type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 11.1.2018
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 6/37
 A BIZOTTSÁG (EU) 2018/34 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE
 (2017. szeptember 28.)
 a 2014/92/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek megfelelően a díjjegyzék egységesített formátumára és egységes szimbólumára vonatkozó végrehajtás-technikai standardok meghatározásáról
 (EGT-vonatkozású szöveg)
 AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
 tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
 tekintettel a fizetési számlákhoz kapcsolódó díjak összehasonlíthatóságáról, a fizetésiszámla-váltásról és az alapszintű fizetési számla nyitásáról, illetve használatáról szóló, 2014. július 23-i 2014/92/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvre (1) és különösen annak 4. cikke (6) bekezdésének harmadik albekezdésére,
 mivel:
 (1)
 A 2014/92/EU irányelv előírja a tagállamok számára annak biztosítását, hogy a pénzforgalmi szolgáltatók papíron vagy más tartós adathordozón díjjegyzéket bocsássanak a fogyasztó rendelkezésére, amely tartalmazza a fizetési számlához kapcsolódó legjellemzőbb szolgáltatások végleges jegyzékében levő egységesített megnevezéseket, és – amennyiben az adott szolgáltatást valamely pénzforgalmi szolgáltató nyújtja – az egyes szolgáltatások vonatkozó díjait. A végleges jegyzéket a tagállamoknak kell közzétenniük és azokba be kell építeniük a (EU) 2018/32 rendeletben (2) meghatározott egységesített uniós terminológiát.
 (2)
 Annak biztosítása érdekében, hogy a díjjegyzék megfeleljen a 2014/92/EU irányelv céljainak, és ezzel egyidejűleg az összehasonlítást és az átláthatóságot megkönnyítő megfelelő tájékoztatást nyújtson a fogyasztók részére, a pénzforgalmi szolgáltatóknak egységesített díjjegyzékmintát kell használniuk, amelyhez a díjjegyzék kitöltésére vonatkozó egyértelmű utasításokat kell biztosítani.
 (3)
 Mivel a díjjegyzék célja, hogy a fogyasztók a fizetésiszámla-szerződés megkötését megelőzően a fizetési számlára vonatkozó ajánlatok összehasonlítására lehetőséget adó információkat kapjanak, a pénzforgalmi szolgáltatónak a fogyasztónak kínált egyes fizetési számlákra vonatkozó díjjegyzéket egységesített minta alapján kell elkészítenie.
 (4)
 Annak érdekében, hogy a fogyasztók ki tudják választani az igényeiknek leginkább megfelelő számlát, ugyanakkor biztosított legyen a magas szintű egységesítés, lehetővé kell tenni megfelelő csomagkombinációk bemutatását, továbbá azt, hogy a pénzforgalmi szolgáltató a szóban forgó fizetési számlára vonatkozóan egynél több díjjegyzéket készíthessen, feltéve, hogy minden egyes díjjegyzékbe legalább egy csomagot belefoglal.
 (5)
 Annak érdekében, hogy megkönnyítsük a fogyasztó számára a különböző típusú csomagok tartalmának és azok díjainak megértését, a csomagokat a díjjegyzékben elkülönítve kell felsorolni.
 (6)
 Annak érdekében, hogy a fogyasztók egyértelmű képet kapjanak a csomagról, külön táblázatban – a csomagok tartalmára vonatkozó információtól elkülönítve – kell bemutatni azokat a szolgáltatásokat, amelyek meghaladják a csomag keretét és nem szerepelnek a legjellemzőbb szolgáltatások végleges nemzeti jegyzékében és így nem kerülnek feltüntetésre a díjjegyzékben.
 (7)
 Mivel a fogyasztók rendelkezésére bocsátott egyes díjjegyzékek tartalma a szóban forgó pénzforgalmi szolgáltatók szolgáltatásokra vonatkozó ajánlatától, továbbá a fizetési számlákhoz kapcsolódó legjellemzőbb szolgáltatások egyes tagállamok által összeállított, végleges jegyzékétől függ, az egységes piacon kínált fizetési számlák összehasonlíthatóságának biztosításához a díjjegyzéknek tartalmaznia kell bizonyos címeket, amelyek szerint a különböző szolgáltatásokat csoportosítani kell.
 (8)
 A díjjegyzékmintának külön táblázatot kell tartalmaznia azon pénzforgalmi szolgáltatók számára, amelyeknek átfogó költségmutatót is meg kell adniuk.
 (9)
 Ez a rendelet az Európai Felügyeleti Hatóság (Európai Bankhatóság) (EBH) által a Bizottságnak benyújtott végrehajtás-technikai standardtervezeten alapul.
 (10)
 Az EBH nyilvános konzultációt folytatott az e rendelet alapját képező végrehajtás-technikai standardtervezetről, elemezte az esetleges kapcsolódó költségeket és hasznot, továbbá kikérte az 1093/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (3) 37. cikkével összhangban létrehozott banki érdekképviseleti csoport véleményét,
 ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
 1. cikk
 A díjjegyzékminta és annak egységes szimbóluma
 (1) A pénzforgalmi szolgáltató a mellékletben meghatározott mintát használja, és azt a 2–13. cikkben meghatározottaknak megfelelően tölti ki.
 (2) A pénzforgalmi szolgáltató a díjjegyzékmintát a kitöltés során csak az e rendeletben előírtaknak megfelelően módosítja. A pénzforgalmi szolgáltató mindenekelőtt betartja az információk, címek és alcímek mintában meghatározott sorrendjét. A díjjegyzék:
 a)
 A4-es méretű, álló formátumú;
 b)
 tartalmazza a „Díjjegyzék” címet az első oldal tetején középen, a pénzforgalmi szolgáltatónak a dokumentum bal felső sarkában látható logója, valamint a dokumentum jobb felső sarkában látható egységes szimbólum között;
 c)
 tartalmazza a mellékletben meghatározott mintának megfelelően ábrázolt egységes szimbólumot, amelynek mérete 2,5 cm × 2,5 cm;
 d)
 Arial vagy ahhoz hasonló, 11-es méretű betűtípus használatával készül, kivéve a „Díjjegyzék” címet, amelyhez 16-os betűméretet kell használni, félkövérrel szedve; a címekhez félkövér 14-es betűméretet, az alcímekhez pedig 12-es betűméretet kell használni, kivéve, ha a látássérült személyekre tekintettel a nemzeti jog a betűméret növelését vagy a Braille-írás használatát írja elő, vagy arról a fogyasztó és a pénzforgalmi szolgáltató megállapodik;
 e)
 fekete-fehér nyomtatással készül a pénzforgalmi szolgáltató logójának és az egységes szimbólumnak a kivételével, amelyeket a 2. cikkben meghatározottaknak megfelelően színesben is meg lehet jeleníteni;
 f)
 a címek színe az RGB színmodell 166 166 166 referenciaszámú színárnyalatának megfelelő középszürke, az alcímeké pedig az RGB színmodell 191 191 191 referenciaszámú színárnyalatának megfelelő világosszürke;
 g)
 oldalai számozottak.
 (3) A pénzforgalmi szolgáltató az általa az ügyfeleknek kínált minden egyes fizetési számlára vonatkozóan külön díjjegyzéket bocsát rendelkezésre.
 (4) A 2014/92/EU irányelv IV. fejezetében említett alapszintű fizetési számla biztosításától függetlenül, amennyiben a pénzforgalmi szolgáltató csak egyetlen, a 2014/92/EU irányelv 4. cikkének (3) bekezdésében említett különböző szolgáltatáscsomagokkal kombinálható fizetési számlára vonatkozó ajánlatot ad a fogyasztónak, a pénzforgalmi szolgáltató az említett számlára vonatkozóan készíthet egynél több díjjegyzéket, feltéve, hogy az egyes díjjegyzékek legalább egy csomagot magukban foglalnak.
 2. cikk
 Az egységes szimbólum és a pénzforgalmi szolgáltató logója
 (1) Az egységes szimbólum színes megjelenítése esetén a háttér színe az RGB színmodell 0/51/153 (hexadecimális: 003399) referenciaszámú színárnyalatának, a szimbólum színe az RGB színmodell 255/204/0 (hexadecimális: FFCC00) referenciaszámú színárnyalatának felel meg.
 (2) A pénzforgalmi szolgáltató logójának mérete megegyezik az egységes szimbólum méretével.
 (3) A logó csak akkor tüntethető fel színesben, ha az egységes szimbólum is színes. Fekete-fehér nyomtatás esetén az egységes szimbólumnak jól olvashatónak kell lennie.
 3. cikk
 A számlavezető neve
 A számlát vezető pénzforgalmi szolgáltató nevét félkövér betűkkel szedve, balra igazítva kell feltüntetni.
 4. cikk
 A számla megnevezése
 A számlavezető neve alatt kell feltüntetni a számla megnevezését félkövér betűkkel szedve, balra igazítva.
 5. cikk
 Dátum
 A számla megnevezése alatt – az 1. cikk (2) bekezdésének d) pontjában előírt betűtípus használatával, balra igazítva – fel kell tüntetni azt a dátumot, amikor a pénzforgalmi szolgáltató utoljára frissítette a díjjegyzéket.
 6. cikk
 Bevezető nyilatkozat
 (1) A mintában meghatározott bevezető nyilatkozat szövegét változtatás nélkül kell átvenni a díjjegyzékben, 1,15-ös sorközzel, a szöveg előtt 0 pontos, a szöveg után pedig 10 pontos távolságot hagyva.
 (2) A pénzforgalmi szolgáltató a szögletes zárójelben szereplő szöveg helyén tünteti fel a releváns szerződéskötést megelőző és szerződéses dokumentumok megnevezését.
 7. cikk
 „Szolgáltatások és díjak” táblázat
 (1) Amennyiben a pénzforgalmi szolgáltató kínál olyan szolgáltatást, amelyet tartalmaz a 2014/92/EU irányelv 3. cikkének (5) bekezdésében említett, a fizetési számlákhoz kapcsolódó legjellemzőbb szolgáltatásokra vonatkozó végleges nemzeti jegyzék, a szolgáltatásokra és díjakra vonatkozó táblázatban felsorolja ezeket a szolgáltatásokat, továbbá azok megfelelő díjait a következők szerint:
 a)
 a szolgáltatásokat a „Szolgáltatás” oszlopban tünteti fel balra igazítva, félkövér betűkkel szedve;
 b)
 minden egyes szolgáltatást csak egyszer, a táblázat megfelelő alcíme alatt ad meg, például a számlanyitást vagy -vezetést az „Általános számlaszolgáltatások” alcím alatt;
 c)
 a szolgáltatások díjait a „Díj” oszlopban tünteti fel, jobbra igazítva;
 d)
 amennyiben a díjat nem az alkalmankénti igénybevételek alapján, hanem rendszeres gyakorisággal számítják fel, a „Díj” oszlopban balra igazítva megadja a gyakoriságot, jobbra igazítva pedig az adott időszakra vonatkozó megfelelő díjat; a teljes éves díjat közvetlenül a gyakoriságra vonatkozó adat alatti sorban tünteti fel félkövér betűkkel szedve, balra igazítva a „Teljes éves díj” kifejezést, a megfelelő díjat pedig jobbra igazítva,
 e)
 a sorköz egyszeres és 0 pontos távolságot kell hagyni minden egyes szolgáltatás és díj előtt és után.
 (2) Amennyiben a pénzforgalmi szolgáltató által kínált, valamely alcímhez tartozó szolgáltatás egyikét sem tartalmazza a fizetési számlákhoz kapcsolódó legjellemzőbb szolgáltatások végleges nemzeti jegyzéke, a szóban forgó alcímhez kapcsolódó teljes sort az alcímmel együtt törölni kell.
 (3) Amennyiben a pénzforgalmi szolgáltatók a legjellemzőbb szolgáltatások 2014/92/EU irányelv 3. cikkének (5) bekezdésében említett végleges nemzeti jegyzékében található valamely szolgáltatást vagy szolgáltatásokat nem kínálnak, vagy ha a számla keretében az adott szolgáltatás nem áll rendelkezésre, „a szolgáltatás nem áll rendelkezésre” kifejezést kell feltüntetni.
 (4) Amennyiben az alábbi esetek valamelyikében a pénzforgalmi szolgáltató külön díjakat számít fel, az adott szolgáltatáshoz tartozóan a „Díj” oszlopban külön sorban ismerteti az egyes díjköteles eseteket, csatornákat vagy feltételeket („díjtípusok”):
 a)
 egy adott szolgáltatás nyújtásáért eltérő díjak – például ugyanazon szolgáltatásra vonatkozóan kezdeti előkészítési díj, majd azt követően végrehajtási díj – felszámítása;
 b)
 a szolgáltatás kérése, igénybevétele vagy nyújtása különböző csatornákon – például telefonon, bankfiókon vagy interneten – keresztül történik;
 c)
 egy adott szolgáltatás díja valamilyen egyedi feltétel teljesülésétől függ, például minimális vagy maximális küszöbérték elérése átutalás vagy készpénzfelvétel esetén.
