on mahdollista veloittaa. Näihin määräyksiin sisältyvät asiaan liittyvät yhteisön säännöstön periaatteet ja säännöt. Tämä merkitsee, että voidaan soveltaa ainoastaan infrastruktuurin käyttöön liittyviä syrjimättömiä maksuja ja tiemaksuja, eikä kuljetuksista sinänsä voida kantaa erityisveroja tai -maksuja. 14. Itä-Euroopassa raskaiden tavarankuljetusajoneuvojen painoa ja akselin kuormitusta koskevat rajoitukset ovat usein huomattavasti alemmat kuin yhteisössä sovellettavat rajoitukset. Tämä heijastuu myös Itä-Euroopan infrastruktuurissa, joka on rakennettu alempia normeja varten. Tämän vuoksi yhteisön normien mukaiset raskaat tavarankuljetusajoneuvot, esimerkiksi ajoneuvo, jonka suurin sallittu paino on 40 tonnia, pituus 18,75 metriä ja vetoakselin kuormitus 11,5 tonnia, tavallisesti ylittää Itä-Euroopassa sallitut paino- ja mittarajat, minkä vuoksi siitä on maksettava lisämaksu, jolla on tarkoitus korvata infrastruktuurille aiheutuvat lisävauriot. 15. Yleisesti myönnetään, ettei Itä-Euroopan infrastruktuurin valtaosaltaan huono tekninen taso vielä mahdollista yhteisön säännöstön täysimääräistä soveltamista kansainvälisessä liikenteessä käytettävien maantieajoneuvojen suurimpien sallittujen painojen ja mittojen osalta. Asianomaisten kumppanimaiden pääteiden kunnostamiseen käytetään kuitenkin parhaillaan huomattavia rahasummia, joihin sisältyy myös yhteisön myöntämää rahoitustukea. Tämän vuoksi komissio pyrki neuvottelutulokseen, jonka mukaan Unkarin, Bulgarian ja Romanian kanssa tehtyjen kolmen sopimuksen mukaisesti käytettävistä painojen ja mittojen suhteen yhteisön normien mukaisista yhteisön ajoneuvoista ei tarvitsisi maksaa erityismaksuja "ylipainosta" silloin, kun niitä käytetään tietyillä kumppanimaan kunnostetuilla kauttakulkureiteillä. Näiden maksujen perusteena olisi asianomaisen tieosuuden tosiasiallinen tekninen kunto, jonka puolesta esimerkiksi 11,5 tonnin suuruinen vetoakselin kuormitus saattaisi jo olla mahdollinen, vaikka pääteiden koko verkoston osalta voimassa oleva akselin kuormitusta koskeva yleinen rajoitus edelleen olisikin alempi. Tämä toisi yhteisön liikenteenharjoittajille merkittäviä säästöjä, sillä nykyisin Itä-Euroopan valtiot tavallisesti veloittavat maksun ajoneuvoista, jotka ovat liian raskaita koko tieverkostolle asetettuihin painorajoituksiin nähden, vaikka tieverkoston tietyt osat onkin jo kunnostettu niin, että ne kestävät yhteisön normien mukaisia raskaampia ajoneuvoja. 16. Tämän vuoksi Romanian kanssa tehdyssä sopimuksessa määrätään selvästi, että tietyillä Kreikan ja yhteisön muun osan väliseen matkaan kuuluvilla kauttakulkureiteillä Romaniassa yhteisön normien mukaisiin yhteisön ajoneuvoihin ei sovelleta erityisiä "ylipainomaksuja". Romania siis vapauttaa sopimuksen mukaisesti liikennöivät ajoneuvot liikapainon perusteella sovellettavista erityismaksuista kyseisten kauttakulkureittien, jotka mainitaan sopimuksen liitteessä, kunnostetuilla tieosuuksilla. Koska tieverkostoa parannetaan jatkuvasti, sopimuksiin sisältyy mahdollisuus täydentää vastaavasti sopimuksen liitteessä olevaa kunnostettujen teiden luetteloa. Sopimuksesta ei aiheudu välittömiä vaikutuksia yhteisön talousarvioon.B.3. Lainsäädännön yhdenmukaistaminen17. Sopimus sisältää luettelon Romaniassa hyväksyttäviksi tulevista asiaan liittyvistä yhteisön säännöksistä, joihin kuuluvat muun muassa jarrulaitteita, melutasoja ja nopeudenrajoittimia koskevat säädökset. Sopimuksen mukaisesti käytettävien ajoneuvojen korkea tekninen taso varmistetaan myös siten, että lupaa voidaan soveltaa ainoastaan ajoneuvoihin, jotka täyttävät ainakin Euro I -standardit. 18. Lisäksi sopimuksessa määrätään muun muassa siitä, että molempien sopimuspuolten on sovellettava vastaavia sosiaalisia määräyksiä sekä pantava täytäntöön vaarallisten aineiden kuljetusta koskeva lainsäädäntö.B.4. Sopimuksen hallinnointi19. Sekakomitean, jonka perustamisesta määrätään sopimuksessa, tehtävänä on huolehtia sopimuksen asianmukaisesta täytäntöönpanosta siten, että maanteiden kauttakulkuliikenteen sujuvuus varmistetaan.B.5. Yhdistetyt kuljetukset20. Sopimukseen sisältyy joukko yhdistettyjen kuljetusten edistämistä koskevia määräyksiä, joissa tulee esille molempien sopimuspuolten halu huolehtia siitä, että ne käyttävät kansainvälisessä liikenteessä yhä enemmän ympäristöä mahdollisimman vähän kuormittavia kuljetustapoja.21. Yhdistettyjä kuljetuksia koskevissa sopimuksen määräyksissä noudatetaan asiaan liittyviä yhteisön periaatteita ja menettelytapoja. Sopimuksessa esitetään seikkaperäisesti joukko laajoja tukitoimenpiteitä, jotka sopimuspuolten on toteutettava saadakseen yhdistetyt kuljetukset aiempaa kilpailukykyisemmiksi.22. Monilla edellisessä kohdassa mainituista toimenpiteistä pyritään kannustamaan käyttäjiä ja tavaran lähettäjiä lisäämään yhdistettyjen kuljetusten käyttöä. Toimenpiteillä pyritään muun muassa nopeuttamaan yhdistettyjä kuljetuksia ja parantamaan niiden luotettavuutta, edistämään ilman vetoautoa toteutettavia yhdistettyjä kuljetuksia sekä tarkastelemaan, kuinka yhdistettyihin kuljetuksiin liittyviä kiintiö- ja lupajärjestelmiä voitaisiin keventää.23. Yhdistettyjä kuljetuksia koskevissa määräyksissä on myös otettu huomioon tarve parantaa nykyistä infrastruktuuria, ja niissä korostetaan, että asianmukaisen infrastruktuurin kehittäminen on välttämätöntä verkkojen yhteentoimivuuden varmistamiseksi.24. Sopimuksessa tunnustetaan lisäksi, että yhdistettyjen kuljetusten kehittämisen ja käytön edistämiseksi olisi pyydettäessä annettava käyttöön tiedot uusista yhdistettyihin kuljetuksiin liittyvistä toimista, myös tekniikkaan liittyvistä tutkimushankkeista.C. Päätelmät25. Komissio katsoo, että yhteisö voi hyväksyä sopimusluonnoksen. Näin ollen se ehdottaa, että neuvostoi) hyväksyy neuvottelujen tulokset,ii) päättää allekirjoittaa sopimuksen jaiii) käynnistää menettelyt sopimuksen tekemistä varten.26. Komissio toimittaa neuvostolle ehdotuksen neuvoston päätökseksi tiettyjä maanteiden tavaraliikenteen ehtoja ja yhdistettyjen kuljetusten edistämistä koskevan sopimuksen allekirjoittamisesta ja tekemisestä yhteisön ja Romanian välillä.Ehdotus NEUVOSTON PÄÄTÖS tiettyjä maanteiden tavaraliikenteen ehtoja ja yhdistettyjen kuljetusten edistämistä koskevan Euroopan yhteisön ja Romanian välisen sopimuksen allekirjoittamisestaEUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jokaottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 71 artiklan yhdessä 300 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen kanssa,ottaa huomioon komission ehdotuksen,sekä katsoo seuraavaa:On tarpeen antaa tiettyjä maanteiden tavaraliikenteen ehtoja ja yhdistettyjen kuljetusten edistämistä koskevan Euroopan yhteisön ja Romanian välisen sopimuksen allekirjoittamisvaltuutus yhteisön puolesta,ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:1 artiklaHyväksytään Euroopan yhteisön ja Romanian välisen liikennealaa koskevan sopimuksen allekirjoittaminen yhteisön puolesta edellyttäen, että sopimus tehdään.2 artiklaValtuutetaan neuvoston puheenjohtaja nimeämään henkilö(t), jo(i)lla on valtuutus allekirjoittaa sopimus yhteisön puolesta. Tehty Brysselissä Neuvoston puolesta Puheenjohtaja


type: wikipedia

text:
Pilzeno kraštas () – Čekijos respublikos administracinis vienetas, esantis vakarinėje istorinio Bohemijos regiono dalyje. Pavadintas pagal sostinę Pilzeną. Krašto plotas – 7 561 km2. Pagal 2011 m. duomenis kraštas turėjo 574 694 gyventojus.
