type: wikipedia

text:
Praxis é um processo de desenvolvimento de software. Ele tem enfoque educacional, com o objetivo de dar suporte ao treinamento em Engenharia de Software e à implantação de processos em organizações que desenvolvem, mantêm ou contratam software.
 O processo Praxis é baseado na experiência de consultoria industrial do autor, assim como de alguns dos mais importantes paradigmas da área:
 o modelo SW-CMM de maturidade em processos de software;
 a notação orientada a objetos padronizada UML;
 o Processo Unificado (Unified Process);
 os padrões IEEE para a Engenharia de Software.
 Praxis é um modelo oriundo do DCC/UFMG que, segundo seus autores, foi baseado nos modelos RUP (sendo esta sua principal referência), TSP e PSP.
 Na realidade, trata-se de uma instância (implementação) do RUP, que ganhou expressão no mercado em função de seu "berço" (DCC UFMG - Referência em computação) e por ter sido utilizado em cursos de graduação e pós graduação por longos períodos.
 Entretanto, existem limitações para sua difusão, falta de divulgação de longo alcance, fora de MG, e a questão do "perfil acadêmico" excessivo do modelo, caracterizado, por exemplo pelo excessivo número de artefatos gerado ao longo do projeto (relatórios, modelos, especificações, etc)
 Fundamentos
 O modelo baseia-se numa visão sobreposta, por duas fontes do mesmo fato: O Desenvolvimento de Software.
 > A primeira visão é a do "fluxo técnico":
 - Atividade do engenheiro de software
 - Gestão de requisitos
 - Análise (Projeto lógico)
 - Desenho (Diagramação, UML)
 - Implementação
 - Engenharia de Sistemas
 > A segunda visão é a gerencial, cuja responsabilidade é do gestor de projetos. Cada passo/fase, é vista segundo um "script" estruturado da seguinte forma:
 - Descrição
 - Pré Requisito
 - Insumos
 - Atividades
 - Resultados Esperados
 - Critérios de aprovacao
 Ver também
 Estrutura do Praxis
 Ligações externas
 Sítio oficial
 Engenharia de software
 Universidade Federal de Minas Gerais


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 16.10.2012
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 282/46
 BESCHLUSS 2012/632/GASP DES RATES
 vom 15. Oktober 2012
 zur Änderung des Beschlusses 2010/127/GASP über restriktive Maßnahmen gegen Eritrea
 DER RAT DER EUROPÄISCHEN UNION —
 gestützt auf den Vertrag über die Europäische Union, insbesondere auf Artikel 29,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Der Rat hat am 1. März 2010 den Beschluss 2010/127/GASP (1) angenommen.
 (2)
 Am 25. Juli 2012 hat der Sicherheitsrat der Vereinten Nationen die Resolution 2060 (2012) verabschiedet, wodurch das mit Nummer 5 der Resolution 1907 (2009) des Sicherheitsrats der Vereinten Nationen verhängte Waffenembargo geändert wurde.
 (3)
 Der Beschluss 2010/127/GASP sollte daher entsprechend geändert werden —
 HAT FOLGENDEN BESCHLUSS ERLASSEN:
 Artikel 1
 Dem Artikel 1 des Beschlusses 2010/127/GASP wird folgender Absatz angefügt:
 „(4) Die Absätze 1 und 2 finden keine Anwendung auf:
 a)
 Schutzkleidung, einschließlich Körperschutzwesten und Militärhelmen, die von Personal der Vereinten Nationen, Medienvertretern, humanitären Helfern und Entwicklungshelfern sowie beigeordnetem Personal zeitweise und ausschließlich zur eigenen Verwendung nach Eritrea ausgeführt wird;
 b)
 Lieferungen nichtletalen militärischen Geräts, das ausschließlich für humanitäre oder Schutzzwecke bestimmt ist, soweit diese von dem Ausschuss nach der Resolution 751 (1992), dessen Mandat mit der Resolution 1844 (2008) erweitert wurde (im Folgenden als ‚Sanktionsausschuss‘ bezeichnet), im Voraus genehmigt wurden.“
 Artikel 2
 Dieser Beschluss tritt am Tag seiner Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Union in Kraft.
 Geschehen zu Luxemburg am 15. Oktober 2012.
 Im Namen des Rates
 Die Präsidentin
 C. ASHTON
 (1) ABl. L 51 vom 2.3.2010, S. 19.


type: caselaw

text:
 28.4.2007
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 95/28
 Recurso de casación interpuesto el 27 de febrero de 2007 por la Fédération nationale des syndicats d'exploitants agricoles (FNSEA), la Fédération nationale bovine (FNB), la Fédération nationales des producteurs de lait (FNPL) y Jeunes Agriculteurs contra la sentencia dictada por el Tribunal de Primera Instancia (Sala Primera) el 13 de diciembre de 2006 en los asuntos acumulados T-217/03 y T-245/03, FNCBV y otros/Comisión
 (Asunto C-110/07 P)
 (2007/C 95/51)
 Lengua de procedimiento: francés
 Partes
 Recurrentes: Fédération nationale des syndicats d'exploitants agricoles (FNSEA), Fédération nationale bovine (FNB), Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) y Jeunes Agriculteurs (JA) (representantes: V. Ledoux y B. Néouze, abogados)
 Otras partes en el procedimiento: Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), Comisión de las Comunidades Europeas y República Francesa
 Pretensiones
 —
 Que se anule la sentencia del Tribunal de Primera Instancia de 13 de diciembre de 2006.
 —
 Que se declare que no procede imponer multas a las Federaciones recurrentes.
 —
 Subsidiariamente, que se reduzca el importe de dichas multas.
 —
 Que se condene a la Comisión Europea al pago de las costas correspondientes a los procedimientos sobre medidas provisionales y al procedimiento principal ante el Tribunal de Primera Instancia, así como al procedimiento ante el Tribunal de Justicia.