 A leírást balra igazítva, a díjat pedig jobbra igazítva kell megadni.
 (5) Amennyiben a díjakat különböző típusú díjak kombinációjaként számítják fel, például ha a díjak az igénybe vett csatornától függően eltérnek, majd egy küszöbérték elérését követően további bontásra kerülnek, a pénzforgalmi szolgáltató a (4) bekezdés alkalmazása mellett jobbra igazítva feltünteti minden egyes további díjtípus leírását.
 8. cikk
 Az „Általános számlaszolgáltatások” alcímhez tartozó díjak részét képező szolgáltatáscsomagok ismertetése
 (1) Amennyiben a fizetési számlához kapcsolódó szolgáltatáscsomag az „Általános számlaszolgáltatások” alcím alatti díjak részeként kerül felszámításra, a csomaghoz tartozó valamennyi szolgáltatást – függetlenül attól, hogy azokat tartalmazza-e a 2014/92/EU irányelv 3. cikkének (5) bekezdésében említett, fizetési számlákhoz kapcsolódó legjellemzőbb szolgáltatások végleges nemzeti jegyzéke – a táblázat általános számlaszolgáltatásokra vonatkozó szakaszában kell megadni, a szolgáltatáscsomagra vonatkozó sorban.
 (2) A pénzforgalmi szolgáltatóknak a 10. cikknek megfelelően fel kell tüntetniük a szolgáltatáscsomag keretét meghaladó bármely szolgáltatásra vonatkozó díjat.
 (3) Amennyiben a szolgáltatáscsomaghoz tartozó szolgáltatások száma nem korlátozott, a pénzforgalmi szolgáltató törli a sor alján található következő mondatot „A kereten felül igénybe vett szolgáltatásokért külön díjat számítunk fel.”.
 (4) Amennyiben egy szolgáltatáscsomagot nem kínálnak a számla keretében, vagy ha a szolgáltatáscsomag díját az általános számlaszolgáltatások díjától elkülönítve számítják fel, a szolgáltatáscsomagra vonatkozó teljes sort törölni kell.
 9. cikk
 Az „Általános számlaszolgáltatások” alcímhez tartozó díjaktól elkülönítve felszámított szolgáltatáscsomagok ismertetése
 (1) Amennyiben a pénzforgalmi szolgáltató a számlával a fizetési számlához kapcsolódó szolgáltatáscsomagot kínál, és a szóban forgó szolgáltatáscsomagot az „Általános számlaszolgáltatások” alcímhez tartozó, a szolgáltatásokat és díjakat tartalmazó táblázatban feltüntetett díjaktól elkülönítve számítja fel, a pénzforgalmi szolgáltatók a szolgáltatáscsomagra vonatkozó táblázatban feltüntetik a következőket:
 a)
 a csomaghoz tartozó valamennyi szolgáltatás, függetlenül attól, hogy azokat tartalmazza-e a 2014/92/EU irányelv 3. cikkének (5) bekezdésében említett, fizetési számlákhoz kapcsolódó legjellemzőbb szolgáltatások végleges nemzeti jegyzéke;
 b)
 a csomagdíjhoz tartozó egyes szolgáltatások mennyisége, vagy számmal kifejezve vagy annak megjelölésével, hogy a szolgáltatások száma nem korlátozott;
 c)
 a „Díj” oszlopban jobbra igazítva a csomagdíj.
 (2) Amennyiben a csomagra rendszeres gyakorisággal számítanak fel díjat, a „Díj” oszlopban balra igazítva fel kell tüntetni a gyakoriságot, közvetlenül a gyakoriság alatti sorban pedig a teljes éves díjat, félkövér betűkkel szedve és a „Teljes éves díj” kifejezés használatával.
 (3) A pénzforgalmi szolgáltatóknak a 10. cikknek megfelelően fel kell tüntetniük a szolgáltatáscsomag keretét meghaladó bármely szolgáltatásra vonatkozó díjat.
 (4) Amennyiben a csomaghoz tartozó szolgáltatások száma nem korlátozott, a pénzforgalmi szolgáltató törli a táblázat alján található következő mondatot: „A kereten felül igénybe vett szolgáltatásokért külön díjat számítunk fel.”.
 (5) Amennyiben a díjjegyzék több, az (1) bekezdés hatálya alá tartozó csomagot tartalmaz, a pénzforgalmi szolgáltatók az egyes csomagokra vonatkozó, e cikk szerinti információt külön táblázatban adják meg, adott esetben a szolgáltatáscsomag márkanevének feltüntetésével.
 (6) Amennyiben a pénzforgalmi szolgáltató a számla keretében nem kínálja a szolgáltatáscsomagot, vagy ha a szolgáltatáscsomag díját az általános számlaszolgáltatások díjának részeként számítja fel, a teljes táblázatot törölni kell.
 10. cikk
 A fizetési számlához kapcsolódó szolgáltatáscsomagokban foglalt mennyiséget meghaladó szolgáltatások kiegészítő díjait tartalmazó táblázat
 (1) A pénzforgalmi szolgáltatók ebben a táblázatban tüntetik fel a csomag keretén felüli szolgáltatások 8. és 9. cikkben említett kiegészítő díjait, amennyiben a szolgáltatásokra és díjakra vonatkozó táblázat nem tartalmazza ezt az információt, vagy ha a szolgáltatás díja eltér a táblázatban megadottól.
 (2) Amennyiben a pénzforgalmi szolgáltató több csomagot kínál és az (1) bekezdésben említett kiegészítő díjak a csomagtól függően eltérnek, a pénzforgalmi szolgáltatók minden egyes csomagra vonatkozóan külön tüntetik fel a különböző díjakat, és adott esetben megadják a csomag márkanevét.
 (3) A pénzforgalmi szolgáltatók a táblázat kitöltésekor adott esetben az ebben a rendeletben meghatározott formátumot és szerkezetet követik.
 (4) Amennyiben a díjjegyzék nem tartalmaz információt a szolgáltatáscsomagokról, a pénzforgalmi szolgáltatók törlik az (1) bekezdésben említett táblázatot.
 11. cikk
 Átfogó költségmutató
 (1) Amennyiben a nemzeti rendelkezések ezt előírják, a pénzforgalmi szolgáltatók külön táblázatban feltüntetik a fizetési számla teljes éves költségét összesítő átfogó költségmutatót.
 (2) A pénzforgalmi szolgáltatók törlik az átfogó költségmutatóra vonatkozó táblázatot, amennyiben a nemzeti rendelkezések nem írják elő a pénzforgalmi szolgáltatók számára annak feltüntetését.
 12. cikk
 Márkanevek
 Márkanév használata esetén azt közvetlenül a szolgáltatás megnevezése után, az 1. cikk (2) bekezdésének d) pontjában előírt betűtípussal és szögletes zárójelek között kell feltüntetni.
 13. cikk
 Elektronikus eszközök alkalmazása
 (1) Amennyiben a pénzforgalmi szolgáltató a díjjegyzéket elektronikus eszközök útján biztosítja – feltéve, hogy ezzel párhuzamosan a fogyasztó rendelkezésére bocsátja a mellékletben meghatározott mintának megfelelő és a 2–12. cikkben előírt módon kitöltött díjjegyzék másolatát – a mintától kizárólag a következők szerint térhet el:
 a)
 az 1. cikk (2) bekezdésének d) pontjától eltérve növelheti a betűméreteket, feltéve, hogy az 1. cikk (2) bekezdésében meghatározott méretarányok megmaradnak;
 b)
 abban az esetben, ha az elektronikus eszközök mérete olyan, hogy több táblázat és oszlop használata megnehezítené a díjjegyzék olvashatóságát, használhat egyetlen oszlopot vagy egyetlen táblázatot, amennyiben az információk, a címek és alcímek sorrendje megmarad;
 c)
 használhat olyan elektronikus szerkesztési elemeket, mint a rétegezés és az előugró elemek, feltéve, hogy a díjjegyzék címét, az egységes szimbólumot, a címeket és alcímeket jól láthatóan feltünteti és megtartja az információk sorrendjét.
 (2) Az (1) bekezdés c) pontjában említett elektronikus szerkesztési elemek használata nem lehet annyira feltűnő, hogy elterelje a fogyasztó figyelmét a díjjegyzékben található információkról. A rétegezés és előugró elemek használatával megjelenített információknak az e rendeletben hivatkozott információkra kell korlátozódniuk.
 14. cikk
 Hatálybalépés
 Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
 Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
 Kelt Brüsszelben, 2017. szeptember 28-án.
 a Bizottság részéről
 az elnök
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) HL L 257., 2014.8.28., 214. o.
 (2) A Bizottság (EU) 2018/32 felhatalmazáson alapuló rendelete (2017. szeptember 28.) a 2014/92/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek a fizetési számlákhoz kapcsolódó legjellemzőbb szolgáltatások uniós szinten egységesített terminológiájára vonatkozó szabályozástechnikai standardok tekintetében történő kiegészítéséről (Lásd e Hivatalos Lap 3. oldalát).
 (3) Az Európai Parlament és a Tanács 1093/2010/EU rendelete (2010. november 24.) az európai felügyeleti hatóság (Európai Bankhatóság) létrehozásáról, a 716/2009/EK határozat módosításáról és a 2009/78/EK bizottsági határozat hatályon kívül helyezéséről (HL L 331., 2010.12.15., 12. o.).
 MELLÉKLET
 Díjjegyzékminta
 Szövege kép
 Díjjegyzék
 Számlavezető neve:
 Számla megnevezése:
 Dátum:
 ·
 Ez a dokumentum a fizetési számlához kapcsolódó fő szolgáltatások igénybevételének díjairól nyújt tájékoztatást. Segítséget ad továbbá az említett díjaknak a más számlákhoz kapcsolódó díjakkal való összehasonlításához.
 ·
 A számlához kapcsolódó, de itt fel nem sorolt egyéb szolgáltatások igénybevételéért további díjak számíthatóak fel. Teljes körű tájékoztatás itt található [adja meg a megfelelő, szerződéskötés előtti és szerződéses dokumentumok megnevezését].
 ·
 Az e dokumentumban használt kifejezéseket ismertető fogalomtár díjmentesen elérhető.
 Szolgáltatás
 Díj
 Általános számlaszolgáltatások
 [fő szolgáltatás] [márkanév]
 A következőkből álló szolgáltatáscsomagot tartalmazza:
 A kereten felül igénybe vett szolgáltatásokért külön díjat számítunk fel.
 Fizetések (kivéve a kártyás fizetéseket)
 Kártyák és készpénz
 Folyószámlahitelek és kapcsolódó szolgáltatások
 Egyéb szolgáltatások
 Szövege kép
 Szolgáltatáscsomag
 Díj
 [márkanév]
 A kereten felül igénybe vett szolgáltatásokért külön díjat számítunk fel.
 Többletszolgáltatásokra vonatkozó információ
 Információ a szolgáltatáscsomag keretét meghaladó szolgáltatásokért fizetendő díjakról (a fent felsorolt díjak kivételével)
 Szolgáltatás
 Díj
 [márkanév]
 Átfogó költségmutató


type: other

text:
Dr. Pálvölgyi Ákos: Ez a megoldás? Bérrabtartás, börtönépítés a túlzsúfoltság ellen | Büntető Törvénykönyv (új Btk.) a gyakorlatban
 Egy szakmai beszélgetés alkalmával hallottam, majd utána kerestem az alábbiakban idézett gondolatmenetnek, annak érdekfeszítő képtelensége okán:
 „Mivel a büntetés-végrehajtási intézetek 140 százalékos kapacitással működnek, és sok elítéltet a férőhely hiánya miatt helyeznek feltételesen szabadlábra vagy házi őrizetbe, szükséges a büntetés-végrehajtási rendszer átalakítása és költséghatékonnyá tétele. A magyarországi „magánbörtönök” sokkal korszerűbbek, mint az egyetemi, főiskolai kollégiumok, és ennek véget kell vetni – állítja a Jobbik. Mirkóczki Ádám pártszóvivő azt mondta: egy rab tartása naponta 8500–9000 forintba kerül, ami éves szinten 56 milliárdos költség az államnak, de a Jobbik javaslataival 15–20 milliárdot lehetne lefaragni.
 Egyrészt önfenntartó és termelő börtönökkel, amikben nemcsak a fogva tartási költségeket, hanem a sértetteknek és a családtagjaiknak járó kártérítést is le kellene dolgozniuk a raboknak, mert az áldozatokat senki sem kártéríti.[1] (Mirkóczki azt mondta, hogy egy rabnak a mostaninál annyival több időt kéne ülnie, hogy ki tudja fizetni a kártérítést is.) Ez egyébként nem újdonság, a Jobbik ezt hónapok óta mondja.