 Rajonai
 Domažlicių rajonas
 Klatovų rajonas
 Pilzeno pietinis rajonas
 Pilzeno miesto rajonas
 Pilzeno šiaurinis rajonas
 Rokicanų rajonas
 Tachovo rajonas
 Miestai
 Žemiau yra pateikti didžiausi krašto miestai:
 Pilzenas
 Klatovai
 Rokicanai
 Tachovas
 Sušicė
 Domažlicės
 Stršybras
 Nyržanai
 Pršešticės
 Dobržanai
 Ekonomika
 Pilzeno kraštas sukuria 5,5 % BVP, nors turi 5,4 % valstybės gyventojų. Visas kraštas sukuria apie $10,94 mlrd. BVP, vienam gyventojui – apie $19 900, truputį daugiau nei šalies vidurkis.
 Čekijos kraštai


text:
 19.3.2011
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 89/11
 Demande de décision préjudicielle introduite par l’Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (United Kingdom) le 12 janvier 2011 — The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs/Philips Electronics UK Ltd
 (Affaire C-18/11)
 2011/C 89/20
 Langue de procédure: Anglais
 Juridiction de renvoi
 Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (United Kingdom)
 Parties au principal
 Partie requérante: The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs.
 Partie défenderesse: Philips Electronics UK Ltd.
 Questions préjudicielles
 1)
 Lorsqu’un État membre (tel que le Royaume-Uni) intègre dans son assiette fiscale les bénéfices et les pertes d’une société constituée et résidant fiscalement dans un autre État membre (tel que les Pays-bas) à concurrence des bénéfices imputables à l’activité exercée au Royaume-Uni par la société néerlandaise, par l’intermédiaire d’un établissement stable établi au Royaume-Uni, le fait que le Royaume-Uni s’oppose au transfert, au moyen d’un dégrèvement de groupe et vers une société établie au Royaume-Uni, des pertes subies au Royaume-Uni par l’établissement stable établi au Royaume-Uni d’une société non-résidente au Royaume-Uni, dans un contexte dans lequel tout ou partie de ces pertes ou toute somme prise en considération pour calculer ces dernières «correspond à, ou est représenté dans, une somme qui, pour les besoins d’un impôt étranger, est d’une manière ou d’une autre (et sur une période quelconque) déductible ou imputable sur des bénéfices obtenus à l’étranger [‘non-UK profits’] par la société ou par une autre personne», à savoir le fait de ne permettre le transfert des pertes subies au Royaume-Uni dans le cas d’un établissement stable établi au Royaume-Uni uniquement lorsqu’il ne fait pas de doute qu’à la date de la demande, aucune déduction ou imputation de ces pertes dans un État autre que le Royaume-Uni (y compris dans un autre État membre — tel que les Pays-Bas) n’est, à aucun moment, possible, étant précisé qu’il ne suffit pas que le dégrèvement ouvert en dehors du Royaume-Uni n’ait en réalité pas été réclamé et que les circonstances sont telles qu’il n’existe pas de condition équivalente applicable au transfert des pertes subies au Royaume-Uni par une société résidant fiscalement au Royaume-Uni, est-il constitutif d’une restriction à la liberté d’un ressortissant d’un État membre de s’établir au Royaume-Uni au sens de l’article 49 TFUE (ex-article 43 TCE)?
 2)
 Dans l’affirmative, cette restriction peut-elle se justifier:
 a)
 sur la seule base de la nécessité de faire obstacle à une double utilisation des pertes, ou
 b)
 sur la seule base de la nécessité de préserver la répartition équilibrée du pouvoir d’imposition entre les États membres, ou
 c)
 sur la base cumulée de la nécessité de préserver la répartition équilibrée du pouvoir d’imposition entre les États membres et de la nécessité de faire obstacle à une double utilisation des pertes?
 3)
 Dans l’affirmative, la restriction est-elle proportionnée à cette ou à ces justification(s)?
 4)
 Dans l’hypothèse où une restriction des droits de la société établie aux Pays-Bas ne se justifie pas, ou bien dans la mesure où cette restriction n’est proportionnée à aucune justification, le droit de l’Union européenne impose-t-il au Royaume-Uni de remédier à la situation de la société établie au Royaume-Uni en lui reconnaissant par exemple le droit de demander un dégrèvement de groupe imputable sur ses bénéfices?


type: other

text:
СПОРНАТА СЪДЕБНА АДМИНИСТРАЦИЯ НА ГРАЖДАНСКИТЕ ОТНОШЕНИЯ | грамада
 Производствата по спорна съдебна администрация нямат изрична уредба в Гражданския процесуален кодекс. Те имат сходства както с исковия процес, така и с безспорната съдебна администрация (охранителните производства), но имат и своите особености и отклонения. Въпреки това липсват специални процесуални правила относно тези производства, които да отчитат специалните им характеристики.
 Настоящото изследване има за цел да анализира спорната съдебна администрация като очертае основните й задачи и я разграничи от защитно-санкционните производства, от една страна, и останалите производства в ГПК, от друга. Изследването разглежда и някои основни процесуални въпроси, свързани със спорната съдебна администрация, а именно правото да се иска спорна администрация, съдебната компетентност да се разглеждат такива дела, силата на пресъдено нещо и изпълняемостта на актовете на спорна администрация и др.
 СЪЩНОСТ И ПРЕДМЕТ
 2.1. Както е известно, трите форми на защита-санкция в гражданския процес са исковият, изпълнителен и обезпечителен процес. И при трите ищецът търси от съда защита-санкция за материални права, които са предмет на гражданския процес, като целта е по този начин да се разреши гражданския спор между страните – да се защитят правата на едната страна и да се санкционира неоснователното поведение на другата.
 В системата на гражданския процес извън тези три форми на защита-санкция стоят други два вида граждански дела. Единият вид е охранителното производство, при което не се разрешават спорове относно материални права, а се реализират материални права по искане на титулярите им. Затова охранителното производство е безспорна администрация на гражданските правоотношения – съдът единствено спомага за реализирането на права, а не разрешава спор.
 Съдът обаче има правомощието, в определени хипотези, да разреши спор между субектите на гражданските отношения без спорът между тях да се отнася до насрещни права и задължения помежду им. Съдът, в тези случаи, не присъжда спорно право – спорно материално право няма, макар между страните да съществува спор. В общия случай съдът не следва да разрешава спорове, които не са правни, т.е. нямат за предмет права и задължения. Това обаче не изключва възможността законът в изрични хипотези да възложи на съда и решаването на такива спорове, които не се отнасят до права и задължения. Тогава всъщност дейността на съда се изразява в това да се намеси в гражданските отношения и да ги администрира, като определи как следва да се развива правоотношението, за което страните спорят[1].