 Motivos y principales alegaciones
 Las partes recurrentes invocan cuatro motivos en apoyo de su recurso de casación. Mediante su primer motivo, las recurrentes alegan que el Tribunal de Primera Instancia malinterpretó las pruebas sometidas a su apreciación al no tomar en consideración dos documentos fundamentales que demostraban que el acuerdo de 24 de octubre de 2001 no fue prorrogado más allá del 30 de noviembre del mismo año. Mediante su segundo motivo, alegan que el Tribunal de Primera Instancia ignoró el Derecho comunitario y la jurisprudencia reiterada del Tribunal de Justicia al declarar que la Comisión no había vulnerado el derecho de defensa por no indicar en el pliego de cargos que iba a calcular el importe de las multas tomando como referencia los volúmenes de negocios acumulados de los miembros de las federaciones demandantes. Mediante su tercer motivo, invocan la infracción del artículo 15, apartado 2, del Reglamento 17/62 en la medida en que el Tribunal de Primera Instancia, para llegar a la conclusión de que las multas impuestas a las federaciones demandantes no rebasan el límite del 10 % del volumen de negocios enunciado en dicho artículo, tomó como referencia el volumen de negocios acumulado de los miembros de dichas federaciones, sin que concurriesen los requisitos concretos y objetivos establecidos por la jurisprudencia para ello. Por último, mediante su cuarto motivo, las recurrentes alegan la violación del principio non bis in idem y del principio de proporcionalidad, en la medida en que el Tribunal de Primera Instancia impuso a cada una de las Federaciones una multa distinta que tomó como referencia el volumen de negocios acumulado de sus miembros comunes. Según las recurrentes, en el caso de autos, únicamente se podría haber impuesto a una Federación una sanción que tuviese en cuenta la capacidad económica acumulada de los miembros comunes de las Federaciones demandantes.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 22001A0911(01)
 Agreement between the European Union and the Former Yugoslav Republic of Macedonia on the activities of the European Union Monitoring Mission (EUMM) in the Former Yugoslav Republic of Macedonia
 Official Journal L 241 , 11/09/2001 P. 0002 - 0004
 Agreementbetween the European Union and the Former Yugoslav Republic of Macedonia on the activities of the European Union Monitoring Mission (EUMM) in the Former Yugoslav Republic of MacedoniaTHE EUROPEAN UNION,on the one hand,andTHE FORMER YUGOSLAV REPUBLIC OF MACEDONIA,hereinafter called the"Host Party", on the other hand,Together hereinafter called the "Participating Parties",Taking into account- the offer of the European Community and its Member States to organise a European Community Monitor Mission (ECMM) in the Former Yugoslav Republic of Macedonia and the acceptance on a provisional basis of the Host Party of that offer on 24 March 1998,- the presence of European Community/European Union monitors in the Former Yugoslav Republic of Macedonia since 1998,- the adoption by the Council of the European Union on 22 December 2000 of Joint Action 2000/811/CFSP on the European Union Monitoring Mission, transforming ECMM into EUMM, as an instrument of the European Union's Common Foreign and Security Policy (CFSP), building on previous initiatives, to contribute to the effective formulation of European Union policy towards the Western Balkans,- the conclusion on 9 April 2001 in Luxembourg of a Stabilisation and Association Agreement between the Former Yugoslav Republic of Macedonia and the European Communities and their Member States,- the recognition of the independence, sovereignty and territorial integrity of the Former Yugoslav Republic of Macedonia and of the strong wish of the European Union to contribute to the further strengthening of peace and stability in the region,HAVE REACHED THE FOLLOWING UNDERSTANDINGS:Article IMandate1. The European Union Monitoring Mission, hereinafter referred to as "EUMM", formerly established in the region as the European Community Monitor Mission (ECMM), with its Headquarters at present in Sarajevo, shall establish a Mission Office in Skopje and elsewhere as may be decided by the Head of Mission, in consultation and agreement with the Host Party, in order to contribute to the effective formulation of the European Union's policy towards the Western Balkans.The EUMM shall in particular:(a) monitor political and security developments in the area of responsibility;(b) give particular attention to border monitoring, inter-ethnic issues and refugee return;(c) provide analytical reports on the basis of tasking received;(d) contribute to the early warning of the Council and to confidence building, in the context of the policy of stabilisation conducted by the European Union in the region;(e) regularly inform the Host Party on the activities of EUMM including, if its tasking so foresees, on humanitarian issues.2. The Host Party shall provide the EUMM with all information and shall extend full cooperation as necessary for the accomplishment of the EUMM's objectives. The Host Party may appoint a liaison officer from the relevant ministries to the EUMM.Article IIStatus1. The Host Party shall take all necessary measures for the protection, safety and security of the EUMM and its members. Any specific provisions, proposed by the Host Party, shall be agreed with the Head of Mission before implementation.2. For the purpose of conducting its activities, the EUMM and its personnel shall enjoy, together with its means of transport and equipment, freedom of movement, necessary for carrying out the mandate of the Mission.3. When conducting its activities, the personnel of the EUMM may be accompanied by an interpreter and, at the request of the EUMM, by an escort officer appointed by the Host Party.4. The EUMM may display the flag of the European Union on its Mission Office in Skopje, and otherwise as decided by the Head of Mission.5. Vehicles, and other means of transport of the EUMM shall carry a distinctive Mission identification, which shall be notified to the relevant authorities.Article IIIComposition1. The Head of Mission of the EUMM has been appointed by the Council of the European Union. Any future Head of Mission shall also be so appointed.2. Other EUMM personnel shall be seconded by the Member States of the European Union. They shall be assigned to specific appointments by the Head of Mission under the authority of the Secretary General/High Representative. Norway and Slovakia, which participate in EUMM at the time of this Agreement, may also appoint personnel to the EUMM, and thereby be, together with the European Union and its Member States, Sending Parties.3. Foreign personnel of the EUMM shall be called Monitors.4. The Governments of the Sending Parties shall appoint Monitors to the EUMM.5. The Head of Mission shall determine the number of Monitors under this Agreement, in consultation and agreement with the Host Party.6. Monitors shall not undertake any action or activity incompatible with the impartial nature of their duties and shall respect the laws of the Host Party, without prejudice to the provisions referred to in Article VIII.7. The EUMM may avail itself of the assistance of administrative and technical staff from the Sending Parties. The members of the EUMM's administrative and technical staff shall enjoy a status equivalent to that enjoyed, in accordance with the Vienna Convention on Diplomatic Relations, by administrative and technical staff from Sending Parties employed in embassies.8. The EUMM may recruit locally such auxiliary personnel, as it requires. Upon request of the Head of Mission, the Host Party shall facilitate the recruitment of qualified local staff by the EUMM. The EUMM's auxiliary personnel shall enjoy a status equivalent to that enjoyed, in accordance with the Vienna Convention on Diplomatic Relations, by