 Egyfelől belföldi magánszemélyek vagy magáncégek hozhatnának létre új börtönöket, ahol az állam a mostaninál kevesebb pénzt adna, az intézmények pedig dolgoztatnák a rabokat úgy, hogy megérje nekik.
 A Jobbik kormányra kerülése esetén továbbá államközi szerződéseket kötnének elsősorban keleti országokkal, ahol jóval olcsóbban tartanak rabokat. Van, ahol ezt 2000 forintból kihozzák, tehát ha az állam fizet négyezret, akkor is a felébe kerül, és a fogadó országnak is megéri. Ezt súlyos, életellenes, minősített bűncselekményeket elkövető bűnözőknél alkalmazná, olyanokra, akikre legalább 10–20 év szabadságvesztést szabtak ki.
 A Jobbik azt szeretné, ha a büntetés valóban büntetés lenne, és nem az lenne a „státusszimbólum”, hogy valaki hol, hányszor és miért került börtönbe és az elítélt szabadulása után soha ne vágyjon vissza.
 Mirkóczki Ádám nem nevezte meg, melyik keleti országokba exportálhatnánk magyar rabokat, de példaként említette a lényegesen olcsóbb Oroszországot és Ukrajnát. Egyelőre viszont nem tárgyaltak erről egy országgal sem (bár a Jobbik szoros kapcsolatot ápol az oroszokkal). A szóvivő szerint nem a piti bűnözőket, hanem az aljas indokból elkövetett, minősített bűncselekmények elkövetőit küldenék külföldre, mint amilyenek a Szita Bence-gyilkosság, a Cozma-gyilkosság vagy a Bándy Kata-gyilkosság elkövetői voltak.”[2]
 „(...) Arról, hogy ez nem olyan-e, mintha a Gulagra küldenék a magyar rabokat, azt mondta, hogy azért Oroszországban is vannak enyhébb és súlyosabb büntetőintézmények, meg tudnák találni a törvénynek megfelelő középutat. Hogy a rabok ügyét a külföldi börtönökben is felülvizsgálnák-e, azt mondta, hogy természetesen meglenne erre a lehetőség, de ne felejtsük el, hogy „nem csak a bűnözőknek, hanem az áldozataiknak is megvannak a jogaik”.
 Erről Novák Előd Jobbik-alelnök korábban azt mondta: a bérrabtartást „a nemzetközi jog talaján állva, nemzetközi szerződésekkel” szeretnék biztosítani. Mint mondta:
 „Én azt gondolom, hogy például egy szibériai börtön, az kellően elrettentő lehet akár a politikusbűnözők, akár más bűnözők számára. Hiszen ott, ahol egy szót nem beszélnek magyarul, ott, ahol nem lehet perelni, mert egy kicsit nedves, dohos a cella, ott olyan körülmények vannak, amilyeneket megérdemel például egy politikusbűnöző.”
 (...) Van hasonlóra példa Nyugat-Európában is, de egyáltalán nem így megy.
 A bérrabtartást kipróbálta például Belgium, miután a belga parlament 2012-ben arról döntött, hogy helyhiány miatt 500 elítéltet kihasználatlan holland börtönökbe küldjenek 26 millió euróért. Viszont ott nem a még súlyosabb büntetés volt a szempont: elvileg olyan önként jelentkezőket szállítottak át, akiket kisebb bűncselekményekért maximum 3 évre ítéltek el.
 Svédország elutasította a bérrabtartásra irányuló Norvég kérést.
 (...) Csak a kommunista Kína nem habozott külföldre vinni a rabokat, ami nagy felháborodást okozott: Afrikában kínai elítélteket dolgoztatnak rabszolgaként.
 Bár a Jobbik nem talált törvényt, ami a bérrabtartást sértené, természetesen van, ami korlátozza.
 Egy dolog, hogy mit akar a Jobbik, más dolog a nemzetközi jog.
 Kádár András Kristóf, a Magyar Helsinki Bizottság társelnöke azt mondta: alapvető emberi jog a családi élet tiszteletben tartásához fűződő jog, és bár ezt a jogot a szabadságvesztés szükségképpen korlátozza, de ez csak azzal a feltétellel fogadható el, hogy a büntetés letöltése alatt minél nagyobb mértékben elő kell segíteni a fogva tartott és a családja közötti kapcsolattartást (ez egyúttal fontos társadalmi érdek is, mert ha a családi kapcsolatok megszakadnak, a visszailleszkedés esélyei jelentősen romlanak, a visszaesés veszélye pedig nő).
 Ezért az Európai Börtönszabályok (az Európa Tanács ajánlása) alapján a fogvatartottakat lehetőleg az otthonuk közelében fekvő büntetés-végrehajtási intézetekben kell elhelyezni, és lehetővé kell tenni, hogy minél gyakrabban érintkezzenek – levélben, telefonon vagy máshogy – családjukkal, és fogadják azok látogatását.
 Nem csak az elítéltnek, de a családtagoknak is joguk van a kapcsolattartáshoz.
 Az ENSZ Gyermekjogi Egyezménye kiemelten védi a gyerekek szüleivel való kapcsolattartását, és ezt önmagában az, hogy a szülőt szabadságvesztés-büntetésre ítélik, nem befolyásolja. A felvetés tehát egyértelműen ellentétes a nemzetközi követelményekkel: már az országon belüli áthelyezés is sok esetben nagyban megnehezíti a családi kapcsolattartást, de a fogvatartottak másik államban való elhelyezése – az utazási idő és költségek miatt – ellehetetlenítené a fogvatartott és családtagjai kapcsolattartását, közügyekben való tájékozódását, jövőbeli társadalmi beilleszkedését. (A családi beszélők kérdése egyébként a belga–holland megállapodásban is probléma volt.)
 Az orosz börtönviszonyok elfogadhatatlanok. A strasbourgi bíróság fórum több ügyben állapította meg Oroszország felelősségét a börtönök túltelítettsége miatt, például a 2010-es Svetlana Kazmina és a Karasev-ügyben hozott ítéletekben, vagy a 2012-ben az Ananyev-ügyben hozott ítéletében. Az utóbbi esetében a bíróság azt is megállapította, hogy az orosz börtönökben a fogvatartottak nem jutnak elegendő természetes fényhez, friss levegőhöz, a WC a zsúfolt cellák sarkában található egy légtérben a lakórésszel, általában heti 15 perces zuhanyzási lehetőséget biztosítanak a fogvatartottaknak. A zsúfoltságot a hatóságok gyakran azzal az embertelen megoldással kezelik, hogy a fekvőhelyeket egymást felváltva vehetik igénybe a fogvatartottak.”[3]
 Talán túlzásnak tekinthető szinte a teljes cikk idézése, azonban ebben az esetben, szinte teljes terjedelmében – talán akaratán kívül, vagy akarattal – olyan problémákat vet fel, illetőleg részben ad azokra választ (nem megoldást), amelyek – a Strasbourgi bíróság közzétett döntésének köszönhetően – az utóbbi idők legégetőbb büntetés-végrehajtási kérdéseivé váltak. Nem vesszük azonban észre, hogy ez nemcsak a büntetés-végrehajtás, de a büntető igazságszolgáltatás gondja is.
 A felvetésben hivatkozott cikk 2014-ben jelent meg, és egy olyan problémára adott „alternatív megoldással” foglalkozik, amely inkább tekinthető populárisnak, semmint a jogelvekre is figyelő, szakmailag megalapozott, tényleges megoldást felkínáló javaslatnak.
 Első hallásra bárkinek elfogadható, sőt támogatható az a koncepció, hogy a kiemelt tárgyi súlyú bűncselekmények elkövetőit, ha meghatározott ideig is, büntetés-végrehajtási célból, távolítsák el az ország területéről, főleg, ha ez még kevesebb pénzébe kerül az adófizetőknek, mintha az ítélet végrehajtására az országban kerülne sor.
 A javaslat – ahogyan már a hivatkozott cikkből is kiderül – egyrészt a fogvatartottak alapvető jogait érinti, sőt sérti, másrészt egy sor olyan körülményt hagy figyelmen kívül, amely nemhogy visszatartó erőt képvisel, de hosszú távon a kezdetben alacsonyabb kiadásokat inkább csak növelné. Ebből pedig az következik, hogy a javaslat csak tüneti kezelés, nem pedig a probléma tényleges megoldására koncentrál. Persze azt a kérdést is fel kell tenni, hogy az elgondolás, milyen problémafelvetésen alapszik.
 Tények és helyzetkép a fogvatartás körülményeiről
 A Strasbourgi Emberjogi Bíróság a Varga és társai ügyben első helyen emelte ki a magyarországi fogvatartottak számát, illetőleg megoszlását.[4]
 Érdemes kitekinteni arra is, hogy a Strasbourgi Emberjogi Bíróság a Varga és társai ügyében milyen körülményeket emelt ki ítéletének tényállásában. Ezek szerint a fogvatartottak esetében általános jelenség a zsúfolt elhelyezés, az elégtelen tisztálkodási lehetőség, szaniterhelyiségek. Általában olyanok a fogvatartás – az egy főre jutó mozgástér mértéke – körülményei, amelyek sértik a fogvatartásra vonatkozó európai uniós, és nemzetközi normákat.[5] Az Emberjogi Bíróság ítéletében felsorolt esetekben az egy főre jutó mozgástér általában nem haladta meg a 2 négyzetmétert, tehát elmaradt a nemzeti jogszabály által – lehetőleg – megkívánt 3 négyzetmétertől, és messze elmaradt az uniós szabályok által megkívánt 4 négyzetmétertől.[6]
 A nemzeti szabályozással – amely ellentétesnek bizonyult az uniós szabályokkal – pontosabban a magyarországi gyakorlattal kapcsolatban, egyebekben nemcsak az Emberjogi Bíróság, de a magyarországi bíróság és az Alkotmánybíróság is folytatott le eljárást.[7]
 A teljesség igényéhez hozzátartozik, hogy valamennyi, a fogvatartás körülményeihez kapcsolódó eljárás a 2014. évi, vagy az azt megelőző állapotokhoz kapcsolódik. Ezt azért fontos megemlíteni, mivel a jogalkotónak, illetőleg a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnokának a fentebb érintett vagy hivatkozott eljárások nyomán kötelezettségük a jogsértő helyzet megszüntetése érdekében minden eszközt igénybe venni, és a helyzetet rendezni.
 A sokat támadott, a szabadságvesztés és előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 9/1996 (VII. 12.) IM rendeletet a szabadságvesztés, az elzárás, az előzetes letartóztatás és a rendbírság helyébe lépő elzárás végrehajtásának részletes szabályairól szóló 16/2014. (XII. 19.) IM rendelet váltotta.
 A rendelet megalkotásánál a jogalkotónak figyelembe kellett vennie az Alkotmánybíróság azon határozatát, amely a korábbi rendelet esetében megállapította a nemzetközi szerződésbe ütközését és Alaptörvény ellenességét.[8] Erre figyelemmel, az új rendeletben úgy kellett szabályoznia, hogy az megfeleljen a nemzetközi szerződésnek, illetőleg az Alaptörvénynek. A jogalkotó visszatért a korábbi szabályozási elvhez, amelyre egyébként az Alkotmánybíróság is utalt, és kötelező jelleggel, a „legalább” fordulat alkalmazásával, írta elő az elhelyezendő elítéltek esetében a mozgástér legkisebb mértékét, a férfiaknál 3, míg a nőknél és fiatalkorúak esetében a 3,5 négyzetmétert.[9]
 A jogalkotó a szabályozással véleményem szerint csak félig oldotta meg a sérelmes helyzetet, hiszen az egy főre jutó legkisebb mozgástér mértékét nem emelte a EJEB által meghatározott mértékhez, azonban biztosította azt, hogy a jogszabályban meghatározott mérték kötelezően biztosított legyen.
 A jogalkotó tehát azt a feladatot rótta a büntetés-végrehajtásra, hogy az elítéltek elhelyezésénél betartsa az egy főre kötelezően jutó legkisebb mértékű mozgásteret, és ezzel azt a kötelezettséget is megteremtette, hogy az amúgy is 130-140%-osan túlterhelt intézeti keretek között új férőhelyeket teremtsen.
 Látszólag tehát az egyik kézenfekvő megoldás, amely leginkább a büntetés-végrehajtásra és a kormányzatra ró terhet, az új férőhelyek biztosítása, amely az intézeti keretek túlfeszített voltára tekintettel új büntetés-végrehajtási intézetek építését jelenti.[10]
 Fentiek tükrében több következtetés is levonható. A felvetésben részletezett elgondolás nyilván aktuális, hiszen valóban túlterhelt a büntetés-végrehajtási intézményrendszer, amelynek számos – nemzetközi szerződés, egyéb jogszabály, valamint a fogvatartotti szám növekedése által generált – akadályt kell legyőznie, számos feladatot kell megoldania. Mindezt úgy, hogy az állapotnak nem ő az előidézője.