 2.2. Такива възможности са изрично предвидени в материалноправни норми в различни области на гражданското право. Например:
 2.2.1. Съгласно чл. 32, ал. 2 ЗС съдът има правомощие да определи ползването и управлението на обща вещ, ако липсва решение на мнозинството от съсобствениците й или решението е вредно за вещта[2].
 2.2.2. Съгласно чл. 59 СК при прекратяване на брак съдът определя режима на отношенията между деца и родители[3]. Съдът има правото и да се произнася по упражняването на родителските права (чл. 127 СК; чл. 123, ал. 2 СК)[4], вкл. и пътуването на дете в чужбина (чл. 127а СК), както и относно отношенията родител-дете (чл. 124 СК).
 2.2.3. Съдът може да определи уговорки от съдържанието на търговска сделка, ако страните са възложили това на трето лице и то не го е извършило или го е извършило не по установения в закона ред (чл. 299, ал. 2 ТЗ); може да приспособи търговска сделка към новонастъпили обстоятелства, ако има такава уговорка между страните и те не могат да достигнат до съгласие за това (чл. 300 ТЗ); може да прекрати или измени договор при стопанска непоносимост (чл. 307 ТЗ)[5].
 2.3. От дадените примери става ясно, че съдът има правомощието да се намеси и да администрира гражданското правоотношение, когато страните по него не са успели, в рамките на автономията на волята, да достигнат до общо съгласие за неговото развитие. Процесът не се отнася до материалното право на едната страна да получи определено поведение от другата; ако ставаше въпрос за това, процесът би бил исков с цел да се реализира субективното право на едната страна срещу другата (дали притезателно, потестативно или друго такова) по съдебен път. Обратно, съдебната администрация съществува там, където тя трябва да замести общото решение на страните по гражданското правоотношение, да запълни липсата на тяхната обща воля[6]. Затова спорът между страните как следва да се развива правоотношението между тях ще се разреши като се намеси трети, който да определи как, от този момент нататък, ще се развива гражданското отношение.
 В тези случаи съдът обаче няма функцията на помирител. Той не е длъжен да намери пресечната точка в отношенията между страните, нито е длъжен да се съобразява единствено с техните интереси. Напротив, той следва да вземе предвид установените в закона критерии съобразно особеностите на конкретното правоотношение и да постанови онова, което в най-голяма степен отговаря на целите и същността на правоотношението – така, както е „проектирано“ от закона. Затова при спорната съдебна администрация не става въпрос за решаване кому принадлежи спорното право, а какво е най-целесъобразното разрешение за развитието на съответното гражданско отношение съгласно законовите критерии[7].
 2.4. След като не става дума за спор за права между страните, то тогава предметът на производството не е спорно материално право – съдът не установява, признава или отрича съществуването на такова[8]. От друга страна, администрацията на гражданското отношение води до изменението на отношението съгласно постановеното от съда.
 Предмет на производството не е потестативно право, макар последиците от акта на съда да се изразяват в правна промяна между страните, а актът на съда не е конститутивен, нито пък производството е по конститутивен иск[9]. Правната промяна, която съдът внася в гражданското отношение чрез своя акт, представлява едно напълно ново правно положение между страните: създаване на материални права и задължения между страните по отношението, които не са съществували преди акта на съда, или изменение в съществувалите преди акта права и задължения[10]. Затова чрез съдебната администрация не се реализират материални права, а се създават нови такива или се изменят съществуващите. Правната сфера на едната страна в правоотношението бива обременена със задължения, докато другата страна бива облагодетелствана от предоставени от съда материални права[11].
 2.5. С оглед на горното може да се направи следният извод. В определени, изрично законово уредени хипотези на гражданското законодателство, страните по гражданските правоотношения, които не могат да достигнат до съгласие по въпроси относно съдържанието на гражданското правоотношение (взаимните права и задължения между тях), които въпроси са в автономията на волята, имат правото да сезират съда като поискат от него да се намеси в правоотношението и да го попълни, измени, прекрати. С акта си съдът поражда правна промяна в гражданското правоотношение.
 Затова основните черти на спорната съдебна администрация могат да се очертаят така:
 2.5.1. Това е производство, което не се отнася до разрешаване на правен спор.
 2.5.2. Спорната администрация не е правораздаване, а администриране, т.е. управление, на съответното отношение – съдът решава вместо страните по него как това отношение следва да се развива.
 2.5.3. Предмет на спорната администрация не са потестативни или притезателни права.
 2.5.4. Тя е допустима в изрично уредени в материалния закон случаи, когато трябва да замести липсата на обща воля (съгласие) на страните относно съдържанието на гражданското правоотношение.
 2.5.5. Чрез съдебната администрация съдът създава ново правно положение между страните по гражданското правоотношение съгласно своята преценка кое е най-целесъобразно за развитието на гражданското правоотношение съобразно уредените в закона критерии.
 В ГПК няма специална процесуална уредба на спорната съдебна администрация. Следователно, доколкото такава липсва, то следва съответно да се прилагат общите правила на исковия процес[12]. За разлика от охранителното производство, обезпечителния процес (на първа инстанция, както и на въззивна при въззивна жалба на молителя) и изпълнителния процес, при спорната администрация производството е двустранно и се разрешава спор (макар и не правен такъв). Това доближава спорната администрация до исковия процес.
 В същото време обаче спорната администрация има редица особености, които я отличават от общия исков процес. Те са предмет на разглеждане по-долу.
 3.1. Правото да се иска съдебна администрация
 3.1.1. Правото на иск, правото да се иска съдействие от съда с молба за безспорна администрация (при охранителните производства) и правото да се сезира съда с искане за спорна администрация са различни права и макар и трите да представляват сезиране на съд с определено искане, те се отличават едно от друго.
 И при трите става дума за субективно публично потестативно процесуално право да се иска от съда издаване на съдебен акт. При правото на иск се търси защита на материални права, накърнени от неправомерно поведение[13]. В охранителните производства молителят има (процесуално) право да сезира съда с искане съдът да съдейства за упражняването (реализирането) на дадено материално право на молителя и осъществяване на благоприятни за него правни последици[14]. А при спорната съдебна администрация съдът бива сезиран, но без да се иска реализирането на определено материално право по съдебен път – напротив, материалното право изобщо не е предмет на това производство, а ролята на съда е да определи правното положение между страните, т.е. да определи материалните права и задължения между тях.
 В исковия процес съдът трябва да установи съществуването на материалното право; в зависимост от вида на иска, той може и да постанови реализацията му, дали чрез осъждане (при притезания) или чрез правна промяна (при потестативни права). Това не е така при съдебната администрация. И при исковия процес, и при спорната администрация страните са задължени да спазват определеното им от съда поведение – но чрез исковия процес се възстановява отношението между страните, което е било нарушено, докато при администрацията това е напълно нов материалноправен режим между тях, който съдът постановява.
 3.1.2. При исковия процес съдът се произнася само при надлежно (допустимо) сезиране и в рамките на направените искания, а произнасяне извън това е недопустимо и ultra petitum. Обвързан ли е съдът от направените от страните искания? Възможно ли е съдът да упражни правомощията си за спорна администрация без да е изрично сезиран за това от страните по гражданското отношение? Отговорът на този въпрос не е абсолютен; поради липсата на обща уредба, той зависи от конкретната норма, която овластява съда да администрира съответното гражданско отношение.
 В чл. 307 ТЗ, например, изрично се посочва, че съдът може да измени или прекрати правоотношението при направено искане от страна по правоотношението. Съдът не може да действа по собствена инициатива, а единствено да се произнесе по исканията на ищеца в процеса. Ако ищецът е поискал изменение, съдът ще направи преценка дали да бъде изменено отношението; ако е поискано прекратяване, съдът ще прецени дали да се прекрати. Същото се отнася и до чл. 299, ал. 2 ТЗ и 300 ТЗ.