locally employed staff in embassies.Article IVArms and dress1. Monitors may not carry arms.2. Monitors shall wear white civilian dress, with distinctive EUMM identification.Article VChain of responsibilities1. The EUMM in the Former Yugoslav Republic of Macedonia shall operate under the responsibility of the Head of Mission.2. The Head of Mission shall report regularly through the Secretary General/High Representative to the Council of the European Union on the activities and findings of the EUMM.3. In the framework of the mandate as referred to in Article I(1), the tasks of the EUMM shall be defined by the Secretary General/High Representative in close cooperation with the Presidency, in accordance with the policy adopted by the Council regarding the Western Balkans.4. The Head of Mission shall inform the Host Party regularly on the activities of the EUMM.Article VITravel and transport1. Vehicles and other means of transport of the EUMM shall not be subject to compulsory registration or licensing, and all vehicles shall carry third party insurance.2. The EUMM may use roads, airfields and other facilities without the payment of dues, tolls or other charges.3. The Host Party shall facilitate the EUMM in operating its own vehicles and other means of transport.Article VIICommunications1. The personnel of the EUMM shall have access, at normal prevailing rates, to appropriate telecommunications equipment of the Host Party for the purpose of its activities, including for communicating with diplomatic and consular representatives of the Sending Parties.2. The EUMM shall enjoy the right to unrestricted communication by its own radios (including satellite, mobile and hand-held radios), telephones, telegraphs, facsimiles or any other means. The Host Party shall provide, after signature of this Agreement, the frequencies on which radios can operate.Article VIIIPrivileges and immunities1. The EUMM shall be granted the status of a diplomatic mission.2. Monitors shall be granted, during their mission, the privileges and immunities of Diplomatic Agents, in accordance with the Vienna Convention on Diplomatic Relations.3. The Mission Office in Skopje, other Offices, and all means of transport of the EUMM shall be inviolable.4. The privileges and immunities provided for in this Article shall be granted to Monitors during their mission, and thereafter, with respect to acts previously performed during their mission.5. The Host Party shall facilitate all movements of the Head of Mission and personnel of the EUMM. The EUMM shall provide the Host Party with a list of members of the EUMM and inform the Host Party in advance of the arrival and departure of personnel belonging to the EUMM. Personnel belonging to the EUMM shall carry their national passport, as well as an EUMM identity card.6. The Host Party recognises the right of the Sending Parties and of the EUMM to import, free of duty or other restrictions, equipment, provisions, supplies and other goods required for the exclusive and official use of the EUMM. The Host Party also recognises their right to purchase such items on the territory of the Host Party as well as to export or otherwise dispose of such equipment, provisions, supplies and other goods so purchased or imported. The Host Party also recognises the right of the Monitors to purchase and/or import free of duty or other restrictions items required for their own personal use, and to export such items.Article IXAccommodation and practical arrangementsThe Government of the Former Yugoslav Republic of Macedonia agrees, if requested, to assist the EUMM in finding suitable offices and accommodation. The Participating Parties will decide on other provisions concerning privileges and immunities as well as on practical arrangements, including urgent medical assistance and emergency evacuation, as well as travel documentation requirements.Article XEntry into forceThis Agreement shall enter into force upon signature. Its provisions shall be applied by the Host Party to the EUMM provisionally from the date of its initialling until it enters into force upon signature. It shall remain in force until such time as one of the Participating Parties notifies the other, two months in advance, that it intends to request an end to the activities mentioned herein.Done at Skopje, on 31 August 2001, in the English language in four copies.For the European Union>PIC FILE= "L_2001241EN.000401.TIF">For the Former Yugoslav Republic of Macedonia>PIC FILE= "L_2001241EN.000402.TIF">


type: other

text:
Výzva ke změnám volebního a trestního zákoníku - Transparency International
 Transparency.czNovinky a komentářeVýzva ke změnám volebního a... Sdílet
 Výzva ke změnám volebního a trestního zákoníku
 Transparency International – Česká republika, o.p.s. (TIC) vydala dne 30. 3. 2011 stanovisko k věcnému záměru nového volebního zákoníku. V souvislosti s peticí za změnu volebního zákona, praktikami doprovázejícími opakované hlasování v Krupce a ve světle nálezů Ústavního soudu ve věci přehlašování se k trvalému pobytu krátce před konáním voleb v Hřensku a Karlově Studánce TIC opětovně vyzývá k legislativním změnám, které by eliminovaly výskyt korupčních praktik majících vliv na obsazení zastupitelských sborů.
 Opakované hlasování ve volbách do zastupitelstva města Krupka začátkem května 2011prokázalo skutečnou potřebu speciální trestněprávní úpravy, podle které by bylo možno bez jakýchkoli pochybností trestně postihnout osobu, která se dopustila uplácení voličů v úmyslu ovlivnit výsledek voleb, případně referenda. Nejschůdnější se v tomto smyslu jeví doplnění skutkové podstaty § 351 trestního zákoníku, který upravuje trestný čin maření přípravy a průběhu voleb a referenda, a to o odstavec postihující poskytnutí nebo nabízení finanční podpory či jiného majetkového prospěchu v souvislosti s výkonem volebního práva a v rozporu s nezávislým vyjádřením vůle voliče. Přestože zařazením tohoto ustanovení nelze zajistit úplnou eliminaci daného jednání, lze předpokládat, že existence tohoto trestného činu bude jednak do značné míry působit preventivně, a dále, že v případě podezření z páchání tohoto trestného činu bude moci policie efektivněji zasáhnout. TIC proto vítá návrh z dílny ministerstva spravedlnosti, který počítá s návrhem rozšíření skutkové podstaty § 351 trestního zákoníku a dále s novým přestupkem přijetí úplaty v souvislosti s výkonem voleb nebo referenda, včetně zavedení institutu účinné lítosti.
 TIC dále považuje za důležité, aby v návaznosti na změnu trestního zákoníku volební zákon stanovil, že odsouzení za trestný čin maření přípravy a průběhu voleb a referenda je překážkou pro výkon pasivního volebního práva, a to po stanovenou dobu (nejméně pět let), podobně jak tomu je v legislativách některých dalších zemí, včetně zemí Evropské unie.
 Výsledky voleb do zastupitelstev obcí na podzim loňského roku více než kdy jindy ovlivnilo nejen kupčení s hlasy, ale také účelové přihlašování se k trvalému pobytu v době bezprostředně předcházející konání voleb do zastupitelstev obcí, což nově přihlášeným voličům umožnilo následně v obci hlasovat. V případě menších obcí tak mělo několik desítek nově přihlášených byvatel zcela zásadní vliv na výsledné složení orgánů obce. Ústavní soud vydal dne 4. května 2011 v této věci dva průlomové nálezy,4 ve kterých mimo jiné uvedl, že „při posuzování platnosti voleb je nezbytné posoudit i skutečnost, zda existují závažné a důvodné pochybnosti o úmyslu „nově přihlášených“ osob se na území obce trvale zdržovat“. Dále soud uvedl: „V situaci, kdy je trvalý pobyt rozhodujícím kritériem pro vznik aktivního a pasivního volebního práva do orgánů samosprávy obce, je třeba vzhledem k závažnosti možných dopadů pečlivě zkoumat i skutečnost, zda přihlášení nebylo zcela účelovým jednáním, jehož jediným cílem byl právě vznik aktivního volebního práva, tedy jednáním obcházejícím volební zákon“.