 Bérrabtartás?
 Magyarország nemzetközi és európai uniós kötelezettségeinek figyelemben tartása mellett, az állam kizárólagos büntetőhatalmát a büntetés-végrehajtás rendjéről megalkotott törvény rendelkezésein keresztül gyakorolja. Ennek során célja az elítéltek teljes körű foglalkoztatása, az önfenntartó büntetés-végrehajtás kialakítása. Céljainak elérése mellett biztosítania kell az elítélteknek azon jogait, amelyek a büntetés-végrehajtás jogkorlátozó jellege mellett is egyrészt elidegeníthetetlenek, másrészt a hatékony büntetés-végrehajtást szolgálják.
 A bérrabtartást, mint bevezetendő intézményt felvető politikus azt több aktuális jelenségre hivatkozva tekinti megoldásnak, melyek között elsősorban a túlzsúfoltságot, a fenntartási költségek mértékét, a visszatartó erő mérsékeltebb jellegét tekinti kiemelten megoldandó feladatnak.
 A túlzsúfoltság kérdésével a börtönök építése kapcsán fejtem ki álláspontomat, ehelyütt csak annyit, hogy ez valóban élő, és sürgősen leküzdendő probléma.
 A fenntartással jelentkező költségek vonatkozásában – amely inkább tekintendő gazdasági kérdésnek – a megoldást álláspontom szerint nem a büntetés-végrehajtás helyének a megváltoztatásában kell keresni, tekintettel arra, hogy annak olyan kihatásai lehetnek, amelyek magukban hordozzák a jogszabály vagy nemzetközi szerződés ellenes végrehajtás kockázatát. A fenntartással járó költségek minimalizálásának megfelelő eszköze az önellátás és az elítéltek foglalkoztatása, amelynek jogszabályi hátterét a jogalkotó az új, a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról szóló 2013. évi CCXL. (a továbbiakban: Bvtv.) törvénnyel megteremtette.
 Sokkal izgalmasabb a kiemelt okok közül a harmadik, vagyis a visszatartó erő kérdése, ugyanis az azzal kapcsolatban kifejtettek komoly aggódásra késztethetnék a büntetőjog területén működő szakembereket.
 A bérrabtartást felvetőnek az a véleménye, hogy a jelenlegi hazai börtönviszonyok – a súlyos vagy kiemelt tárgyi súlyú bűncselekmények elkövetőinek esetében – nem jelentenek kellő visszatartó erőt, a büntetés nem jelent ténylegesen büntetést. Álláspontja szerint azt kell elérni, hogy az elítélt nem akarjon még egyszer visszakerülni, és ezt a szigorúbb vagy rosszabb körülményű intézetbe küldéssel megvalósítani. Utal például szibériai börtönökre.
 Olvasva, de meg nem ismételve a bérrabtartást felvető álláspontját, felvetődik a kérdés, hogy egy ilyen szabályozás megalkotójának mi a célja a büntetés-végrehajtás során: azaz a prevenció és reintegráció, vagy kizárólag a megtorlás[11], feladva a reintegrációs és bűnmegelőzési célokat.
 Álláspontom szerint a bérrabtartás intézményéből, illetőleg a hozzá fűzött kommentárból egyértelműen az derül ki, hogy az kizárólag retorziós célokat szolgál, nem számol sem a reintegráció, sem a bűnmegelőzés igényével. Ezt a gyanakvásomat erősíti az is, hogy elsősorban életellenes bűncselekmények elkövetőit említik, később azonban megjelenik a „politikusbűnöző” kifejezés.
 Ebből viszont az is következhet, hogy a büntetési célokban – meghatározott esetekben – elkülönülten jelenik meg a retorzió, mint a büntetés-végrehajtás célja, amely jelenség sem a nemzeti, sem pedig a nemzetközi büntetés-végrehajtási célokkal nem összeegyeztethető.
 Vókó György utal a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya 10. cikk 3. pontjának kitételére, miszerint „A büntetés-végrehajtási rendszerben olyan bánásmódot kell alkalmazni, melynek alapvető célja az elítéltek megjavítása és a társadalomba való beilleszkedésük elősegítése.”[12]
 Itt érdemes utalni a Bvtv. által meghatározott célokra, az elítéltek alapvető jogaira és a jogkorlátozás mértékére, amelyek, mint garanciák jelennek meg a büntetés-végrehajtás alapját jelentő törvényi szabályozásban, azaz, ezektől eltérni a végrehajtás során nem lehet.[13] Itt kell megemlíteni a jogérvényesítés biztosításának kötelezettségét, a büntetés egyéniesítését, és az egyik legfontosabb körülményt, ami pedig a végrehajtás eredményessége[14] szempontjából általánosságban elsődleges:
 „(...) Hiszen ott, ahol egy szót nem beszélnek magyarul[15], ott, ahol nem lehet perelni, mert egy kicsit nedves, dohos a cella, ott olyan körülmények vannak, amilyeneket megérdemel például egy politikusbűnöző. (...)”
 Az „ahol egy szót nem beszélnek magyarul” fordulat jelentőséggel bír, hiszen ez a kijelentés egy a Bvtv.-ben is szabályozott jogot érint, amely egyebekben garanciális szabálynak is tekintendő.[16]
 Ligeti Katalin is azt fogalmazza meg, hogy külföldi elítélt esetében a nyelvi korlátok kis mértékben teszik lehetővé a reszocializációt[17], ami egyebekben nemcsak büntetőpolitikai, de alapvető társadalmi érdek.
 Felmerülhet a kérdés, hogy vajon mi lehet a tényleges cél a bérrabtartással? Gazdasági megfontolás, az elítélt fogvatartási költségeinek csökkentése, vagy az elítélt ellehetetlenítése, esetleg „eltüntetése”?
 Azért morzsolgatom ezt, illetőleg merülnek fel újra és újra ezek a gondolatok, mert próbálom a büntetés-végrehajtási rendszerben, a büntetés-végrehajtás céljai és a célok érdekében kifejtett erőfeszítései között a bérrabtartást elhelyezni, de arra kell jutnom, hogy ez lehetetlen.
 Nemcsak arról van szó, hogy a bérrabtartás alapjaiban ellentétes a nemzeti jogalkotás eszmeiségével, illetve az európai unós törekvésekkel[18], de a fentiek tükrében egyáltalán nem szolgálhatja sem a büntetéshez fűzött állami érdeket, sem a helyreállító igazság szolgáltatáshoz fűződő társadalmi érdeket.
 Mert az állam érdeke az, hogy csak és kizárólag ő gyakorolja a büntetőhatalmat, és a büntetés-végrehajtás útján elérje azokat a célokat, amelyeket politikájában meghatározott, leegyszerűsítve jelesül, hogy a büntetés-végrehajtási intézményrendszeren keresztül az elítéltet felkészítse egy olyan jogkövető életmód folytatására, amivel vissza tud helyezkedni a társadalomba, és további bűncselekmények elkövetésétől elzárkózik, vagyis, hasznos tagja lesz a társadalomnak. Az államnak nem lehet az az érdeke, hogy a bűnelkövetőt, anélkül, hogy megpróbálná megvalósítani annak reintegrációját, egyszerűen eltűnteti. A társadalom, szűkebb értelemben a társadalom azon tagjainak, akik bűncselekmény áldozatává váltak, az az érdeke, hogy lehetőleg olyan helyzetbe kerüljenek, mintha meg sem történt volna bűncselekmény, illetőleg érdeke az, hogy egyre kevesebb bűncselekményt kövessenek el.
 Lényeges körülmény álláspontom szerint az állam – büntetőhatalom gyakorlása körében fennálló – kizárólagosságának a követelménye, tekintettel arra, hogy a végrehajtásra vonatkozó nemzeti, nemzetközi és uniós jogszabályok, kötelezettségek betartásáért végeredményben ő garantál.
 A bérrabtartással kikerülhet a végrehajtás az állam fennhatósága alól, hiszen az elképzelés szerint egy másik állam területén lévő büntetés-végrehajtási intézménybe kerülne át a végrehajtás helyszíne, az intézet helye szerinti állammal kötött szerződés alapján. Ebben az esetben viszont az a körülmény állhat elő, hogy a bérrabtartás helyszíne szerinti állam büntetés-végrehajtási szabályai lesznek az irányadók a Magyarországon elítélt fogvatartott vonatkozásában. Innen kezdve újabb ajtó nyílik a végrehajtás – bérrabtartással okozott – káoszába, hiszen az állam elveszíti egyrészt a büntetőhatalom gyakorlása tekintetében a kizárólagosságot, nem tudja garantálni azokat a feltételeket, amelyeket saját területén garantálnia kell. Ez azért is jelenthet gondot, mivel valamennyi elítéltélt fogvatartottra, természetesen a végrehajtás fokozata, és a végrehajtás egyéb körülményére tekintettel (fegyelmi helyzet stb.) – általános jogelvek alapján – megkülönböztetés nélkül vonatkoznak a végrehajtás szabályai. A bérrabtartás bevezetésével ez megszűnik, hiszen azok az elítéltek, akiknek a vonatkozásában a bérrabtartás megvalósulna, adott esetben – és a bérrabtartás helyszínére tett célzások erre engednek következtetni – sokkal hátrányosabb helyzetbe és körülmények közé kerülhetnek, mint az azonos végrehajtási fokozatban büntetésüket töltő társaik. Figyelve a felvetéshez fűzött indokokat, ez is lehet a cél.
 Tekintettel azonban arra, hogy már azon az alapon, hogy a minimális mozgástér nem érte el a jogszabályban meghatározott minimumot komoly kártérítést ítélt meg a strasbourgi bíróság, könnyen el lehet képzelni azt a helyzetet, amikor a bérrabtartásba adott elítéltek hozzátartozói indítják meg, és nyerik meg az állammal szembeni kártérítés iránti pereiket.
 Nem vitás ugyanis, hogy az a körülmény, amit a bérrabtartás felvetője ábrázolt, tehát, ahol az elítélt nem tudja megértetni magát a környezetével, ebből következően nem tudja felmérni, hogy mik a jogai és a lehetőségei, sőt azt sem, hogy mik a kötelezettségei, olyan kiszolgáltatott helyzetet teremthet, amely az embertelen vagy megalázó bánásmód, illetve büntetés tilalmának sérelmét jelenti.
 Ezzel azonban megint egy újabb probléma merülhet fel. Abban a helyzetben, amibe egy olyan elítélt kerül, aki nem érti a környezetét, sőt, aki a bérrabtartás során egy mind a végrehajtásért felelős intézmény, mind pedig a fogvatartottak nagy többségének vonatkozásában a saját kultúrájától eltérő kultúrába érkezik, nagy eséllyel lesz maga is áldozat, vagy újabb bűncselekmény elkövetője.
 Ez felveti a reintegráció kérdését: a reintegráció egyértelműen a megelőzést szolgálja, a megelőzés pedig a fogvatartotti létszám csökkenését eredményezheti. Nem valósulhat meg azonban a reintegráció a társadalmi bázis, az elítélt saját szociális hálója nélkül. Kétségtelen, de erre utalt Ligeti Katalin is, hogy az idegen környezet, a kötődés hiánya, gátolja ezeket a folyamatokat. Ez viszont azt jelenti, hogy a büntetés kitöltését követően egy az idegen fogvatartás, vagy kegyetlenebb körülményekhez szocializálódott szabadulttal kell számolni, akinek a vonatkozásában nem merném kijelenteni, hogy hasznos tagja lehet a társadalomnak.
 Ez azonban a végrehajtásnak olyan velejárója lenne, ami semmiképpen sem tekinthető a büntetés céljának. Felvetődik tehát egy újabb áldozattá válás, vagy egy újabb bűncselekmény lehetősége, aminek a vonatkozásában nem zárható ki a végrehajtás átvétele sem, és ebben az esetben, noha a bérrabtartással „szabadulni” akartak az elítélttől, visszakerül, ráadásul hosszabb ideig kell a fogvatartásáról gondoskodni.
 Összegezve a fentieket, egyértelmű számomra, hogy a bérrabtartás nem, hogy nem oldja meg a túlzsúfoltság kérdését, de számos olyan további jogellenes helyzetet gerjeszthet, amelyből a büntetés-végrehajtásnak semmi haszna nem származhat.
 Adódik a második megoldás, miszerint, ha több a fogvatartott, több helyre van szükség. Az egyértelmű, hogy ilyen fogvatartotti létszámot a jogszabályoknak megfelelő módon már nem lehet elhelyezni. Tehát, ha több hely szükségeltetik, építeni kell börtönöket.
 Ez azonban nem a tényleges problémára ad választ, csupán csak ideiglenesen kezeli a helyzetet, a végrehajtás körülményeit bizonyos szempontból a nemzeti és a nemzetközi normák szerint rendezi.