 В други случаи обаче – например чл. 59 СК – законът овластява съдa служебно да постанови мерки, които представляват съдебна администрация, независимо дали е изрично сезиран за това, като съдържанието на мерките е в дискрецията на съда. Разликата се състои в това, че при чл. 59 СК съдът вече е бил сезиран да разреши спор между страните, като в хода на вече инициирания процес съдът е длъжен да разреши определени въпроси независимо от волята на страните, включително да упражни възложеното му от закона правомощие за съдебна администрация.
 Следователно, съдът администрира гражданските отношения само доколкото една от страните е сезирала съда за съответното гражданско правоотношение. Само в такъв случай съдът може да се намеси в отношението; дори когато действа по своя инициатива, това е след като е имало надлежно сезиране от страна по гражданското правоотношение, по което сезиране е образувано самото дело. В този смисъл съдебната администрация не се отклонява от общото начало на диспозитивност в гражданския процес. Спецификата, която обаче следва да се има предвид, е, че веднъж сезиран, съдът ще постанови онова, което счита не само за законосъобразно, но и целесъобразно за съответното гражданско отношение, правейки преценка въз основа на заложените в закона критерии[15]. В случая законосъобразното решение е целесъобразното такова.
 3.1.3. Поради изложеното процесуалното право да се иска съдебна администрация не бива да се смесва с материално потестативно право. Така например исковете по чл. 299, 300, 307 ТЗ не са конститутивни, а предметът им не е потестативно право.
 Преобладаващото мнение в съдебната практика и правната доктрина[16] счита, че при тези хипотези става въпрос за конститутивни искове и потестативни права. Макар това мнение да е утвърдено, особено по отношение на стопанската непоносимост по чл. 307 ТЗ, внимателният анализ показва, че всъщност става въпрос за уредени в ТЗ възможности за съдебна администрация, а не за конститутивни искове.
 На първо място, те следва да се разглеждат в светлината на разликите между потестативните материални субективни права и механизма на съдебната администрация. Съществуването на потестативното право е обусловено от необходимостта една страна по правоотношението да внесе изменение в него едностранно, т.е. да замести липсата на съгласие за изменение на отношението от насрещната страна по правоотношение. Едната страна въздейства директно върху правната сфера на другата страна като само в ограничен кръг от случаи това въздействие се осъществява чрез съд, докато в повечето случаи е извънсъдебно. При заведен иск, основан на потестативно право – конститутивен иск, съдът трябва да установи: (а) дали материалното потестативно право съществува; (б) дали предпоставките за реализацията му са налице; и ако да – да постанови правната промяна със съдебния си акт. При разглеждането на конститутивен иск съдът не е оперативно самостоятелен и решението му е изцяло основано на съответното потестативно право, което едната страна има срещу другата.
 В разглежданите хипотези на ТЗ не става въпрос за предявяване на материално право, което едната страна по договорното правоотношение упражнява по съдебен ред, а за право да се иска намесата на съда в договорното правоотношение, т.е. промяната в правоотношението се извършва от съда и не може да се реализира извънсъдебно. Това е процесуално, а не материално право. Затова и не се предявява конститутивен иск за допълване на договора или за изменението или прекратяването му поради стопанска непоносимост. За същото говори и тълкуването на законоустановените критерии, които ръководят съда – например справедливостта и добросъвестността по чл. 307 ТЗ; целта на договора, съдържанието му и търговския обичай по чл. 299, ал. 2 ТЗ. Ако ставаше въпрос за материални потестативни права, респективно за конститутивен иск, то тогава съдът би следвало да осъди ответника, респективно промени правната му сфера, стига да е налице съществуващо, изискуемо и неизпълнено право и не би трябвало да се ръководи от съображения като добросъвестност, справедливост и т.н. Тези критерии са заложени в съответните норми именно защото не става въпрос за реализиране на материални права по общия исков ред, а за специфична процесуална дейност, в която съдът има роля, изразяваща се в действия по целесъобразност. Посочените разпоредби могат и да се съпоставят с други норми, уреждащи съдебна администрация – така например чл. 59, ал. 4 СК установява критериите, които съдът следва да съобрази при съдебната администрация по чл. 59, ал. 2 СК; чл. 32, ал. 2 посочва критерия, който ръководи съда при администрирането на използването на веща – да не е вредно за общата вещ. Заложените в материалния закон – ТЗ – критерии по чл. 299, 300, 307 ТЗ показват, че разпоредбите имат типичните за норми, уреждащи съдебна администрация, елементи.
 Изложеното тук виждане отговаря и на съдебната практика, съгласно която ответникът в производство по иск за договорно неизпълнение не разполага с възражение на основание посочените разпоредби на ТЗ[17]. Материалноправното възражение е правна възможност да се осуети (да се откаже) изпълнението на изискуемо притезание[18]. Тълкуването на чл. 299, ал. 2 ТЗ, чл. 300 ТЗ или чл. 307 ТЗ не сочи, че с искане за изменение на договор или за допълването му може да се „отблъсне“ искането договорът да бъде надлежно изпълнен. Възражението не може да се релевира тук именно защото възражение с материалноправен източник и характер може да се противопостави на претенцията на ищеца по посочените искове. Ако за момент се приеме обратното, т.е. че чл. 307 ТЗ урежда материално потестативно право, то би могло да бъде противопоставено на ищеца, ако, като възражение, изключва, унищожава или погасява претендирани от ищеца права, т.е. иска му за изпълнение на договора или за обезщетение поради неизпълнение на същия. В същото време обаче съществуването на (твърдяното) материално право по чл. 307 ТЗ следва да бъде не просто установено в съдебния процес, а, съгласно ТЗ, съдът трябва да определи обхвата на последиците му именно в съдебния процес – как да се измени, например, договорното отношение, така че да бъде в съответствие с добросъвестността и справедливостта. Това би означавало на иска на ищеца за договорно изпълнение да се противопостави искане на ответника изобщо да се измени договора – а това изменение ще има значение за в бъдеще от момента на постановяването му от съда, докато неизпълнението е вече осъществил се факт. Затова възражение на основата на чл. 307 ТЗ не може да парира иска за неизпълнение на договора – неизпълнението вече се е осъществило, няма как да му бъдат противопоставени евентуални бъдещи правни последици. Следователно, тезата, че чл. 307 ТЗ може да даде основание за възражение се оказва несъстоятелна. Това може да е така при положение, че чл. 307 ТЗ не урежда материално право.
 Следва да се посочи и че потестативните права се упражняват еднократно[19]. Независимо дали извънсъдебно или по съдебен път, след като веднъж е направено съответното изявление, то следва да породи правна промяна и с това да се изчерпи и погаси потестативното право. Нека това се разгледа в светлината на чл. 307 ТЗ. Възможно ли е съдът да измени по искане на едната страна договора поради стопанска непоносимост и при следващо искане отново да измени договора? Няма пречка за това. Следователно, щом като страна може да заведе иск на основание на чл. 307 ТЗ повече от веднъж, то не става въпрос за потестативно право, което се изчерпва с еднократното му упражняване. Напротив, чл. 307 ТЗ очевидно урежда процесуална възможност, която може да се упражнява многократно, а именно възможността отношението да се администрира от съда според променящите се обстоятелства.
 3.2. Компетентност
 3.2.1. Анализът на разпоредбите, които предвиждат спорна съдебна администрация, показва, че липсва изрична обща уредба на въпроса кой е родово компетентният съд да разглежда такива искове – окръжен или районен съд, но това се дължи и на липсата на обща уредба на спорната съдебна администрация изобщо.