 TIC se ve svém předchozím stanovisku k věcnému záměru nového volebního zákoníku obracela na ministerstvo vnitra, tedy jeho zpracovatele, s tím, že by tento dokument měl více odrážet princip územní samosprávy v tom smyslu, že by o složení zastupitelstev obcí mohli rozhodovat pouze občané obce, kteří mají k místu hlášení trvalého pobytu vybudován dlouhodobější vztah. TIC ve stanovisku dále uvedla, že nelze zájem voliče na správě územně samosprávného celku? odvozovat výhradně od jeho faktického přihlášení k trvalému pobytu. Tento zájem by být stvrzen určitou časovou lhůtou, po níž je občan v místě hlášen. TIC proto navrhovala, aby právo volit do zastupitelstva obce měl občan obce, který je v den voleb v této obci přihlášen k trvalému pobytu po dobu nejméně 90 dnů.
 Ústavní soud při posuzování přihlašování osob k trvalému pobytu krátce před konáním voleb do zastupitelstva v Hřensku a Karlově Studánce vycházel z dokumentů přijatých tzv. Benátskou komisí, tedy poradním orgánem Rady Evropy, který se zaměřuje na vytváření právních záruk pro rozvoj demokracie, a především pak z Kodexu dobré praxe ve volebních záležitostech. Ten stanoví, že v případě místních nebo regionálních voleb může být zákonem požadována délka pobytu na daném místě, a dále stanoví, že požadovaná délka by neměla přesahovat šest měsíců. Ústavní soud dále „apeluje na zákonodárce, aby uvážil, zda podmínky aktivního volebního práva do zastupitelstev obcí neupřesnit, resp. nezměnit tak, aby bylo znemožněno nebo alespoň podstatně znesnadněno zneužití stávajícího benevolentně nastaveného kritéria trvalého pobytu„.
 TIC vítá zmíněné nálezy Ústavního soudu, které se v argumentaci shodují se stanoviskem, které k přehlašování k trvalému pobytu v době krátce před volbami TIC vydala v březnu letošního roku, a zároveň tímto apeluje na zpracovatele nové zákonné úpravy voleb, aby tento návrh zařadil do připravovaného volebního zákoníku, případně do novely zákona o volbách do zastupitelstev obcí.
 Celý text v PDF i s poznámkami najdete zde.


text:
UčPS - Arbitrabilita športových sporov (alebo prečo sa pri “nutnom” hľadení z výšky vždy oplatí pozerať si pod nohy)
 Arbitrabilita športových sporov (alebo prečo sa pri “nutnom” hľadení z výšky vždy oplatí pozerať si pod nohy) NEPREČÍTANÉ
 10.08.2016, doc. JUDr. Marek Števček, PhD. a doc. JUDr. PhDr. Tomáš Gábriš, PhD., LLM, MA a Mgr. Lukáš Pitek (Spracoval: Ing. Simoneta Sepešiová )
 TÉMATICKÉ OBLASTI: Občianske právo procesné, Pracovné právo, Športové právo
 PRÁVNE INŠTITÚTY / TÉMY: Mimosúdne riešenie sporov, Rozhodovanie športových sporov, Pracovnoprávne vzťahy športovcov, Zmluvné vzťahy športovcov
 POJMY: arbitrabilita, zákonník práce, klub , športová organizácia
 Arbitrabilita športových sporov
 Kto bude riešiť pracovnoprávne spory profesionálnych športovcov a klubov v športe
 Arbitrabilita športových sporov (alebo prečo sa pri “nutnom” hľadení z výšky vždy oplatí pozerať si pod nohy)[1]
 Doc. JUDr. PhDr. Tomáš Gábriš, PhD., LLM., MA
 Mgr. Lukáš Pitek
 Paneurópska vysoká škola v Bratislave, Fakulta práva, Ústav verejného práva
 Polemika v každej spoločenskej činnosti (a maiori ad minus to platí aj o vede, a teda i o vede právnej) môže mať dve podoby. Tou prvou je “polemika pre polemiku”, do ktorej diskutujúci zväčša vstupujú s neskrývaným vedomím svojej “absolútnej” pravdy, pričom spravidla polemika slúži ako substitút osobných antipatii diskutérov.[2] Druhou podobou polemiky je vecné odôvodňovanie rozdielnych stanovísk diskutérov na konkrétny problém, pri súčasnom zachovaní (a niekdy aj zveľadení) korektných kolegiálnych a priateľských vzťahov medzi diskutujúcimi. Predosielame, že našou ambíciou je prispievať ku kultivácii práve takejto podoby polemiky.[3]
 Náš príspevok tak má byť akýmsi pokusom o stručnú odpoveď na otázky, ktoré v doktríne športového práva nastolil Jaroslav Čollák svojím článkom o riešení pracovnoprávnych sporov športovcov. Ide nám iba o odborné zaujatie stanoviska k právnym názorom nášho kolegu, pričom ponúkame vlastnú interpretačnú alternatívu k problematike arbitrability tzv. športových sporov, najmä v prípade sporov medzi profesionálnymi športovcami a klubmi (športovými organizáciami). Je totiž dôležité pripomenúť, že do množiny “športové spory” patria i iné druhy sporov, napríklad spory medzi športovými klubmi navzájom, rôzne varianty sporov trénerov, agentov, či spory o dodržanie prestupových alebo iných športových pravidiel a pod. Týmto sa však J. Čollák vo svojom článku nevenuje, a nebudeme sa nimi preto zaoberať ani my. Napriek tomu táto metodologická poznámka má svoj význam a je v kontexte skúmanej problematiky namieste.