 Ha megnézzük a 2013. év fogvatartotti állományára vonatkozó statisztikát, rögtön feltűnhet, hogy az előzetes fogvatartottak hiányában nem keletkeznének olyan látványos adatok a túltelítettségre, hiszen az előzetesen fogvatartottak nélkül 130–140%-ról 100%-ra csökkenne a fogvatartotti állomány.
 Mindenképpen elgondolkodtató, hogy az előzetes letartóztatottak aránya a jogerős szabadságvesztés ítéletet töltők arányához képest milyen magas, amely egyrészt jelentheti azt, hogy rendkívül nagyszámú az előzetes letartóztatásra vonatkozó indítványok száma, másrészt azt, hogy jelentős időt töltenek a terheltek előzetes letartóztatásban.
 A büntetőeljárás eredményes lefolytatásához – ahogyan Herke Csongor is kifejti – sokszor nélkülözhetetlen a kényszerintézkedés.[19] De ez nem jelentheti azt, hogy a legsúlyosabb, a szabadság teljes elvonásával járó kényszerintézkedést kellene alkalmazni.[20] Tény azonban, hogy az előzetes letartóztatottak száma évről-évre magasabb, ami nyilván annak is köszönhető, hogy az előzetes letartóztatás tartama elérheti a nem jogerősen kiszabott szabadságvesztés büntetés tartamát.
 Ez a jelenség jelentős terhet ró a büntetés-végrehajtásra, ami arra is engedhet következtetni, hogy a túlzsúfoltság megszüntetésére nem kizárólag a büntetés-végrehajtásnak, hanem az igazságszolgáltatásnak is törekednie kellene.
 Abban az esetben tehát, amennyiben a börtönök túlzsúfoltságát elsősorban új férőhelyek létesítésével kellene megoldani, az egyrészt – amennyiben ez a fogvatartási tendencia marad – egy folyamatos bővítési kényszert jelente, másrészt jelentős terhet róna a költségvetésre, amelyet az önellátással a büntetés-végrehajtási intézményrendszer csak igen kis mértékben tudna támogatni.
 Elengedhetetlennek tartom tehát a büntető igazságszolgáltatás kultúrájának változtatását, amely szükségszerűen ki kell, hogy hasson a büntetéskiszabásra.
 Ebben a körben álláspontom szerint újra kell gondolni az előzetes letartóztatás valódi célját, amely semmiképpen sem jelentheti az előrehozott – esetleg szabadságvesztés – büntetést. Erre figyelemmel annak mértékét a terhelt személyiségében vagy körülményeiben rejlő, a büntetőeljárás befejezését valóban veszélyeztető okokra figyelemmel kell meghatározni.[21]
 A Be. az előzetes letartóztatás elrendelésének okai között sorolja fel a bűnismétlés veszélyét. A Bvtv. a büntetés céljaként határozza meg a megelőzést. A kettő között nehezen húzható határ, éppen ezért könnyen veheti át az előzetes letartóztatás a büntetés szerepét, amely azonban semmiképpen sem hagyható.
 Az előzetes letartóztatás elrendelése a bíróság határozatához kötött. Az előzetes letartóztatásra irányuló indítványt az ügyész terjesztheti elő. Ez a körülmény a legerősebb kontrollt biztosítja ennek a kényszerintézkedésnek az alkalmazására. Herke, Fenyvesire hivatkozva arra következtet, hogy a nagyobb számú előterjesztést kisebb arányú indítvány követi, és még kisebb arányú elrendelés. Ehhez képest töretlen az a jelenség, hogy az előterjesztések alapján állandóan nagy arányú az indítvány, és az indítvány alapján történő elrendelés.
 Erre figyelemmel utaltam arra, hogy a büntető igazságszolgáltatásban is irányváltás szükségeltetik, amelyben a hivatkozott Ajánlás is irányadó lehet.
 Álláspontom szerint azonban a hatályos jogszabályi környezetben is megvannak azok az eszközök, amelyek az előzetes letartóztatások számát csökkenthetik, mint a házi őrizet vagy a lakhelyelhagyási tilalom.
 Ezekkel szemben nyilván felhozható az az érv, hogy ezek az intézkedések túlságosan igénybe veszik a rendőrséget, azonban ebben a körben azon is el kell gondolkodni, hogy a rendőrségen kívül más szervet is be lehet vonni a szabadság korlátozással járó kényszerintézkedés végrehajtásának ellenőrzésébe, mint például a pártfogó felügyelői szolgálatot.
 Összegzésként elmondható, hogy a börtönök túlzsúfoltságának megszüntetéséhez holisztikus szemléletre van szükség, hiszen a büntetés-végrehajtás az eredményes büntetőeljárás szükségszerű kimenetele. Nem lehet tartós változást elérni anélkül, hogy az ok-okozati összefüggésben az okot ne változtatnánk meg, amire tekintettel a büntetőeljárás szemléletváltására is szükség van. Ez a büntetés-végrehajtásban már elkezdődött.
 [1] Meg kell jegyezni, hogy a bűncselekmények áldozatainak segítéséről és az állami kárenyhítésről szóló 2005. évi CXXXV. törvény bevezette az áldozatok segítségét és kárainak enyhítését ellátó állami szolgáltatásokat, melynek letéteményesei a kormányhivatalok. Tehát ez a kijelentés nem felel meg a valóságnak.
 [2] http://444.hu/2014/04/01/a-jobbik-sziberiaban-dolgoztatna-a-magyar-rabokat/
 [3] http://444.hu/2014/04/01/a-jobbik-sziberiaban-dolgoztatna-a-magyar-rabokat/
 [4] „On 31 December 2013 the Hungarian prisons accommodated altogether 18,042 inmates (that is, an overcrowding rate of 144 %), out of which 5,053 people were in pre-trial detention.” CASE OF VARGA AND OTHERS v. HUNGARY, European Court of Human Rights, Second Section
 [5] Mr Varga was held at Baracska Prison which, he claimed, was severely overcrowded at the time of his detention lasting from 17 January to 3 September 2011. In particular, the cell in which he was detained measured 30 square metres and accommodated seventeen prisoners (that is, 1.76 square metres gross living space per inmate). The quality and quantity of the food provided were poor, as a result of which he claimed to have lost 20 kilograms.
 From 4 July 2011 he was kept in solitary confinement for eleven days as a disciplinary measure. He submitted that he was kept in a cell of some eight square metres and in poor sanitary conditions, without adequate running water. This led to problems of hygiene and a skin infection, for which he did not receive adequate treatment. Throughout this confinement he had outdoor stays of only 30 minutes a day.
 Mr Lakatos was held from 20 January 2011 until an unspecified date in the spring of 2012 at Hajdú-Bihar County Prison in a cell that measured nine square metres and accommodated three inmates including him (that is, three square metres gross living space per inmate). As of spring 2012, he was transferred to Jász-Nagykun-Szolnok County Prison where he has been held in a cell measuring nine square metres and housing four inmates including him (that is, 2.25 square metres gross living space per inmate). He claimed that at the latter facility there was no ventilation and the toilet was only separated from the living area by a curtain, offering insufficient privacy.
 Mr Tóth was placed in pre-trial detention on 7 April 2010. On 10 April 2010 he was transferred to Hajdú-Bihar County Prison where he was held until 18 January 2012 in a cell of about ten square metres together with three other detainees (that is, 2.5 square metres gross living space per inmate). Only a curtain was used as a partition between the toilet and the living area.
 He was subsequently transferred to Budapest Prison (Budapesti Fegyház és Börtön) where the cell in which he was held between 18 January 2012 and 18 January 2014 was about ten square metres in size; he shared it with two other inmates (that is, 3.33 square metres gross living space per inmate).
 Since 18 January 2014 he has been detained with seven other detainees in a cell measuring 25 square metres (that is, 3.13 square metres gross living space per inmate). He claimed that the toilet is separated only by a curtain from the living area. The bed linen is changed only once every five or six weeks. CASE OF VARGA AND OTHERS v. HUNGARY, European Court of Human Rights, Second Section
 [6] „(...) [39] 3.2. Az EJEB ítélkezési gyakorlatában a fogvatartottak büntetés-végrehajtási intézetben történő túlzsúfolt elhelyezése egyértelműen a 3. cikk, azon belül az embertelen vagy megalázó bánásmód, illetve büntetés tilalmának sérelmét jelenti. A túlzsúfoltság extrém szintje önmagában egyezménysértőnek minősül {lásd Kalasnyikov kontra Oroszország (47095/99.), 2002. július 15. 97. bekezdés}, míg kevésbé súlyos mértéke általában egyéb, a fogvatartás során fennálló körülmények negatív hatásaival együttesen okozza a 3. cikk sérelmét. Az EJEB a túlzsúfoltság megállapításánál alkalmazott mércéjének egyik objektív, számszerűsíthető eleme, hogy az ilyen jellegű ügyek vizsgálatánál figyelembe veszi a CPT-nek a – többszemélyes zárkában elhelyezett – fogvatartottak minimális életterét 4 négyzetméterben meghatározó ajánlását {Cenbauer kontra Horvátország (73786/01), 2006. március 9., 46. bekezdés}. Amennyiben az EJEB azt állapítja meg, hogy a kérelmező esetében a zárka területéből egy főre jutó élettér elérte a 4 négyzetmétert, a fogvatartás feltételeit nem nyilvánítja egyezménysértőnek {Šemić kontra Szlovénia (5741/10), 2014. június 5., 30. bekezdés}. Az EJEB számszerűsítette az extrém túlzsúfoltság mértékét is, eszerint, amennyiben a rendelkezésre álló élettér 3 négyzetmétert sem éri el, az – az egyéb körülményektől függetlenül – olyan súlyos túlzsúfoltságnak minősül, amely önmagában a 3. cikk sérelmét jelenti {Tunis kontra Észtország (429/12), 2013. december 19., 44. bekezdés}. Az EJEB a 3 és 4 négyzetméter közötti személyes tér esetén szinte kivétel nélkül egyezménysértést állapít meg, ezekben az esetekben azonban jellemzően a fogvatartás egyéb körülményeinek, így például a zárkán kívül tölthető idő igen rövid tartamának és a zárkában tapasztalható magas hőmérsékletnek {lásd Praznik kontra Szlovénia (6234/10.), 2012. június 28., 20. bekezdés}, az illemhely nem megfelelő elhelyezésének és az élelmezés elégtelenségének {lásd Modarca kontra Moldávia(14437/05.), 2007. május 10., 66. és 67. bekezdés} negatív következménye és a túlzsúfoltság együttes hatása („cumulative effects”) sérti az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmát. Ugyanakkor minél közelebb van a kérelmező számára biztosított mozgástér az ajánlásban meghatározott értékhez, annál szélesebb a lehetősége annak, hogy a zsúfoltság enyhítését célzó intézkedések hatását (jellemzően a zárkán kívül tölthető idő nagyobb mennyiségét) értékelve az EJEB mellőzi a jogsértés megállapítását {lásd például Jevšnik kontra Szlovénia (5747/10.), 2014. január 9., 25. és 26. bekezdés}. Az EJEB joggyakorlata a CPT élettérre vonatkozó minimumkövetelményén következetesen a zárka – egy főre számított – területének nagyságát érti, bár több döntésében {lásd például Šemić kontra Szlovénia (5741/10.), 2014. június 5., 27. bekezdés, illetve Mandić és Jović kontra Szlovénia (5774/10.) 2011. október 20., 77. bekezdés} általánosságban megjegyezte, hogy az így számított területet tovább csökkenti a zárkában lévő berendezések által elfoglalt hely.
 [50] 4.3. Tekintettel arra, hogy a bírói kezdeményezésben felhívott Egyezmény és az Alaptörvény szinte szó szerint azonos módon szabályozzák az embertelen vagy megalázó bánásmód, illetve büntetés tilalmát, valamint az Alkotmánybíróság következetes, arra vonatkozó gyakorlatára, hogy az alapjogok érvényesülésének minimális mércéjeként fogadja el a nemzetközi szerződésekben foglalt, illetve az ahhoz kapcsolódó ítélkezési gyakorlatban kibontott jogvédelmi szintet {32/2012. (VII. 4.) AB határozat, Indokolás [41], legutóbb megerősítve 3206/2014. (VII. 21.) AB határozat, Indokolás [30]}, az Alkotmánybíróság a támadott rendelkezés Alaptörvénnyel való összhangjának vizsgálata során hangsúlyozottan irányadónak tekinti az EJEB Egyezmény 3. cikkét értelmező joggyakorlatát (lásd jelen határozat Indokolása [33]–[44] bekezdéseit). (...)” Alkotmánybíróság III/01292/2014 számú ügy
 [7] „(...) [2] 1.1. Az eljáró bíró mindhárom ügyben, azonos tartalommal benyújtott indítványában a szabadságvesztés és előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996 (VII. 12.) IM rendelet (a továbbiakban: IM rendelet) 137. § (1) bekezdésének nemzetközi szerződésbe és az Alaptörvénybe ütközését állította. Az említett rendelkezés szerint „[a] zárkában (lakóhelyiségben) elhelyezhető létszámot úgy kell meghatározni, hogy minden elítéltre lehetőleg hat köbméter légtér, és lehetőség szerint a férfi elítéltek esetén három négyzetméter, a fiatalkorúak, illetve a női elítéltek esetén három és fél négyzetméter mozgástér jusson.”