 В някои материалноправни норми, уреждащи спорна съдебна администрация, е изрично посочен родово компетентният съд – например в чл. 32, ал. 2 ЗС; чл. 127, ал. 2 СК изрично се овластява районният съд. В други компетентността следва от съответната подсъдност на производството, в рамките на които е извършена съдебната администрация – например от принципната компетентност на районния съд да разглежда дела за прекратяване на брака следва и компетентността на районния съд по чл. 59 СК и др.
 В останалите случаи въпросът трябва да се разреши на плоскостта на общите норми на съдебната компетентност в ГПК. Съгласно чл. 103 ГПК, общата родова компетентност е възложена на районните съдилища, докато чл. 104 ГПК очертава изрично хипотезите на родова компетентност на окръжните съдилища. Част от хипотезите са обвързани с цената на иска, а тя е свързана с размер на спорните права, които са предмет на делото (чл. 68 ГПК). Доколкото спорната съдебна администрация не е спор за материални права, то няма как родовата компетентност по такива дела да зависи от цената на иска, а оттам – тези дела не следва да бъдат подсъдни на окръжните съдилища по силата на чл. 104, т. 4 ГПК.
 Следва да се отбележи, че изключение прави чл. 365, т. 1 ГПК, който говори in fine за попълване на празноти или приспособяване на търговска сделка към нововъзникнали обстоятелства. Последните две хипотези се отнасят до искове, които сезират съда да администрира съответното правно отношение и са подсъдни на окръжния съд поради това изрично възлагане от закона.
 3.2.2. Допустимо ли е арбитраж, а не държавен съд, да администрира граждански правоотношения? Съгласно чл. 1, ал. 2 ЗМТА споровете за попълване на празноти в договор или приспособяването му към нововъзникнали обстоятелства са арбитрируеми. Става въпрос именно за хипотези на администриране на договорното правоотношение, при които липсата на обща воля и съгласие между страните по договора се запълва от решението на арбитраж[20]. За да се реализира компетентността на арбитража по чл. 1, ал. 2 ЗМТА обаче е необходимо да има изрична уговорка за тази цел в арбитражното споразумение (арбитражната клауза), което учредява компетентността на арбитраж по конкретния спор.
 3.3. Цена на иска, държавна такса
 Цената на иска се определя въз основа на паричната оценка на предмета на делото (чл. 68 ГПК). Съгласно Тълкувателно решение 6/2013 г. на ОСГТК на ВКС, т. 21, дължимата държавна такса по дела, които са спорна съдебна администрация, е определената в чл. 16 от Тарифата за държавните такси, които се събират от съдилищата по ГПК такса. Производството по спорна съдебна администрация не е същинско исково производство и негов предмет, съгласно т. 21 от Тълкувателно решение 6/2013 г., не е защита-санкция за нарушени граждански права, следователно чл. 1 и 3 от Тарифата, приложими към исковите производства, не следва да се отнасят към спорната съдебна администрация. Затова дължимата държавна такса е съгласно чл. 16 от Тарифата, който урежда таксата, платима за производства извън изрично уредените искови такива в чл. 1-15 от Тарифата.
 3.4. Съдебен акт. Сила на пресъдено нещо и изпълнителна сила
 3.4.1. С какъв акт съдът следва да се произнесе при спорна съдебна администрация? Доколкото се разрешава делото по същество, актът трябва да бъде решение[21]. Това, че установеното между страните правно положение може впоследствие при ново искане да се промени, а решението е съдебен акт, с който приключва производството (и правният спор), не променя вида на акта. В някои материалноправни норми, предвиждащи съдебна администрация, това е изрично посочено – напр. чл. 127, ал. 2 СК.
 3.4.2. Когато съдът се произнася по спорни права и задължения в рамките на исковия процес, то относно установените права и задължения се формира сила на пресъдено нещо. Това обаче не е така при спорната администрация, още повече, че при нея не става въпрос за спорни материални права. Правото да се сезира съдът с искане за съдебна администрация не се преклудира при произнасянето на съда и страните могат отново да се обърнат към него с искане да измени материалноправните им отношения. Следователно, съдебният акт, с който се разрешава спорът, не се ползва със сила на пресъдено нещо[22].
 3.4.3. От това, че сила на пресъдено нещо не се формира при спорната съдебна администрация, следват няколко особености.
 3.4.3.1. Действието на решението е винаги за напред, тъй като създава ново материалноправно положение между страните. Правното положение, което решението на съда поражда, подлежи на изменение. Страните могат да сезират съда с искане за изменение на постановения режим.
 3.4.3.2 В хода на производството не се прилагат процесуалните преклузии по ГПК (напр. чл. 133 ГПК[23]). Напротив, страните могат да релевират всякакви факти – не само нововъзникнали и новооткрити – до решаването на спора[24].
 3.4.3.3. Както беше посочено, в съдебната администрация съдът взема решение не да присъди спорно право на една от страните, а по целесъобразност. Важно процесуално измерение на това е, че съдът не е ограничен от доводите на страните и от направените от тях искания. Веднъж сезиран, съдът взема решение, ръководейки се от овластяващата го да извършва спорната администрация материалноправната норма, като може да постанови и различно от поисканото правно положение. Това не следва да се разбира като произнасяне ultra/extra petitum, напротив – съдът не е обвързан в преценката си от друго, освен заложените в съответната материална норма, предвиждаща спорна администрация, критерии[25]. Затова решението на съда е по целесъобразност.
 Така например при липсата на уговорки между страните по търговска сделка, когато определянето на уговорките е възложено на трето лице и то не ги е определило, или са възникнали нови обстоятелства, за които страните са уговорили, че ще допълнят договора в такъв случай, съдът може да бъде сезиран да допълни договора (чл. 299, ал. 2 и чл. 300 ТЗ). Съдът следва да вземе предвид целта на договора, съдържанието му и търговския обичай. Съдът не следва да се ограничи до твърденията на страните какво е обичайно, а сам да определи това, например включително с помощта на вещи лица. От друга страна обаче съдът не е неограничено свободен в допълването на договора и трябва да следва посочените в закона критерии.
 Друг пример за законовото уреждане на критериите, с които съдът трябва да се съобрази, извършвайки съдебна администрация, е чл. 59, ал. 4 СК. В посочената разпоредба се очертава кръгът от обстоятелства, които съдът следва да има предвид: възпитателските качества на родителите, полаганите до момента грижи и отношение към децата, желанието на родителите, привързаността на децата към родителите, пола и възрастта на децата, възможността за помощ от трети лица – близки на родителите, социалното обкръжение и материалните възможности. Правилното съдебно решение по спорна съдебна администрация по чл. 59, ал. 2 СК е това, което отчита тези критерии – тогава то е отговаря на закона, което означава на заложените в закона цели, преследвани от съдебната администрация. С оглед на това при съдебната администрация законосъобразното и целесъобразното решения се покриват.
 3.4.3.4. След като решенията при спорна администрация не се ползват със сила на пресъдено нещо, поставя се въпросът дали те имат изпълнителна сила. Отговорът не е абсолютен и зависи от конкретната норма, възлагаща спорна администрация, която съдът трябва да извърши.
 В някой случаи страна в производството ще може да иска издаването на изпълнителен лист въз основа на решение по спорна администрация[26]. Такъв пример е решение, разпределящо ползването на съсобствено имот (чл. 32, ал. 2 ЗС) или решение за упражняване на родителски права (чл. 59 СК). Ако лицето, комуто е предоставено ползването на имота, бъде възпрепятствано, или единият от родителите не предаде на другия детето съгласно постановения в решението режим, правоимащият може да иска издаването на изпълнителен лист, на основанието на който да предприеме принудително изпълнение.
 В същото време има и противоположни хипотези – например, в случай, че съдът на основание чл. 307 ТЗ измени договор, или го допълни съгласно чл. 299, ал. 2 ТЗ, ще възникне ново материалноправно положение между страните. При нарушаване на тези нови постановени права и задължения ще е налице нов, този път правен спор, който ще трябва да бъде разрешен между страните по исков ред. Страната, която твърди, че са нарушени правата й, няма да бъде легитимирана да иска издаване на изпълнителен лист въз основа на решението по чл. 299, ал. 2 ТЗ или чл. 307 ТЗ, а ще трябва да води иск на общо основание.