 Autor citovaného článku poukázal v skúmaných súvislostiach na aktuálne fungujúcu štruktúru riešenia určitého segmentu športových sporov, ktoré sú súkromnoprávnej povahy a sú riešené primárne “vnútri” športovej organizácie – teda vo vnútri daného športového zväzu, zväčša národného športového zväzu (ďalej aj “zväz” v príslušnom gramatickom tvare).[4] Ide hlavne o riešenie sporov orgánmi zväzu na to určenými, ako sú napríklad komory pre riešenie sporov, disciplinárne komisie a podobne. Slovenský futbalový zväz však v tejto súvislosti zriadil aj osobitný Rozhodcovský súd Slovenského futbalového zväzu. Možnosť takéhoto riešenia sporov pritom vyplýva zo zákona č. 244/2002 Z. z. o rozhodcovskom konaní (ďalej len “ZoRK”), ktorý vo svojich ustanoveniach výslovne priznáva národným športovým zväzom oprávnenie zriadiť rozhodcovský súd.[5]
 Tu však Jaroslav Čollák vidí problém – v citovanom článku konkrétne uviedol: “Konanie pred rozhodcovským súdom má však limity v zákone č. 244/2002 Z.z., ktorý okrem iného implicitne ustanovuje, že v rozhodcovskom konaní nie je možné prejednávať pracovnoprávne spory, čo potvrdzuje aj ustanovenie § 14 zákona č. 311/2001 Z.z. (Zákonník práce).” Autor sa preto vo svojom príspevku zaoberá otázkou, čo so spormi vyplývajúcimi zo zmlúv o profesionálnom vykonávaní športu v zmysle zákona č. 440/2015 Z. z. o športe (ďalej len “zákon o športe” alebo “ZoŠ”), ak zákonodarca špecificky ustanovil, že tieto vzťahy majú pracovnoprávny charakter,[6] ale neplatí na ne plošne Zákonník práce (ďalej len “Zákonník práce” alebo “ZP”), a to v kontexte § 1 ods. 1 písm. a) ZoRK[7] a § 14 ZP.[8]
 V prvom rade považujeme za nutné upozorniť na skutočnosť, že vzájomný vzťah zákona o športe a Zákonníka práce sa rieši metódou tzv. delegácie. Ustanovenie § 2 ods. 3 Zákonníka práce totiž konštatuje, že na vzťahy profesionálnych športovcov sa Zákonník práce použije iba ak tak ustanovuje osobitný predpis. V tomto kontexte zákon o športe najprv na viacerých miestach odkazuje na Zákonník práce, a napokon prostredníctvom ustanovenia § 46 ods. 2 sumárne odkazuje na taxatívne vymedzené ustanovenia Zákonníka práce: “Na právne vzťahy pri vykonávaní športu na základe zmluvy o profesionálnom vykonávaní športu sa primerane vzťahujú § 27 až 31, § 40 ods. 3 až 7, § 64, § 75 ods. 2 až 4, § 146 až 150, § 177 až 181, § 185 až 188, § 191 až 198, § 217 až 222, § 229 ods. 1 a 2, ods. 5 a 6, § 230, § 231, 232, § 238 a 239 Zákonníka práce.”
 Pre nás je v tejto súvislosti zaujímavý najmä vzťah zákona o športe k § 14 Zákonníka práce, ktorý by (podľa J. Čolláka) mal predstavovať prekážku riešenia športových sporov v rozhodcovskom konaní. Ustanovenie § 14 ZP totiž normuje: “Spory medzi zamestnancom a zamestnávateľom o nároky z pracovnoprávnych vzťahov prejednávajú a rozhodujú súdy.” Ak sa však pozrieme na vzťah zákona o športe a Zákonníka práce cez prizmu ustanovenia § 46 ods. 2 zákona o športe, zistíme, že § 14 ZP sa na športovcov v rámci metódy delegácie právnych noriem neaplikuje. Znamená to teda, že športovci sú vyňatí z ustanovenia § 14 ZP a ich spory nemusia rozhodovať iba “súdy”?[9] Domnievame sa, že absentujúci odkaz na § 14 ZP má práve takéto účinky, a práve takým bol úmysel zákonodarcu – osobitne ak uvážime, že jeho cieľom bolo pôvodne vytvoriť osobitný súd (tribunál) pre šport, ktorý mal byť dotovaný právomocou rozhodovať aj takéto spory. Uvedomujeme si však problematickosť náročnej výkladovej metódy subjektívneho historického výkladu podľa úmyslu zákonodarcu, preto tento argument artikulujeme len subsidiárne.
 V súvislosti s ustanovením § 14 ZP pritom treba upozorniť aj na skutočnosť, že existujú tiež viaceré názorové prúdy, ktoré sa snažia vykladať toto ustanovenie tak, že samotný jazykový výraz “súdy”, použitý zákonodarcom v tomto ustanovení, treba vykladať v duchu pripúšťajúcom rozhodovanie pracovnoprávnych sporov aj rozhodcovskými súdmi, nielen všeobecnými súdmi. Tu totiž možno argumentovať, že príslušné ustanovenie Zákonníka práce nie je z hľadiska gramatického ani teleologicko-systematického výkladu takým ustanovením, ktoré by priznávalo výlučnú právomoc iba všeobecným súdom. K tejto línii argumentácie sa prikláňa napríklad Andrej Poruban, keď konštatuje: “Pod neurčité slovo „súdy“ /§ 14 ZP/ by tiež mohol patriť každý orgán uskutočňujúci nezávislý výkon súdnictva.”[10] Autor tejto myšlienky teda pripúšťa, že pod výraz “súdy” možno subsumovať každý orgán uskutočňujúci nezávislý výkon súdnictva, a teda aj rozhodcovské súdy podľa ZoRK. Vychádzajúc totiž z doktrinálne bezrozporného vnímania tzv. zúženej civilnej právomoci súdov podľa ustanovenia § 7 Občianskeho súdneho poriadku v spojení so ZoRK, právomoc civilného súdu je platným uzavretím rozhodcovskej zmluvy alebo rozhodcovskej doložky suspendovaná v prospech rozhodcovského súdu; konkrétne, dikcia “v občianskom súdnom konaní súdy prejednávajú a rozhodujú spory a iné právne veci, ktoré vyplývajú z občianskoprávnych, pracovných, rodinných, obchodných a hospodárskych vzťahov, pokiaľ ich podľa zákona neprejednávajú a nerozhodujú o nich iné orgány” dovoľuje ustáliť záver, že v definovaných prípadoch je prejav individuálnej autonómie zmluvných strán spôsobilý privodiť zúženie “klasickej” súdnej právomoci. Zákon č. 160/2015 Z. z. Civilný sporový poriadok, účinný od 1. júla 2016, v ustanovení § 3 obdobne normuje: “Súdy prejednávajú a rozhodujú súkromnoprávne spory a iné súkromnoprávne veci, ak ich podľa zákona neprejednávajú a nerozhodujú iné orgány.” V zmysle uvedenej dikcie bude teda všeobecným súdom priznaná právomoc riešiť súkromnoprávne spory, pokiaľ táto právomoc nebola priznaná iným orgánom, osobitne rozhodcovským súdom zriadeným podľa ZoRK. Takúto argumentáciu podporuje i garancia práva na súdnu a inú právnu ochranu v čl. 46 Ústavy SR, najmä ods. 1, ktorý ustanovuje: “Každý sa môže domáhať zákonom ustanoveným postupom svojho práva na nezávislom a nestrannom súde a v prípadoch ustanovených zákonom na inom orgáne Slovenskej republiky.” Práve toto ustanovenie v predpise najvyššej právnej sily garantuje, že okrem súdov existujú aj iné orgány, ktoré poskytujú súdnu ochranu, a na ktoré sa vzťahujú základné požiadavky spravodlivého procesu.