 [5] 1.2. Az indítványozó bíró rögzítette, hogy az IM rendelet támadott rendelkezése 2010. november 24-ét megelőzően kógens rendelkezésként írta elő a – 6 köbméterben meghatározott, valamint a 3, illetve 3,5 négyzetméterben meghatározott – minimális légtér és mozgástér biztosítását. Az említett jogszabályhelyet 2010. november 24-ei hatállyal módosító – a korábbi jogszabály szövegének „legalább” kitételét a „lehetőleg” és „lehetőség szerint” kifejezésekkel felcserélő – a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet módosításáról szóló 10/2010. (XI. 9.) KIM rendelet (a továbbiakban: Módr.) azonban a rendelkezést olyan permisszív jogszabállyá tette, amely alapján ad absurdum az sem lenne jogellenes, ha a jogalkalmazó teljesen megvonná a mozgásteret a fogvatartottaktól. (...)” Alkotmánybíróság III/01292/2014 számú ügy
 [8] 1. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 137. § (1) bekezdése nemzetközi szerződésbe és az Alaptörvénybe ütközik, ezért azt 2015. március 31-ei hatállyal megsemmisíti.
 [9] 121. § (1) A zárkában vagy a lakóhelyiségben elhelyezhető létszámot úgy kell meghatározni, hogy minden elítéltre hat köbméter légtér, és férfi elítélt esetén legalább három négyzetméter, női elítélt és fiatalkorú esetén három és fél négyzetméter mozgástér jusson.
 [10] A kormány célja a börtönök – Európai Unió által is szóvá tett – zsúfoltságának csökkentése – közölte a rendészeti államtitkár, aki felidézte: a kormány január közepén elfogadta a Belügyminisztérium és a büntetés-végrehajtás tervét, amelynek értelmében 2019-ig a jelenlegi 140 százalékról 100 százalékra szorítják vissza a börtönök átlagtelítettségét. – Tasnádi László államtitkár, Belügyminisztérium, MTI/M1 Híradó: Új körlettel bővült a Budapesti Fegyház és Börtön.
 [11] „A retributív, megtorló, s ma már klasszikusnak is nevezett büntető igazságszolgáltatási rendszer az 1700-as évek végén és az 1800-as évek elején formálódott ki a polgári forradalmak hatására elsősorban a fejlett európai államokban. Lényege, hogy a bűncselekmény a szabadakarat következménye, csak az egyéntől függ, hogy milyen magatartást tanúsít, s ezért a bűnösség megállapítása után a tett súlyával arányos megtorlási céllal kiszabott büntetés az indokolt és igazságos. Eszerint a felfogás szerint csak az ilyen büntetés állíthatja helyre a megsértett jogrendet, csak az állam által alkalmazott ilyen szankció elégítheti ki, csillapíthatja le a társadalom bosszúvágyát, amit a bűncselekménnyel okozott kár, sérelem és szenvedés vált ki az áldozatból és a tisztességes állampolgárokból. A retributív igazságszolgáltatási rendszerben az igazságszolgáltatás az elkövető és az állam viszonyára redukálódik, az áldozat, a bűncselekménnyel okozott kár és sérelem elszenvedője kívül marad az igazságszolgáltatás hatáskörén.” Vígh József: A kárhelyreállító igazságszolgáltatás eszközei a hazai büntető igazságszolgáltatás rendszerében
 [12] Vókó György: Bűnelkövetők jogkorlátozása jogállamban, MTA Doktori értekezés 2010. 274. oldal.
 [13] 1. § (1) A büntetés-végrehajtás feladata a büntetési célok érvényesítése a büntetés, illetve az intézkedés végrehajtásán keresztül, azzal a célkitűzéssel, hogy a végrehajtás során az egyéniesítés szempontjait biztosítani kell annak érdekében, hogy az megfelelően szolgálja az egyéni megelőzési célok elérését.
 a) a büntetésben és az intézkedésben megnyilvánuló joghátrányon, illetve a megelőzést szolgáló rendelkezések érvényesítésén túl elősegítse az elítélt társadalmi beilleszkedését és a jogkövető magatartás kialakulását, (...)
 [14] Korábban utaltam visszás eljárásjogi helyzetre, amikor is a nyelv ismeretének hiánya odáig vezethet, hogy az elkövető vagy mentesül az arányos, hátrányos jogkövetkezmények alól vagy aránytalanul súlyos jogkövetkezményekkel kell számolnia. Vö.: Pálvölgyi Ákos: Hogyan hajtsunk végre büntetést, ha nem értünk szót az elítélttel?
 [15] A nyelv ismeretének hiánya olyan extrém eljárási vagy végrehajtási helyzetet is teremthet, mint amelybe egy román állampolgár került 2015. év elején, amikor is kábítószer csempészése miatt jogerősen halálra ítélték. A másodfokú tárgyaláson nem volt jelen a védője, ő pedig, miután nem beszélte a nyelvet, védelmében semmit sem tudott felhozni, az ítélet jogerőre emelkedett. Más kérdés, hogy hol volt a tolmács?
 [16] 12. § (1) A magyar nyelv nem tudása miatt az elítéltet vagy az egyéb jogcímen fogvatartottat nem érheti hátrány. A végrehajtás során az elítélt és az egyéb jogcímen fogvatartott mind szóban, mind írásban anyanyelvét, törvénnyel kihirdetett nemzetközi szerződés alapján, az abban meghatározott körben regionális vagy nemzetiségi nyelvét, vagy – ha a magyar nyelvet nem ismeri – az általa ismert más nyelvet használhatja.
 [17] Ligeti Katalin: Büntetőjog és bűnügyi együttműködés az Európai Unióban. KJK-KERSZÖV – Budapest, 2004. 125.
 [18] „Az európai (uniós) büntetés-végrehajtási jogot túlnyomórészt a fogvatartásra vonatkozó követelmények fedik le. E követelmények megfogalmazása, mint általában minden norma létrejötte bizonyos alapvető elvek elfogadásán alapul. Az európai börtönügy területén, a reszocializáció eszméjét kifejező három alapelvet szokás megkülönböztetni: a normalizálás, a nyitottság és a felelősség elvét.
 A normalizálás, vagyis a büntetés-végrehajtási intézeten belüli életviszonyok közelítése az intézeten kívüli viszonyokhoz, a jogi szabályozás szempontjából azt jelenti, hogy a lehető legkisebb mértékben korlátozzák az elítéltek azon jogait, amelyek nem sajátosan a büntetés-végrehajtási jogviszonyból származnak. A szabadságvesztés büntetésnek tehát a szabadságtól való megfosztásból kell állnia, többletként hozzáfűzött kényszer vagy szenvedés nélkül. A normalizálás elve érvényesítésének legnagyobb gyakorlati akadálya azonban még mindig az intézeti férőhelyek szűkössége.
 A nyitottság elve a rabok társadalomtól való teljes elszigetelésének tagadása.
 A felelősség elve az elítéltek felelősségérzetének, önbecsülésének és önállóságának fejlesztésére való törekvést foglalja magában. Ez az elv szorosan összefügg a bűnügyi együttműködés már említett emberi jogias elkötelezettségével, hiszen az elítéltet csak akkor lehet felelősségre szoktatni, ha a büntetés-végrehajtás elismeri őt a szabályozás alanyának, azaz embernek.” Vókó György: Bűnelkövetők jogkorlátozása jogállamban, MTA Doktori értekezés 2010. 320. oldal.
 [19] Herke Csongor: Az előzetes letartóztatás elméleti és gyakorlati kérdései, PhD értekezés 2001.
 [20] A BVOP által 2012. évben kiadott fogvatartotti állományra vonatkozó statisztika szerint 2012. évben a 17179 fogvatartottból 4888 fő volt előzetesen letartóztatott. A 2013. évi jelentés szerint ez a szám már 5053 azzal együtt, hogy az összes fogvatartott száma 18042 főre növekedett.
 [21] Az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése az Euroegyezmény és a tagállamok nemzeti törvényeinek összehasonlító elemezése alapján készített jelentés alapján fogadta el az 1245/1994. számú Ajánlását az ítéletet megelőző fogva tartásról. A bevezetőben megállapítja, hogy bár az előzetes letartóztatás „kényszerítő és károsító” intézmény, az ítéletet megelőző fogva tartás bizonyos ügyekben elengedhetetlen, sőt nélkülözhetetlen az igazságszolgáltatás során. Ugyanakkor kimondja, hogy az ítéletet megelőző fogva tartás mindig választható és kivételes legyen, és csak akkor legyen elrendelhető, ha a kiszabható minimális büntetés jelentős. Herke Csongor: Az előzetes letartóztatás elméleti és gyakorlati kérdései, PhD értekezés 2001.


text:
 21.10.2011
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 276/24
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) NR 1053/2011
 z dnia 20 października 2011 r.
 w sprawie wydawania pozwoleń na przywóz i przyznawania uprawnień do przywozu w odniesieniu do wniosków złożonych w ciągu pierwszych siedmiu dni miesiąca października 2011 r. w ramach kontyngentów taryfowych na przywóz mięsa drobiowego, otwartych rozporządzeniem (WE) nr 616/2007
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie Rady (WE) nr 1234/2007 z dnia 22 października 2007 r. ustanawiające wspólną organizację rynków rolnych oraz przepisy szczegółowe dotyczące niektórych produktów rolnych („rozporządzenie o jednolitej wspólnej organizacji rynku”) (1),
 uwzględniając rozporządzenie Komisji (WE) nr 1301/2006 z dnia 31 sierpnia 2006 r. ustanawiające wspólne zasady zarządzania kontyngentami taryfowymi na przywóz produktów rolnych, podlegającymi systemowi pozwoleń na przywóz (2), w szczególności jego art. 7 ust. 2,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 Rozporządzenie Komisji (WE) nr 616/2007 (3) otworzyło kontyngenty taryfowe na przywóz produktów sektora mięsa drobiowego pochodzących z Brazylii, Tajlandii i pozostałych państw trzecich.
 (2)
 Wnioski o pozwolenia na przywóz złożone w ciągu pierwszych siedmiu dni miesiąca października 2011 r. w przypadku grup 1, 2, 4, 6, 7 i 8 w odniesieniu do podokresu od dnia 1 stycznia do dnia 31 marca 2012 r. dotyczą w przypadku niektórych kontyngentów ilości większych niż ilości dostępne. Należy zatem określić, na jakie ilości pozwolenia na przywóz mogą być wydawane, poprzez ustalenie współczynnika przydziału, jaki należy zastosować do ilości, w odniesieniu do których złożono wnioski.
 (3)
 Wnioski o uprawnienia do przywozu złożone w ciągu pierwszych siedmiu dni miesiąca października 2011 r. w przypadku grupy 5 w odniesieniu do podokresu od dnia 1 stycznia do dnia 31 marca 2012 r. dotyczą ilości większych niż ilości dostępne. Należy zatem określić, na jakie ilości uprawnienia do przywozu mogą być przyznane, poprzez ustalenie współczynnika przydziału, jaki należy zastosować do ilości, w odniesieniu do których złożono wnioski,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 1. Do wniosków o pozwolenia na przywóz złożonych na mocy rozporządzenia (WE) nr 616/2007 w przypadku grup 1, 2, 4, 6, 7 i 8 w odniesieniu do podokresu trwającego od dnia 1 stycznia do dnia 31 marca 2012 r. stosuje się współczynniki przydziału wymienione w załączniku do niniejszego rozporządzenia.
 2. W odniesieniu do wniosków o uprawnienia do przywozu złożonych na mocy rozporządzenia (WE) nr 616/2007 w przypadku grupy 5 w odniesieniu do podokresu trwającego od dnia 1 stycznia do dnia 31 marca 2012 r. ustala się współczynniki przydziału wymienione w załączniku do niniejszego rozporządzenia.
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie z dniem 21 października 2011 r.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 20 października 2011 r.
 W imieniu Komisji, za Przewodniczącego,
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Dyrektor Generalny ds. Rolnictwa i Rozwoju Obszarów Wiejskich
 (1) Dz.U. L 299 z 16.11.2007, s. 1.
 (2) Dz.U. L 238 z 1.9.2006, s. 13.
 (3) Dz.U. L 142 z 5.6.2007, s. 3.
 ZAŁĄCZNIK
 Nr grupy
 Nr porządkowy
 Współczynnik przydziału dla wniosków o pozwolenia na przywóz złożonych w odniesieniu do podokresu od dnia 1.1.2012 r. do dnia 31.3.2012 r.