 От горното може да се направи следното заключение. В общия случай изпълнителен лист се издава въз основа на посочените в чл. 404, т. 1 ГПК изпълнителни основания, които включват съдебните и арбитражни решения. Това, което обаче подлежи на изпълнение, е изпълняемо право. Изпълняемото право е установено, ликвидно и изискуемо. В случай, че това право, което е вече безспорно след протеклия съдебен процес, бъде нарушено, то правоимащият може да иска принудителното му изпълнение.
 В някои решения по спорна администрация съдът постановява подлежащ на изпълнение режим на отношения (кой как ще ползва имота; кога и как ще протичат срещите между дете и родител; кой, как, кога ще ползва имот след развода и др.).
 Става въпрос за изпълняеми права, за които може да се иска издаване на изпълнителен лист. Обратно, в случаите, когато съдът внася изменение в правоотношението между страните, той определя какви са материалните им права и задължения, но не определя изпълняемо материално право в смисъла на ликвидно и изискуемо такова. Именно заради това при неизпълнение на така постановения материалноправен режим увредената страна ще трябва да се обърне към съда не с искане за издаване на изпълнителен лист, а да търси защита чрез осъдителен иск.
 Следователно, случаите, в които решението по спорна съдебна администрация има изпълнителна сила, са тези, в които съдът е постановил с полза на страна в производството ликвидни и изискуеми права.
 3.5. Отмяна
 Съгласно част от съдебната практика[27], решенията по спорна администрация не подлежат на отмяна по чл. 303 ГПК, тъй като могат да се отменят само решения, при които се формира сила на пресъдено нещо (в този смисъл и т. 2 на Постановление на Пленума на Върховния съд 2/1977 г.). Съществува и съдебна практика на ВКС, според която актовете на спорна администрация подлежат на отмяна[28]. Въпросът е поставен за решаване по т. 4 по тълкувателно дело 7/2014 г. на ОСГТК на ВКС.
 Силата на пресъдено нещо защитава и установява спорното материално право, преклудира последващ спор относно същото и задължава страните по него да преустановят спора си за това право като съобразят поведението си с установеното и защитено материално право. Тя е свързана с материалното право, предмет на делото и решението. В същото време всички съдебни актове, не само решенията, са задължителни за адресатите си, след като влязат в сила, дори когато при тях не се формира сила на пресъдено нещо (така например обезпечителните актове; актовете, прекратяващи делото и др.) и регулират поведението им. Актът на съдебна администрация не формира сила на пресъдено нещо, но е задължителен за адресатите си. Затова не е основателно механичното позоваване на т. 2 от Постановление на Пленума на Върховния съд 2/1977 г., за да се обоснове изводът, че актовете на спорна администрация не подлежат на отмяна. Напротив, доколкото с тях се постановяват права и задължения, които не са съществували до момента на постановяването им, то обвързаните от тези актове лица са легитимирани както да ги обжалват, така и да искат тяхната отмяна, в предвидените в ГПК случаи.
 Също така е неправилно да не се направи разграничение между изменение на постановения в акта на спорна администрация (поради новонастъпили обстоятелства) режим и отмяна на такъв акт. Вярно е, че страните могат да искат изменение на постановения при съдебна администрация режим, но това не отнема правото да искат отмяна – отмяната е свързана с изчерпателно уредените в ГПК хипотези, докато изменението на постановения режим е свързано с факти, реализирали се в последствие, след като съдът е определил режима. Чрез производството по отмяна се търси защита срещу влезлия с сила акт на спорна съдебна администрация, който е неправилен и затова следва да бъде отменен на посочените в ГПК основания[29]. Докато не бъде отменен, той произвежда неблагоприятни последици в правната сфера на адресатите си. Изменението на определения в спорната администрация режим не е защита срещу неправилна преценка на съда, а средство съответното материално правоотношение да се приспособи към нови или изменени обстоятелства. Затова чрез искането за изменение не се осъществява контрол или защита срещу акта на съдебна администрация. С оглед на това актовете на спорна администрация подлежат на отмяна на общо основание, а определеният с тях режим може да се изменя в последствие.
 Настоящото изследване очертава специфичните предмет и задача на спорната съдебна администрация: да замести, в посочените от закона случаи, липсващата воля на страните по дадено гражданско правоотношение, като по този начин съдът се намесва и управлява правоотношението, определяйки съдържанието му (правата и задълженията в него). С оглед на това решението по спорна администрация е решение по целесъобразност, като съдът следва да се съобрази с уредените в закона критерии за това.
 При него не се формира сила на пресъдено нещо (и поради това може да се изменя в последствие) и в някои хипотези то може да бъде изпълнително основание за преминаване към принудително изпълнение на постановения в него правен материалноправен режим.
 Въпреки някои свои прилики, спорната администрация не представлява производство по конститутивен иск, а актовете по спорна администрация не са конститутивни решения.
 [1] По отношение на спецификите на спорната съдебна администрация вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59-60; стр. 198
 [2] В този смисъл вж. Г. Боянов, Вещно право, С., 2009 г., стр. 187-188
 [3] За съдебната администрация в тази хипотеза вж. Л. Ненова, Семейно право на Република България. Книга първа, С., 2009 г., стр. 647
 [4] За съдебната администрация в тази хипотеза вж. Л. Ненова, Семейно право на Република България. Книга втора, С., 2009 г., стр. 367; стр. 371
 [5] За тезата, че при стопанска непоносимост съдът прекратява или изменя договора в производство по спорна съдебна администрация вж. А. Калайджиев, Облигационно право, С., 2010 г., стр. 326-327; за обратното становище, че става въпрос за конститутивен иск, вж. О. Герджиков, Търговски сделки, С., 2008 г., стр. 40-41; стр. 56
 [6] В този смисъл в съдебната практика вж. например Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.; Решение 418 от 17.07.2009 г. на ВКС по гр. д. 1091/2008 г.
 [7] В този смисъл в съдебната практика вж. например Решение 965 от 16.10.2008 г. на ВКС по гр. д. 4158/2007 г.; Решение 1375 от 18.12.2008 г. на ВКС по гр. д. 5926/2007 г.
 [8] За предмета на спорната съдебна администрация вж. например Решение 64 от 20.02.2012 г. на ВКС по гр. д. 1398/2011 г.
 [9] В подкрепа на това например Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.
 [10] Така Решение 1713 от 15.03.2010 г. на ВКС по гр. д. 1654/2009 г.
 [11] За това становище вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59
 [12] За приложимите към спорната съдебна администрация процесуални правила вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 58; още Ст. Григорова, Актуални проблеми на отношенията „родители-деца“ според новия Семеен кодекс, сп. Адвокатски преглед 10-11/2010 г., стр. 5; така и Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.
 [13] Taкa. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 30
 [14] Taкa Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 58
 [15] В този смисъл вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59
 [16] Така О. Герджиков, Търговски сделки, С., 2008 г., стр. 40-41; стр. 56; И. Стайков, Институтът на clausula rebus sic stantibus в действащото българско търговско право, сп. Съвременно право 1/1998 г., стр. 71-81; Определение 478 от 10.06.2003 г. по ч. гр. д. 175/2003 г. на ВКС; Определение 778 от 08.11.2010 г. по ч. т. д. 538/2010 г. на ВКС; Решение 531 от 27.09.2007 г. по т. д. 284/2007 г. на ВКС; Определение 843 от 10.12.2013 г. по ч. т. д. 3522/2013 г. на ВКС
 [17] Така Решение 829 от 20.01.2006 г. по т. д. No 2121/2003 г. на ВКС
 [18] За тази функция на възражението вж. В. Таджер, Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял I, С., 2001 г., стр. 401; М. Павлова, Гражданско право, Обща част, том първи, С., 1996 г., стр. 185
 [19] За това виждане В. Таджер, Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял I, С., 2001 г., стр. 388; М. Павлова, Гражданско право, Обща част, том първи, С., 1996 г., стр. 198
 [20] За възможността да се възложи на арбитраж да измени договорно правоотношение вж. Ж. Сталев, Арбитраж по частноправни спорове, С., 1997 г., стр. 23-24
 [21] За това мнение вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 377
 [22] Така Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59; Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.; Решение 1713 от 15.03.2010 г. на ВКС по гр. д. 1654/2009 г.