 Avšak aj napriek vyššie uvedeným názorom, ktoré považujeme za vcelku legitímne a zmysluplné, sa domnievame – a to s poukazom na judikatúru v tejto veci,[11] na textáciu ZoRK (pozri nižšie), ako aj (podporne) na historické okolnosti úmyselného opustenia rozhodcovského konania v pracovnoprávnych veciach po zmenách roku 1989, že úmyslom zákonodarcu v prípade § 14 ZP naopak bolo vylúčiť, aby v pracovnoprávnych veciach rozhodoval iný orgán než je všeobecný súd, a to za účelom zvýšenej ochrany zamestnanca. Aj zo súčasnej pracovnoprávnej doktríny totiž vyplýva, že právomoc rozhodovať spory je zväčša priznávaná práve a iba všeobecným súdom, hoci ani doktrína pracovného práva výslovne nerieši vymedzenie termínu “súdy” a teda neobsahuje tzv. doktrinálny výklad tohto výrazu.[12]
 Každopádne však aj bez ohľadu na výklad termínu “súdy” v § 14 ZP platí, že ak čitateľ akceptuje náš argument, že zákon o športe na § 14 Zákonníka práce delegovane neodkazuje, a teda sa § 14 ZP na športovcov nepoužije, môžeme toto ustanovenie ZP opomenúť, a jediným problémom a zároveň jedinou potenciálnou prekážkou arbitrability sporov zo športových “pracovnoprávnych vzťahov” tak zostane (podľa J. Čolláka) iba ustanovenie § 1 ods. 1 ZoRK, podľa ktorého tento zákon upravuje “...rozhodovanie sporov vzniknutých z tuzemských a z medzinárodných obchodnoprávnych a občianskoprávnych vzťahov...” J. Čollák totiž vidí problém v skutočnosti, že sa tu normuje “iba” o “občianskoprávnych”, ale nie o “pracovnoprávnych” vzťahoch, z čoho vyvodzuje nedostatok arbitrability športových pracovnoprávnych sporov.
 i) Ustálenie, že konkrétny spor nie je vylúčený z arbitrovateľnosti, inými slovami, že konkrétny právny prípad zákonodarca prima facie nevyňal z arbitrovateľnosti takpovediac “neoddiskutovateľne” (tzv. negatívna arbitrabilita). Práve pre túto vlastnosť uvádzame ustálenie neexistencie prekážky v podobe negatívnej arbitrability v našej úvahe hneď na prvom mieste, hoci to nekorešponduje ani so systematikou ZoRK, ani s právnickým zvykom, ktorý velí najskôr ustáliť niečo “pozitívne”, a potom prípadne hľadať negatívne výnimky. Konieckoncov, oba body (negatívny a pozitívny) tejto úvahy sú v prísne logickom zmysle konjunktívne, a teda striktne vzaté na poradí týchto čiastkových úvah vlastne nezáleží – nami zvolený postup je však podľa nášho názoru “užívateľsky komfortnejší”.
 ii) Po vykonaní kroku i) s prijateľným výsledkom nasleduje pokus o vykonanie subsumpcie právneho prípadu pod arbitrabilitu pozitívnu. Tu však platí, že úspešnosť kroku i) neznamená automaticky, že spor je in concreto arbitrovateľný – aj v kroku ii) môže úvaha zlyhať. Inak povedané, aj úspešným “prejdením” testom negatívnej arbitrability nemusíme dospieť v druhom kroku k existencii arbitrability pozitívnej.
 Našou úlohou je teda na tomto mieste ustáliť, či tzv. pracovnoprávny športový spor (spor vzniknutý z “hráčskej pracovnej zmluvy”) je arbitrovateľný. Postupujme v súlade so zvolenou metodológiou.
 i) rozhodovanie sporov vzniknutých z tuzemských a z medzinárodných obchodnoprávnych a občianskoprávnych vzťahov, ak je miesto rozhodcovského konania v Slovenskej republike,
 ii) uznanie a výkon tuzemských a cudzích rozhodcovských rozhodnutí v Slovenskej republike,
 iii) možnosť rozhodovať všetky spory týkajúce sa právnych vzťahov, v súvislosti s ktorými možno uzatvoriť dohodu o urovnaní podľa Občianskeho zákonníka, vrátane sporov o určení, či tu právo alebo právny vzťah je alebo nie je.
 Pojem občianskoprávneho vzťahu, a teda i prvok rozsahu (extenzie) pojmu “občianskoprávny vzťah”[14] je natoľko košatý a zložitý, že si na tomto mieste netrúfame nárokovať na doktrinálnu perfektnosť našich rozborov v týchto súvislostiach. Každopádne však platí, že terminológia ZoRK reflektuje terminológiu stale platného a účinného Občianskeho zákonníka (ďalej len “OZ”) – veci by sa pritom pomerne výrazne zjednodušili, ak by sme si základný kódex súkromného práva predstavili bez neodstránených nánosov dôb minulých ako kódex súkromného práva. V tomto zmysle by vari nik nezapochyboval, že individuálny pracovný športový spor je sporom súkromnoprávnym.[15] Aj z existujúcej zákonnej terminológie však podľa nás možno pomerne bezproblémovo ustáliť záver, že športový individuálny pracovnoprávny vzťah je zároveň aj vzťahom “občianskoprávnym” v zmysle ZoRK; jednoznačne to vyplýva z dikcie ust. § 1 ods. 2 ZoRK, ktorý vyžaduje možnosť dohody o urovnaní podľa OZ (čo športový pracovnoprávny vzťah umožňuje – k tomu nižšie ad iii), ako aj z dikcie ust. § 1 ods. 2 OZ (“Občiansky zákonník upravuje majetkové vzťahy fyzických a právnických osôb, majetkové vzťahy medzi týmito osobami a štátom, ako aj vzťahy vyplývajúce z práva na ochranu osôb, pokiaľ tieto občianskoprávne vzťahy neupravujú iné zákony.”) v spojení s ust. § 99 ods. 7 zákona o športe (“Ak niektoré otázky nemožno riešiť podľa ustanovení tohto zákona, riešia sa podľa predpisov občianskeho práva”). Skutočne by však všetky problémy razom “zmizli”, ak by sa naša terminológia ustálila na klasickom “súkromnoprávnom” poňatí tej časti objektívneho práva, ktorá tvorí opozitum noriem verejnoprávnych.