 (w %)
 1
 09.4211
 0,502027
 6
 09.4216
 0,609967
 Nr grupy
 Nr porządkowy
 Współczynnik przydziału dla wniosków o uprawnienia do przywozu złożonych w odniesieniu do podokresu od dnia 1.1.2012 r. do dnia 31.3.2012 r.
 (w %)
 5
 09.4215
 1,344087


type: wikipedia

text:
Ronald Stretton (né le à Epsom et mort le à Toronto au Canada) est un coureur cycliste britannique. Il est notamment médaillé de bronze de la poursuite par équipes aux Jeux olympiques d'été de 1952, à Helsinki, avec Donald Burgess, George Newberry et Alan Newton.
 Palmarès
 Jeux olympiques
 Helsinki 1952
 Médaillé de bronze de la poursuite par équipes
 Notes et références
 Liens externes
 Coureur cycliste britannique
 Coureur cycliste sur piste
 Coureur cycliste aux Jeux olympiques d'été de 1952
 Médaillé de bronze olympique britannique
 Naissance en février 1930
 Naissance à Epsom
 Décès en novembre 2012
 Décès à 82 ans


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21994A1223(15)
 Multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens (1986 - 1994) - Bilag 1 - Bilag IA - Aftale om beskyttelsesforanstaltninger (WTO-GATT 1994) WTO-"GATT 1994"
 EF-Tidende nr. L 336 af 23/12/1994 s. 0184 - 0189 den finske specialudgave: kapitel 11 bind 38 s. 0186 den svenske specialudgave: kapitel 11 bind 38 s. 0186
 AFTALE OM BESKYTTELSESFORANSTALTNINGER MEDLEMMERNE -som tager i betragtning, at det er deres overordnede maal at forbedre og styrke det internationale handelssystem baseret paa GATT 1994,som erkender, at det er noedvendigt at praecisere og styrke disciplinbestemmelserne i GATT 1994, saerlig artikel XIX (noedforanstaltninger over for indfoerslen af enkelte varer), genetablere den multilaterale kontrol med beskyttelsesforanstaltninger og afskaffe foranstaltninger, der falder uden for en saadan kontrol,som erkender strukturtilpasningens betydning og behovet for at oege snarere end begraense konkurrencen paa de internationale markeder, ogsom tillige erkender, at der til disse formaal kraeves en samlet aftale, der gaelder for alle medlemmer og er baseret paa de grundlaeggende principper i GATT 1994 -ER ENIGE OM FOELGENDE:Artikel 1Almindelig bestemmelseVed denne aftale fastlaegges regler for anvendelsen af beskyttelsesforanstaltninger, hvorved skal forstaas de i artikel XIX i GATT 1994 omhandlede foranstaltninger.Artikel 2Omraade1. Et medlem (1) kan kun anvende en beskyttelsesforanstaltning for en vare, hvis det efter nedenstaaende bestemmelser har konstateret, at den paagaeldende vare indfoeres i dets omraade i saa oegede maengder, set absolut eller i forhold til den indenlandske produktion, og under saadanne omstaendigheder, at det forvolder eller truer med at forvolde alvorlig skade for den indenlandske industri, der fremstiller lignende eller direkte konkurrerende varer.2. Beskyttelsesforanstaltninger anvendes for en vare, der indfoeres, uanset hvorfra.Artikel 3Undersoegelse1. Et medlem kan foerst anvende en beskyttelsesforanstaltning, naar dets kompetente myndigheder har foretaget en undersoegelse efter forud fastlagte procedurer bekendtgjort i overensstemmelse med artikel X i GATT 1994. Undersoegelsen skal omfatte rimelig offentlig bekendtgoerelse for alle interesserede parter og offentlige hoeringer eller andre passende midler, der giver importoerer, eksportoerer og andre interesserede parter mulighed for at fremlaegge redegoerelser og betragtninger, herunder besvare indlaeg fra andre parter og tilkendegive synspunkter bl.a. om, hvorvidt anvendelsen af en beskyttelsesforanstaltning vil vaere i almen interesse. De kompetente myndigheder offentliggoer en rapport om de resultater og begrundede konklusioner, de naar frem til vedroerende alle relevante faktiske og juridiske spoergsmaal.2. Oplysninger, der i sagens natur er fortrolige, eller som meddeles som fortrolige, skal, naar det er berettiget, behandles som saadanne af de kompetente myndigheder. Saadanne oplysninger kan ikke videregives uden tilladelse fra den meddelende part. Parter, der meddeler fortrolige oplysninger, kan anmodes om at give ikke-fortrolige resumeer deraf, eller, saafremt de anfoerer, at oplysningerne ikke kan sammenfattes, en begrundelse for, at der ikke kan gives et saadant resume. Finder de kompetente myndigheder imidlertid, at en anmodning om fortrolighed er uberettiget, og er den paagaeldende part ikke villig til at offentliggoere oplysningerne eller tillade, at de videregives i generaliseret eller summarisk form, kan myndighederne se bort fra saadanne oplysninger, medmindre det fra passende kilder til deres tilfredshed kan godtgoeres, at oplysningerne er korrekte.Artikel 4Konstatering af alvorlig skade eller trussel derom1. For saa vidt angaar denne aftale:a) skal der ved »alvorlig skade« forstaas en betydelig samlet forringelse af en indenlandsk industris stillingb) skal der ved »trussel om alvorlig skade« forstaas alvorlig skade, som er af klart overhaengende karakter, i overensstemmelse med bestemmelserne i stk. 2. Konstateringen af en trussel om alvorlig skade skal vaere baseret paa kendsgerninger og ikke blot paastande, formodninger eller en fjern mulighedc) skal der i forbindelse med konstatering af skade eller trussel derom ved »indenlandsk industri« forstaas samtlige producenter paa et medlems omraade af lignende eller direkte konkurrerende varer eller de producenter, hvis samlede produktion af lignende eller direkte konkurrerende varer udgoer hovedparten af den totale indenlandske produktion af de paagaeldende varer.2. a) Ved undersoegelsen til konstatering af, om oeget import har forvoldt eller truer med at forvolde alvorlig skade for en indenlandsk industri efter denne aftale, vurderer de kompetente myndigheder alle relevante objektive og kvantificerbare faktorer, der har betydning for den paagaeldende industris situation, herunder takten og stoerrelsen af stigningen i importen af den paagaeldende vare absolut og relativt set, den oegede imports andel af det indenlandske marked og niveauaendringer for salget, produktionen, produktiviteten, kapacitetsudnyttelsen, driftsresultaterne og beskaeftigelsen.b) Den i litra (a) omhandlede konstatering foretages ikke, medmindre undersoegelsen paa objektivt grundlag beviser, at der bestaar en aarsagssammenhaeng mellem oeget import af den paagaeldende vare og alvorlig skade eller trussel derom. Naar samtidig andre faktorer end oeget import forvolder skade for den indenlandske industri, tilregnes saadan skade ikke oeget import.c) De kompetente myndigheder offentliggoer straks i overensstemmelse med artikel 3 en detaljeret analyse af den undersoegte sag og en begrundelse for de undersoegte faktorers relevans.Artikel 5Anvendelse af beskyttelsesforanstaltninger1. Et medlem anvender kun beskyttelsesforanstaltninger i det omfang, det er noedvendigt for at forebygge eller afhjaelpe alvorlig skade og lette en tilpasning. Bruges der som foranstaltning en kvantitativ restriktion, maa den ikke medfoere, at importmaengden reduceres til under en nylig periodes niveau, der beregnes som gennemsnittet af importen i de seneste tre repraesentative aar, for hvilke der foreligger statistikker, medmindre det klart begrundes, at et andet niveau er noedvendigt for at forebygge eller afhjaelpe alvorlig skade. Medlemmerne boer vaelge de bedst egnede foranstaltninger til virkeliggoerelse af disse maal.2. a) I tilfaelde, hvor et kontingent fordeles mellem leverandoerlande, kan det medlem, der anvender restriktionerne, soege at naa til enighed om fordelingen af kvoterne med alle andre medlemmer, der har en betydelig interesse i at levere den paagaeldende vare. Lader det sig i praksis ikke med rimelighed goere at anvende denne metode, tildeler det paagaeldende medlem de medlemmer, der har en betydelig interesse i at levere den paagaeldende vare, kvoter baseret paa de forholdsmaessige andele, de i en tidligere repraesentativ periode har leveret af den samlede maengde eller vaerdi af importen af varen, idet der tages behoerigt hensyn til eventuelle saerlige faktorer, der kan have paavirket eller kan paavirke handelen med varen.b) Et medlem kan fravige bestemmelserne i litra (a), forudsat at der under Komiteen for Beskyttelsesforanstaltninger nedsat ved artikel 13, stk. 1, finder konsultationer sted efter artikel 12, stk. 3, og at det over for komitéen klart godtgoeres, (i) at importen fra visse medlemmer er steget uforholdsmaessigt sammenholdt, med den samlede stigning i importen af den paagaeldende vare i den repraesentative periode, (ii) at fravigelsen af bestemmelserne i litra (a) er berettiget, og (iii) at betingelserne for en saadan fravigelse er rimelige for alle leverandoerer af den paagaeldende vare. En saadan foranstaltnings varighed kan ikke forlaenges ud over den indledende periode efter artikel 7, stk. 1. Ovennaevnte fravigelse kan ikke tillades, naar det drejer sig om trussel om alvorlig skade.Artikel 6Midlertidige beskyttelsesforanstaltningerI en kritisk situation, hvor en forsinkelse vil forvolde skade, som det er vanskeligt at raade bod paa, kan et medlem traeffe en midlertidig beskyttelsesforanstaltning paa grundlag af en foreloebig konstatering af, at der er klare beviser for, at oeget import har forvoldt eller truer med at forvolde alvorlig skade. Den midlertidige foranstaltnings varighed kan ikke overstige 200 dage, i hvilken periode de relevante krav i artikel 2-7 og 12 skal opfyldes. Saadanne foranstaltninger boer tage form af en toldforhoejelse, der straks skal refunderes, hvis det ved den efterfoelgende undersoegelse omhandlet i artikel 4, stk. 2, ikke konstateres, at oeget import har forvoldt eller truet med at forvolde alvorlig skade for en indenlandsk industri. En saadan midlertidig foranstaltnings varighed skal medregnes som en del af den indledende periode og en eventuel forlaengelse omhandlet i artikel 7, stk. 1-3.Artikel 7Varighed og nyovervejelse af beskyttelsesforanstaltninger1. Et medlem anvender kun beskyttelsesforanstaltninger i den periode, det er noedvendigt for at forebygge eller afhjaelpe alvorlig skade og lette en tilpasning. Perioden kan ikke overstige fire aar, medmindre den forlaenges efter stk. 2.2. Den i stk. 1 naevnte periode kan forlaenges under forudsaetning af, at importoermedlemmets kompetente myndigheder efter procedurerne i artikel 2-5 har konstateret, at beskyttelsesforanstaltningen fortsat er noedvendig for at forebygge eller afhjaelpe alvorlig skade, og at der er tegn paa, at industrien tilpasser sig, og under forudsaetning af overholdelse af de relevante bestemmelser i artikel 8 og 12.3. Den samlede periode for anvendelsen af en beskyttelsesforanstaltning, inklusive perioden for anvendelse af en eventuel midlertidig foranstaltning, den indledende anvendelsesperiode og en eventuel forlaengelse deraf, kan ikke overstige otte aar.4. For at lette tilpasningen i en situation, hvor den forventede varighed af en beskyttelsesforanstaltning som notificeret efter artikel 12, stk. 1, er over ét aar, liberaliserer det medlem, der anvender foranstaltningen, den gradvis med regelmaessige mellemrum i anvendelsesperioden. Overstiger foranstaltningens varighed tre aar, tager det medlem, der anvender foranstaltningen, situationen op til nyovervejelse senest midtvejs i foranstaltningens anvendelsesperiode og ophaever foranstaltningen eller oeger liberaliseringstempoet for den, hvis det er hensigtsmaessigt. En foranstaltning, der forlaenges efter stk. 2, kan ikke vaere mere restriktiv, end den var ved afslutningen af den indledende periode, og boer fortsat liberaliseres.5. Ingen beskyttelsesforanstaltning kan anvendes igen for importen af en vare, der har vaeret underlagt en saadan foranstaltning, truffet efter WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato, i en periode svarende til den, i hvilken en saadan foranstaltning tidligere blev anvendt, forudsat at ikke-anvendelsesperioden er mindst to aar.6. Uanset bestemmelserne i stk. 5 kan en beskyttelsesforanstaltning med en varighed paa 180 dage eller derunder anvendes igen for importen af en vare, hvis:a) der er gaaet mindst et aar siden datoen for indfoerelsen af en beskyttelsesforanstaltning for importen af den paagaeldende vare ogb) en saadan beskyttelsesforanstaltning ikke har vaeret anvendt for den samme vare mere end to gange i den femaarige periode umiddelbart forud for foranstaltningens indfoerelsesdato.Artikel 8Niveau for indroemmelser og andre forpligtelser1. Et medlem, der paataenker at anvende eller forlaenge en beskyttelsesforanstaltning, bestraeber sig i overensstemmelse med artikel 12, stk. 3, paa mellem sig og de eksportoermedlemmer, der vil blive beroert af en saadan