 [23] За тази теза вж. Ст. Григорова, Актуални проблеми на отношенията „родители-деца“ според новия Семеен кодекс, сп. Адвокатски преглед 10-11/2010 г., стр. 5
 [24] В подкрепа на това вж. например Решение 64 от 20.02.2012 г. на ВКС по гр. д. 1398/2011 г.
 [25] Така например Решение 412 от 07.07.2009 г. на ВКС по гр. д. 1948/2008 г.
 [26] В подкрепа на тезата, че и при спорната съдебна администрация може да се издаде изпълнителен лист Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 373
 [27] Така например Определение 406 от 22.11.2011 г. по гр.д. 1310/11 г. на на ВКС, Определение 261 от 16.07.2014 г. по гр.д. 4029/14 г. на ВКС, Определение 261 от 16.07.2014 г. по гр.д 4029/14 г. на ВКС
 [28] Вж. например Определение 218 от 08.04.2011 г. по ч.гр.д. 184/11 г. на ВКС, Решение 197 от 16.10.2013 г. по гр.д. 3488/13 г. на ВКС, Решение 893/10 г. от 27.05.2011 г. по гр.д. 1075/10 г. на ВКС, Решение 614 от 11.10.2010 г. по гр.д. 836/10 г. на ВКС, Решение 120 от 07.08.2013 г. по гр.д. 936/12 г. на ВКС
 [29] Така Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 650
 Алтернативното обективно съединяване на искове в гражданския процес
 « Към въпроса за давността при иск на застрахования срещу застрахователя по „гражданска отговорност“ за застрахователно обезщетение, когато е удовлетворил увредения ЗАКОННАТА ЛИХВА И ПОГАСИТЕЛНИЯТ ЕФЕКТ НА ЧАСТИЧНО ПЛАЩАНЕ – ЧЛ. 76, АЛ. 1 ИЛИ ЧЛ. 76, АЛ. 2 ОТ ЗЗД? » Благодарение на:


text:
Koodiviidakko Oy - Viestinnän tekniikan asiantuntija - Koodiviidakko
 Koodiviidakko Oy - Viestinnän tekniikan asiantuntija
 Yritys›Koodiviidakko Oy - Viestinnän tekniikan asiantuntija Koodiviidakko Oy on viestinnän tekniikan asiantuntija
 Panostamme vahvasti omaan tuotekehitykseen ja hyvään asiakaspalveluun. Hyvä lopputulos tarvitsee molempia.
 Koodiviidakko on Suomen suurin markkinoinnin ja viestinnän pilvipalveluja tuottava ohjelmistoyritys. Asiakkaamme ovat ihmisiä, jotka tekevät markkinointia ja viestintää työkseen - meidän missiomme on tarjota heille parhaat mahdolliset työkalut Viidakko-tuoteperheen muodossa. Koodiviidakolla on yli 3000 asiakasta Suomessa, Pohjoismaissa, Keski-Euroopassa, Venäjällä, Lähi-Idässä ja Kiinassa. Koodiviidakko sai valtakunnallisen yrittäjäpalkinnon vuonna 2012.
 Vuonna 2004/2005
 Katso historia ›
 Yli 140 digiviestinnän ohjelmistoasiantuntijaa
 Katso henkilöstön yhteystiedot ›
 Yli 3000 asiakasta Suomessa, Pohjoismaissa, Keski-Euroopassa, Venäjällä, Lähi-Idässä ja Kiinassa.
 Velaton ja vakavarainen. Oikea asenne!
 myynti(@)viidakko.fi
 +358 10 387 7053(vaihde)
 tuki(@)viidakko.fi
 +358 10 387 7050 (ark. klo 9-17)
 laskutus(@)viidakko.fi


text:
28.4.2007
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 96/39
 Sentenza del Tribunale della funzione pubblica (Terza Sezione) 29 marzo 2007 — Cwik/Commissione
 (Causa F-31/05) (1)
 (Dipendenti - Valutazione - Rapporto di evoluzione della carriera - Esercizio di valutazione per il 2003 - Ricorso di annullamento - Eccezione di illegittimità - Errore manifesto di valutazione)
 (2007/C 96/80)
 Lingua processuale: il francese
 Parti
 Ricorrente: Michael Cwik (Tervuren, Belgio) (rappresentante: avv. N. Lhoëst)
 Convenuta: Commissione delle Comunità europee (rappresentanti: L. Lozano Palacios e J. Currall, agenti)
 Oggetto della causa
 Da una parte, l'annullamento del suo rapporto di valutazione della carriera redatto per il periodo dal 1o gennaio al 31 dicembre 2003 e, in quanto necessario, della decisione 24 gennaio 2005 recante rigetto del suo reclamo rivolto contro il REC 2003 e, dall'altra, la condanna della Commissione delle Comunità europee al pagamento di un indennizzo in via simbolica pari a EUR 1,00
 Dispositivo della sentenza
 1)
 Il ricorso è respinto.
 2)
 Ciascuna parte sopporta le proprie spese.
 (1) GU C 193 del 6.8.2005 (causa inizialmente registrata dinanzi al Tribunale di primo grado delle Comunità europee con il numero T-200/05 e trasferita al Tribunale della funzione pubblica dell'Unione europea con ordinanza 15.12.2005).


text:
 Avis juridique important
 |
 21998D0507(08)
 Decision of the EEA Joint Committee No 81/97 of 12 November 1997 amending Annex IV (Energy) to the EEA Agreement
 Official Journal L 134 , 07/05/1998 P. 0010 - 0010
 DECISION OF THE EEA JOINT COMMITTEE No 81/97 of 12 November 1997 amending Annex IV (Energy) to the EEA AgreementTHE EEA JOINT COMMITTEE,Having regard to the Agreement on the European Economic Area, as adjusted by the Protocol adjusting the Agreement on the European Economic Area, hereinafter referred to as 'the Agreement`, and in particular Article 98 thereof,Whereas Annex IV to the Agreement was amended by Decision of the EEA Joint Committee No 49/97 (1);Whereas Council Decision 97/8/EC of 20 December 1996 repeals Directive 75/405/EEC concerning the restriction of the use of petroleum products in power stations (2);Whereas, therefore, Council Directive 75/405/EEC of 14 April 1975 concerning the restriction of the use of petroleum products in power stations (3) should be deleted from the Agreement,HAS DECIDED AS FOLLOWS:Article 1The text of point 2 (Council Directive 75/405/EEC) shall be deleted.Article 2This Decision shall enter into force on 13 November 1997, provided that all the notifications within the meaning of Article 103(1) of the Agreement have been made to the EEA Joint Committee.Article 3This Decision shall be published in the EEA Section of and in the EEA Supplement to the Official Journal of the European Communities.Done at Brussels, 12 November 1997.For the EEA Joint CommitteeThe PresidentE. BULL(1) OJ L 290, 23.10.1997, p. 35.(2) OJ L 3, 7.1.1997, p. 7.(3) OJ L 178, 9.7.1975, p. 26.


text:
Hobokena () ir pilsēta ASV ziemeļrietumos, Ņujorkas aglomerācijā, Hudzonas upes labajā krastā iepretim Manhatanai.