 Subsidiárne tiež možno argumentovať aj už vyššie naznačenými istými občianskoprávnymi rozmermi vzťahu medzi profesionálnym športovcom a klubom, čo vyplýva z § 99 ods. 7 zákona o športe: “Ak niektoré otázky nemožno riešiť podľa ustanovení tohto zákona, riešia sa podľa predpisov občianskeho práva.”
 Zo všetkých uvedených dôvodov máme preto za akceptovateľné a udržateľné, že aj spory medzi profesionálnymi športovcami a klubmi sú arbitrovateľnými, čo iba zvýrazňuje osobitný charakter športu, o ktorom pojednáva aj čl. 165 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ďalej len “ZFEÚ”): “Únia prispieva k podpore európskych záležitostí týkajúcich sa športu, pričom zohľadňuje jeho osobitnú povahu, jeho štruktúry založené na dobrovoľnosti, ako aj jeho spoločenskú a vzdelávaciu úlohu.” Tento princíp pritom akceptovala aj pracovná skupina pripravujúca návrh zákona o športe, ktorej členovia veľmi dôrazne žiadali vytvorenie osobitných orgánov pre rozhodovanie sporov medzi športovcami a klubmi, a to práve z dôvodu špecifickosti športu. Napokon, preto aj bol v reakcii na potrebu vyčlenenia špecifických športových sporov a ich zverenia flexibilným a efektívne rozhodujúcim orgánom novelizovaný ZoRK tak, aby umožnil národným športovým zväzom zriaďovať rozhodcovské súdy. O osobitnej povahe športu tak normuje nielen znenie ZFEÚ, ale reflektuje ju aj právna úprava SR, ktorá týmto nepriamo priznáva potrebu zachovania jurisdikcie rozhodcovským súdom v oblasti športu, ako súdom zriadeným práve za účelom riešenia sporov v športe ako sporov pomerne špecifickej povahy (akokoľvek to mnohých sudcov môže “dráždiť”).
 V práve je len máločo jednoznačné. “Večné” pravdy v oblasti práva sú skôr filozofickými kategóriami, akými sú napríklad spravodlivosť, slušnosť (ekvita), rovnosť a podobne. Preto ani názory uvádzané v tomto krátkom článku neašpirujú na nespochybniteľnosť svojich záverov. Ašpirujú však na vedecky poctivú argumentáciu v zhode s vytýčenou metodológiou, ktorá velí pozrieť sa dobre pod nohy pri každom argumentačnom kroku, a nestrácať pri prílišnom odstupe z “výšok” kontakt s prekážkami, ktoré tak trefne glosoval “profesor filozofie” v Hrabalových Skřivánkoch na niti.
 Reakcia na článok Jaroslava Čolláka s názvom “Kto bude riešiť pracovnoprávne spory profesionálnych športovcov a klubov v športe alebo – prečo je (vždy) nutné hľadieť z výšky” publikovaný na ucps.sk dňa 25.04.2016. Dostupné na: http://www.ucps.sk/riesenie_pracovnopravnych_sporov_v_sporte_profesionalny_sportovec_klub_jaroslav_collak ^
 V zmysle § 12 ods. 1 zákona č. 244/2002 Z. z. o rozhodcovskom konaní: “Zriaďovateľom stáleho rozhodcovského súdu so sídlom na území Slovenskej republiky môže byť len záujmové združenie právnických osôb, národný športový zväz, Slovenský olympijský výbor, Slovenský paralympijský výbor alebo komora zriadená zákonom. Právnická osoba je povinná na svoje náklady zriadiť a udržiavať stály rozhodcovský súd, ak to ustanovuje osobitný predpis.” ^
 V zmysle § 46 ods. 1 zákona č. 440/2015 Z. z. o športe: “Zmluvný vzťah založený zmluvou o profesionálnom vykonávaní športu sa považuje za iný pracovnoprávny vzťah.” ^
 V zmysle § 1 ods. 1 písm. a.) zákona č. 244/2002 Z. z. o rozhodcovskom konaní: “Tento zákon upravuje a) rozhodovanie sporov vzniknutých z tuzemských a z medzinárodných obchodnoprávnych a občianskoprávnych vzťahov, ak je miesto rozhodcovského konania v Slovenskej republike,” ^
 V zmysle § 14 zákona č. 311/2001 Z. z. Zákonník práce: “Spory medzi zamestnancom a zamestnávateľom o nároky z pracovnoprávnych vzťahov prejednávajú a rozhodujú súdy.” ^
 V zmysle § 32 ZP: “Účastníci si môžu upraviť svoje sporné nároky dohodou o sporných nárokoch, ktorá musí byť písomná, inak je neplatná." ^
 Jaroslav Čollák 31. október 2016 11:53
 plus ešte v krátkosti
 To že sa na vzťah športovca a klubu (zamestnanecký) neaplikuje 14 ZP má ten dopad, (čo chel zákonodarca) že tento spor mal byť (a je de lege lata) prejednateľný pred orgánmi podľa ustanovenia § 52 ZOŠ.
 Jaroslav Čollák 31. október 2016 11:43
 nie je celkom presné..
 V prvom rade ďakujem priateľom za reakciu, samozrejme, posúva tému dopredu, za čo som - v tomto prípade \"voltairovsky vďačný\" :))
 dokončenie návetia z titulku: Nie je celkom presné tvrdenie \"Je totiž dôležité pripomenúť, že do množiny “športové spory” patria i iné druhy sporov, napríklad spory medzi športovými klubmi navzájom, rôzne varianty sporov trénerov, agentov, či spory o dodržanie prestupových alebo iných športových pravidiel a pod. Týmto sa však J. Čollák vo svojom článku nevenuje, a nebudeme sa nimi preto zaoberať ani my. \"
 Vo svojom článku, na ktorý tento článok reagoval hovoril okrem iného to, že VŠETKY SPORY VYPLÝVAJÚCE ZO ŠPORTOVEJ ČINNOSTI SÚ PREJEDNÁVATEĽNÉ PRED ORGÁNMI ZRIADENÝMI V ZMYSLE USTANOVENIA § 52 (vrátane zamestnaneckých sporov týchto profesionálnych športovcov) či ROZHODCOVSKÝMI SÚDMI, s tým dovetkom, že mám za to, že PRED RS UŽ (vzhľadom na stav de lege lata) NEMÔŽU BYŤ PREJEDNÁVANÉ IBA SPORY Z PROFESIONÁLNYCH ZMLÚV (ZMLUVY O PROFEISONÁLNOM VYKONÁVANÍ ŠPORTU). To, že nám ti vzniká rozpor medzi možným prejedávaním zamestnaneckého sporu pred orgánom podľa ustanovenia § 52 ZOŠ a zároveň tento nie je arbitrabilný pred RS je nedokonalosť a nedostatok ZOŠ, treba tiež spojiť hlavy a vyriešiť to....