foranstaltning, at opretholde et niveau for forpligtelser og andre indroemmelser, der i alt vaesentligt svarer til niveauet efter GATT 1994. For at naa dette maal kan de paagaeldende medlemmer soege at blive enige om passende midler til handelskompensation for foranstaltningens ugunstige virkninger for deres handel.2. Hvis de paagaeldende medlemmer ved konsultationerne efter artikel 12, stk. 3, ikke naar til enighed i loebet af 30 dage, skal det senest 90 dage efter, at foranstaltningen er truffet, staa de beroerte eksportoermedlemmer frit for efter udloebet af en frist paa 30 dage fra den dag, paa hvilken Raadet for Handel med Varer har modtaget skriftlig underretning om en suspension, for saa vidt angaar handelen med det medlem, der anvender beskyttelsesforanstaltningen, at suspendere anvendelsen af i alt vaesentligt tilsvarende indroemmelser eller andre forpligtelser efter GATT 1994, naar Raadet for Handel med Varer ikke afviser en saadan suspension.3. Den i stk. 2 omhandlede suspensionsret kan ikke udoeves i de foerste tre aar, en beskyttelsesforanstaltning er i kraft, forudsat at beskyttelsesforanstaltningen er truffet som resultat af en absolut stigning i importen, og at en saadan foranstaltning er i overensstemmelse med denne aftales bestemmelser.Artikel 9Udviklingslandsmedlemmer1. Beskyttelsesforanstaltninger kan ikke anvendes over for en vare, der har oprindelse hos en udviklingslandsmedlem, saa laenge dens andel af importen af den paagaeldende vare hos importoermedlemmet ikke overstiger 3 procent, forudsat at udviklingslandsmedlemmer med en importandel paa under 3 procent tilsammen ikke tegner sig for over 9 procent af den samlede import af den paagaeldende vare (2).2. Et udviklingslandsmedlem skal have ret til at forlaenge en beskyttelsesforanstaltnings anvendelsesperiode med indtil to aar ud over den maksimale periode, der er fastsat i artikel 7, stk. 3. Uanset bestemmelserne i artikel 7, stk. 5, skal et udviklingslandsmedlem have ret til at anvende en beskyttelsesforanstaltning igen for importen af en vare, der har vaeret underlagt en saadan foranstaltning, truffet efter WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato, efter en periode svarende til halvdelen af den, i hvilken en saadan foranstaltning tidligere er anvendt, forudsat at ikke-anvendelsesperioden er mindst to aar.Artikel 10Bestaaende artikel XIX-foranstaltningerMedlemmerne ophaever alle beskyttelsesforanstaltninger truffet efter artikel XIX i GATT 1947, der bestod paa WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato, senest otte aar efter den dato, paa hvilken de foerste gang anvendtes, eller fem aar efter den dato, paa hvilken WTO-overenskomsten traadte i kraft, afhaengigt af, hvilket af disse to tidspunkter der kommer senest.Artikel 11Forbud mod og ophaevelse af visse foranstaltninger1. a) Et medlem kan ikke traeffe eller soege at traeffe noedforanstaltninger over for indfoerelsen af enkelte varer som omhandlet i artikel XIX i GATT 1994, medmindre saadanne foranstaltninger er i overensstemmelse med bestemmelserne i naevnte artikel anvendt i overensstemmelse med denne aftale.b) Et medlem kan desuden ikke soege at traeffe, traeffe eller opretholde foranstaltninger som frivillige eksportbegraensninger, afsaetningsreguleringsarrangementer eller andre lignende foranstaltninger paa eksport- eller importsiden (3) og (5). Disse omfatter foranstaltninger truffet af et enkelt medlem saavel som foranstaltninger paa grundlag af aftaler, arrangementer, og forstaaelser mellem to eller flere medlemmer. Enhver saadan foranstaltning, der maatte vaere i kraft paa WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato, skal bringes i overensstemmelse med denne aftale eller afvikles efter stk. 2.c) Denne aftale gaelder ikke for foranstaltninger, som et medlem soeger at traeffe, traeffer eller opretholder efter andre bestemmelser i GATT 1994 end artikel XIX og andre multilaterale handelsaftaler i bilag 1A end denne aftale eller efter protokoller og aftaler eller arrangementer indgaaet inden for rammerne af GATT 1994.2. Den i stk. 1 (b) omhandlede afvikling af foranstaltninger foretages efter tidsplaner, der af de beroerte medlemmer skal forelaegges Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger senest 180 dage efter WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato. Disse tidsplaner skal fastsaettes saaledes, at alle foranstaltninger omhandlet i stk. 1 afvikles eller bringes i overensstemmelse med denne aftale inden for en periode paa hoejst fire aar efter WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato, med forbehold af maksimalt én saerlig foranstaltning pr. importoermedlem (5), hvis varighed ikke kan straekke sig ud over den 31. december 1999. Enhver saadan undtagelse skal aftales indbyrdes mellem de direkte beroerte medlemmer og notificeres til Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger med henblik paa undersoegelse og godkendelse senest 90 dage efter WTO-overenskomstens ikrafttraeden. I bilaget til denne aftale er der anfoert en foranstaltning, som er aftalt som hoerende under denne undtagelse.3. Medlemmerne fremmer eller stoetter ikke offentlige og private virksomheders indfoerelse eller opretholdelse af ikke-statslige foranstaltninger svarende til de i stk. 1 omhandlede.Artikel 12Underretning og konsultationer1. Et medlem underretter straks Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger, naar det:a) indleder en undersoegelse vedroerende alvorlig skade eller trussel derom, med oplysning om grunden dertilb) konstaterer alvorlig skade eller trussel derom forvoldt af oeget importc) beslutter at anvende eller forlaenge en beskyttelsesforanstaltning.2. Ved den i stk. 1 b) og 1 c) omhandlede underretning meddeler det medlem, der paataenker at traeffe eller forlaenge en beskyttelsesforanstaltning, Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger alle relevante oplysninger, herunder med hensyn til bevisligheder for alvorlige skade eller trussel derom forvoldt af oeget import, noejagtig beskrivelse af den paagaeldende vare og den paataenkte foranstaltning, paataenkt indfoerelsesdato, forventet varighed og tidsplan for gradvis liberalisering. Naar det drejer sig om forlaengelse af en foranstaltning, skal det ogsaa godtgoeres, at den paagaeldende industri foretager en tilpasning. Raadet for Handel med Varer eller Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger kan, hvis de skoenner det noedvendigt, anmode om yderligere oplysninger fra det medlem, der paataenker at anvende eller forlaenge foranstaltningen.3. Et medlem, der paataenker at anvende eller forlaenge en beskyttelsesforanstaltning, soerger for tilstraekkelige muligheder for forudgaaende konsultationer med de medlemmer, der har en betydelig interesse som eksportoerer af den paagaeldende vare, med henblik paa bl.a. gennemgang af oplysningerne meddelt efter stk. 2, udveksling af synspunkter om foranstaltningen og tilvejebringelse af enighed om, hvordan maalet i artikel 8, stk. 1, kan naas.4. Et medlem underretter Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger, inden det traeffer en midlertidig beskyttelsesforanstaltning omhandlet i artikel 6. Konsultationer indledes straks efter, at foranstaltningen er truffet.5. De beroerte medlemmer underretter straks Raadet for Handel med Varer om resultaterne af de i denne artikel omhandlede konsultationer samt resultaterne af midtvejsundersoegelser omhandlet i artikel 7, stk. 4, enhver form for kompensation omhandlet i artikel 8, stk. 1, og foreslaaede suspensioner af indroemmelser og andre forpligtelser omhandlet i artikel 8, stk. 2.6. Medlemmerne underretter straks Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger om deres love, administrative bestemmelser og administrative procedurer vedroerende beskyttelsesforanstaltninger samt aendringer deraf.7. Medlemmer, der opretholder foranstaltninger beskrevet i artikel 10 og artikel 11, stk. 1, som bestaar paa WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato, underretter Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger om saadanne foranstaltninger senest 60 dage efter WTO-overenskomstens ikrafttraedelsesdato.8. Ethvert medlem kan underrette Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger om alle love, administrative bestemmelser og administrative procedurer og eventuelle foranstaltninger omhandlet i denne aftale, som den ikke er blevet underrettet om af andre medlemmer, der efter denne aftale skal give saadan underretning.9. Ethvert medlem kan underrette Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger om ikke-statslige foranstaltninger omhandlet i artikel 11, stk. 3.10. Enhver underretning af Raadet for Handel med Varer omhandlet i denne aftale foretages normalt gennem Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger.11. Denne aftales bestemmelser om underretning kraever ikke, at noget medlem meddeler fortrolige oplysninger, saafremt meddelelsen heraf kan hindre haandhaevelse af lovgivning eller paa anden maade stride mod den offentlige interesse eller skade bestemte offentlige eller private virksomheders legitime kommercielle interesser.Artikel 13Tilsyn1. Der nedsaettes under Raadet for Handel med Varers myndighed en Komité for Beskyttelsesforanstaltninger, der skal staa aaben for deltagelse for ethvert medlem der udtrykker oenske om at vaere repraesenteret i den. Komitéen skal have foelgende opgaver:a) at overvaage, og aarligt aflaegge beretning til Raadet for Handel med Varer om, den generelle gennemfoerelse af denne aftale og afgive henstillinger om, hvordan den kan forbedresb) paa anmodning af et beroert medlem at tage stilling til, hvorvidt denne aftales procedurekrav er opfyldt i forbindelse med en beskyttelsesforanstaltning, og aflaegge beretning herom til Raadet for Handel med Varerc) at bistaa medlemmerne, hvis de anmoder derom, med deres konsultationer efter denne aftales bestemmelserd) at undersoege foranstaltninger omhandlet i artikel 10 og artikel 11, stk. 1, overvaage afviklingen af saadanne foranstaltninger og som hensigtsmaessigt aflaegge beretning til Raadet for Handel med Varere) paa anmodning af det medlem, der traeffer en beskyttelsesforanstaltning, at undersoege, om forslag om suspension af indroemmelser eller andre forpligtelser »i alt vaesentligt« er »tilsvarende«, og som hensigtsmaessigt at aflaegge beretning til Raadet for Handel med Varerf) at modtage og gennemgaa alle underretninger omhandlet i denne aftale og som hensigtsmaessigt at aflaegge beretning til Raadet for Handel med Varer ogg) at varetage eventuelle andre opgaver i forbindelse med denne aftale, som Raadet for Handel og Varer maatte fastlaegge.2. For at bistaa komitéen med udfoerelsen af dens tilsynsopgave udarbejder Sekretariatet aarligt en saglig rapport om denne aftales virkemaade paa basis af underretninger og andre paalidelige oplysninger, det har adgang til.Artikel 14Bilaeggelse af tvisterBestemmelserne i artikel XXII og XXIII i GATT 1994, som uddybet ved og anvendt efter forstaaelsen om tvistbilaeggelse, gaelder for konsultationer og bilaeggelse af tvister, der opstaar i forbindelse med denne aftale.BILAG >TABELPOSITION>(1) En toldunion kan anvende en beskyttelsesforanstaltning som en enkelt enhed eller paa en medlemsstats vegne. Naar en toldunion anvender en beskyttelsesforanstaltning som en enkelt enhed, baseres alle kriterier til konstatering af alvorlig skade eller trussel derom i henhold til denne aftale paa situationen i toldunionen som helhed. Naar en beskyttelsesforanstaltning anvendes paa en medlemsstats vegne, baseres alle kriterier til konstatering af alvorlig skade eller trussel derom paa situationen i den paagaeldende medlemsstat, og foranstaltningen begraenses til denne medlemsstat. Intet i denne aftale skal beroere fortolkningen af forholdet mellem artikel XIX og artikel XXIV, stk. 8, i GATT 1994.(2) Et medlem underretter straks Komitéen for Beskyttelsesforanstaltninger om en foranstaltning truffet efter artikel 9, stk. 1.(3) Et importkontingent anvendt som beskyttelsesforanstaltning i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i GATT 1994 og denne aftale kan efter faelles overenskomst forvaltes af eksportoermedlemmet.(4) Eksempler paa lignende foranstaltninger omfatter eksportmoderation, overvaagningssystemer for eksport- eller importpriser, tilsyn med eksport eller import, tvungen importkarteller og vilkaarlige eksport- eller importlicensordninger, for saa vidt som de yder beskyttelse.(5) Den eneste saadanne undtagelse, De Europaeiske Faellesskaber er berettiget til, er anfoert i bilaget til denne aftale.