 Hobokena par pilsētu kļuva 1855. gadā, kad tā sāka strauji attīstīties kā osta. Vairums tā laika pilsētas iedzīvotāju bija vācu izcelsmes. Hobokenā tika fiksēta pirmā beisbola spēle, jo 1845. gadā viens no pirmajiem beisbola klubiem — New York Knickerbockers ierīkoja šeit spēļu laukumu un sāka regulāras sacensības.
 Pirmā pasaules kara laikā pilsētas vācu iedzīvotāju tika deportēti uz citām vietām, bet Hobokena kļuva par galveno bāzi karaspēka pārsūtīšanai uz Eiropu. Caur Hobokenas ostu uz karu devās vairāk kā 2 miljoni ASV karavīri, tāpēc radās teiciens par drīzu tikšanos "debesīs, ellē vai Hobokenā" (Heaven, Hell or Hoboken). Starp pasaules kariem pilsētas iedzīvotāju sastāvs mainījās un vairākumu ieguva itāļu un īru izcelsmes ļaudis.
 Hobokenā atrodas Stīvensa Tehnoloģiskais institūts.
 Cilvēki
 Hobokenā dzimuši:
 Maikls Čangs (Michael Chang, 1972) — tenisists;
 Hovards Eikens (Howard Aiken, 1900—1973) — inženieris;
 Alfrēds Kinsijs (Alfred Kinsey, 1894—1956) — seksologs;
 Alfrēds Krēbers (Alfred L. Kroeber, 1876—1960) — antropologs;
 Doroteja Lanža (Dorothea Lange, 1895—1965) — fotogrāfe;
 Džo Pantoliano (Joe Pantoliano, 1951) — aktieris;
 Frenks Sinatra (Frank Sinatra, 1915—1998) — dziedātājs;
 Alfrēds Štiglics (Alfred Stieglitz, 1864—1946) — fotogrāfs;
 Pia Zadora (Pia Zadora, 1954) — aktrise.
 Atsauces
 Ārējās saites
 Ņūdžersijas pilsētas


text:
Thomas Brdarić (sündinud 23. jaanuaril 1975 Nürtingenis) on Saksamaae jalgpallitreener ja endine mängija (ründaja).
 Saksamaa jalgpallikoondiss tegi Brdarić debüüdi märtsis 2002, kui Rostockis mängiti USA-ga ja võideti 4:2. Saksamaa eest mängis ta aastatel 2002–2004 8 kohtumist ja lõi ühe värava.
 Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on ta tegutsenud treenerina. Alates 2018. aastast on ta Rot-Weiß Erfurti peatreener.
 Klubid
 VfB Neffen
 FV Nürtingen
 Stuttgarter Kickers
 VfL Kirchheim
 VfB Stuttgart
 Fortuna Düsseldorf
 Fortuna Köln (1996–1999)
 Bayer Leverkusen
 Hannover 96
 VfL Wolfsburg
 Isiklikku
 Thomas Brdarić on 185 cm pikk.
 Välislingid
 kodulehekülg
 Leverkusen who's who
 Saksamaa jalgpallurid
 Saksamaa jalgpallitreenerid
 VfB Stuttgardi mängijad
 Leverkuseni Bayeri mängijad
 Hannover 96 jalgpallurid
 VfL Wolfsburgi mängijad
 Bundesliga mängijad
 Sündinud 1975


text:
Ку̀делин е село в Северозападна България, община Брегово, област Видин.
 География
 Село Куделин е разположено върху територия с предимно равнинен релеф. Отстои на по около 1,5 – 2 км от граничната с Република Сърбия река Тимок на запад, от устието ѝ при вливането в река Дунав на север и от граничната с Румъния река Дунав на югоизток от устието на Тимок. Надморските височини са между 40 и 50 метра, на площада пред сградата на кметството – около 49 м.
 През Куделин минава третокласен път, който започва от град Брегово и минава през селата Балей, Куделин, Връв, Ново село, Флорентин и други.
 Населението на Куделин към 1934 г. наброява 433 лица, към 1975 г. има своя максимум – 596 лица, намалява към 2001 г. на 405 лица, а към 2018 г. – на 317 лица.
 История
 Старото име на селото е Влашка Раковица. През 1934 г. е преименувано на името на владетеля на Браничевската област от края на 13 век Куделин.
 При избухването на Балканската война в 1912 г. един човек от Влашка Раковица е доброволец в Македоно-одринското опълчение.
 Обществени институции
 Куделин е център на кметство Куделин.
 Православният храм „Възнесение Господне“, разположен в северозападния край на селото в местността Яса̀ци, действа само на големи религиозни празници.
 Други
 Дом за възрастни хора с умствена изостаналост
 Домът за възрастни хора с умствена изостаналост (мъже) в село Куделин е открит на 28 август 1961 г. Първите домуващи са хора с умствена изостаналост и тежки телесни недъзи, настанени в сградата на бившата гранична застава.
 Сградата на дома е на три етажа, като всеки етаж е оборудван с необходимите помощно – технически средства за хора с увреждания. Домуващите са настанени по трима и четирима в стая.
 Местности
 В землището на село Куделин са включени 6 местности:
 Пагони грандо маре
 Уния Барни
 Погоне
 Ясаци
 Татари
 Ливадите
 Бележки
 Външни препратки
 История на село Куделин
 Села в област Видин
 Населени места в община Брегово


text:
 11/Sv. 95
 HR
 Službeni list Europske unije
 62
 22000D1214(12)
 L 315/26
 SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
 ODLUKA ZAJEDNIČKOG ODBORA EGP-a
 br. 82/2000
 od 2. listopada 2000.
 o izmjeni Protokola 31 uz Sporazum o EGP-u, o suradnji u posebnim područjima izvan četiri slobode
 ZAJEDNIČKI ODBOR EGP-a,
 uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru, kako je izmijenjen Protokolom o prilagodbi Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, dalje u tekstu „Sporazum”, a posebno njegove članke 86. i 98.,
 budući da:
 (1)
 Protokol 31 uz Sporazum je izmijenjen Odlukom br. 99/1999 Zajedničkog odbora EGP-a od 30. srpnja 1999. (1)
 (2)
 Potrebno je proširiti suradnju ugovornih stranaka Sporazuma kako bi uključivala pripremne aktivnosti u okviru promicanja Europskog digitalnog sadržaja u globalnim mrežama spomenutim pod proračunskom smjernicom B5-3 3 4 općeg proračuna Europskih zajednica za financijsku godinu 2000.
 (3)
 Protokol 31 uz Sporazum se stoga izmjenjuje kako bi se omogućila ova proširena suradnja tijekom financijske godine 2000.,
 ODLUČIO JE:
 Članak 1.
 U članku 2. Protokola 31 uz Sporazum umeće se sljedeći stavak:
 „(6)
 Članice EFTA-e od 1. siječnja 2000., sudjeluju u aktivnostima Zajednice vezano uz sljedeću proračunsku smjernicu, koja se navodi u općem budžetu Europskih zajednica za financijsku godinu 2000.:
 — B5-3 3 4: Promicanje Europskog digitalnog sadržaja u globalnoj mreži.”
 Članak 2.
 Riječi „stavak 5.” u stavcima 1., 2. i 3. članka 2. Protokola 31 uz Sporazum zamjenjuje se sljedećim „stavci 5. i 6.”
 Članak 3.
 Ova Odluka stupa na snagu 3. listopada 2000., pod uvjetom da su sve obavijesti iz članka 103. stavka 1. Sporazuma podnesene Zajedničkom odboru EGP-a. (2)
 Primjenjuje se od 1. siječnja 2000.
 Članak 4.
 Ova se Odluka objavljuje u odjeljku o EGP-u i Dodatku o EGP-u Službenom listu Europskih zajednica.
 Sastavljeno u Bruxellesu 2. listopada 2000.
 Za Zajednički odbor EGP-a
 Predsjednik
 G. S. GUNNARSSON
 (1) SL L 296, 23.11.2000.
 (2) Ustavni zahtjevi nisu navedeni.