 Pre korektnosť citácie ešte len dopresním vyjadrenie A.Porubana (komunikoval som s ním o tom osobne, takže si myslím, že dopresnenie jeho citácie je potrebné - rovnako pre celistvosť témy).
 Myslím si, že aj keď ustanovenie § 14 ZP spomína \"súd\", nie je možné dôvodiť, že tým zákonodarca mal na mysli aj RS, ak pracovnoprávne spory nezahrnul do právomoci podľa ZoRK. Podľa môjho názoru to potvrdzuje aj ANDREJ (celú odsek jeho myšlienky z ktorého bol v tomto článku citovaný len výsek):
 „So zreteľom na tieto výhody majú zamestnávatelia záujem zavádzať aj do pracovných zmlúv rozhodcovské doložky a umožniť arbitrabilitu individuálnych pracovnoprávnych vzťahov mimo tradičnej súdnej sústavy. Takejto inšpirácií čiastočne napomáha aj súčasná právna úprava, keď sa zákonodarca iba obmedzil na skonštatovanie, že spory medzi zamestnancom a zamestnávateľom o nároky z pracovnoprávnych vzťahov prejednávajú a rozhodujú súdy. /§ 14 Zákonníka práce (ZP)/. Pracovnoprávne vzťahy sú vo svojej podstate majetkovým vzťahom (obe zmluvné strany uzatvárajú zmluvu za účelom majetkového prospechu: zamestnávateľ za účelom zisku generovaného zamestnancom a zamestnanec s cieľom obdržať mzdu alebo odmenu). Nie sú uvedené v negatívnom výpočte sporov, ktoré nemožno rozhodovať v rozhodcovskom konaní /§ 1 ods. 3 ZoRK/. Pod neurčité slovo „súdy“ /§ 14 ZP/ by tiež mohol patriť každý orgán uskutočňujúci nezávislý výkon súdnictva. Napriek tomu je potrebné upozorniť, že aplikovanie zákona o rozhodcovskom konaní aj na pracovnoprávne vzťah je vylúčené, pretože žiadny právny predpis explicitne neumožňuje riešenie sporov z pracovnoprávnych vzťahov pred rozhodcovskými súdmi. Okrem toho sa rozhodcovské konanie vyvinulo pre potreby podnikateľov. V rámci obchodných vzťahov sa vychádza z predpokladu, že zmluvné strany sú formálne v rovnom postavení a majú odborné predpoklady dohodnúť si zmluvné podmienky, vrátane rozhodcovskej doložky. Naopak, zamestnávateľ a zamestnanec nie sú v rovnocennom postavení, a zamestnanec, ako slabšia strana, môže byť podstatne znevýhodnená. Práve na faktickú a ekonomickú nerovnosť účastníkov zmluvných vzťahov v zamestnaneckých vzťahoch reaguje pracovné právo a poskytuje súdnu ochranu porušených alebo ohrozených práv výlučne prostredníctvom všeobecných súdov.“
 Ešte, dodám - ak CSP začleňuje individuálne pracovnoprávne spory do osobitného typu civilného sporového konania v ktorom oslabuje typické prvky \"sporu\" ako takého a TO V PROSPECH ZAMESTNANCA, nezdá sa mi koherentné, ak by sme tento spor zároveň mohli prejednávať pred RS.
 Viem, že SZĽH napríklad nezriadil RS titulom nonarbitrability zamestnaneckých sporov pred RS, nepoznám však ďalší vývoj postoja SZĽH. Okrem toho, myslím, že Najvyšší súd Slovenskej republiky rozsudkom z 11. Septembra 2013 pod sp. zn. 1 Cdo/156/2011 založil prístup, ktorý dokáže a je v našich podmienkach udržateľným prístupom bez zbytočného komplikovania rozoberanej témy.
 Môže byť ešte uvádzaný argument, že tie istí vzťahy tých istých profesionálnych športovcov s klubmi boli v minulosti pred RS arbitrabilné. Súhlasím, avšak nejde o tie istí vzťahy. V minulosti mali tieto vzťahu charakter obchodnoprávny alebo občianskoprávny (ustanovenie § 269 ods. 2 alebo 51 OZ), čím rozsak ZORK spĺňali, Účinnosťou ZOŠ však správne dostali charakter zamestnanecký ak sú splnené znaky závislej práce (§ 1 ods. 2 ZP - čo sú), a preto ich nie je možné pomerovať so stavom do 31.12.2015.
 Vďaka za reakciu páni, ostávam s pozdravom:)


text:
 Tähtis õiguslik teade
 |
 22002D0007
 Euroopa Liidu Teataja L 088 , 04/04/2002 Lk 0014 - 0017
 EMP Ühiskomitee otsusnr 7/2002,1. veebruar 2002,millega muudetakse EMP lepingu XX lisa (keskkond)EMP ÜHISKOMITEE,võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, mida on muudetud Euroopa Majanduspiirkonna lepingut kohandava protokolliga, edaspidi "leping", eelkõige selle artiklit 98,ning arvestades järgmist:(1) Lepingu XX lisa muudeti EMP Ühiskomitee 11. detsembri 2001. aasta otsusega nr 163/2001. [1](2) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 7. mai 2001. aasta otsus 2001/397/EÜ, millega muudetakse otsust 98/483/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid nõudepesumasinatele. [2](3) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 4. mai 2001. aasta otsus 2001/405/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid pehmest paberist toodetele. [3](4) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 9. juuli 2001. aasta otsus 2001/540/EÜ, millega muudetakse otsust 98/634/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid voodimadratsitele. [4](5) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 19. juuli 2001. aasta otsus 2001/607/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid käsinõudepesuvahenditele. [5](6) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 19. juuli 2001. aasta otsus 2001/608/EÜ, millega pikendatakse otsuse 1999/10/EÜ kehtivusperioodi, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid värvidele ja lakkidele. [6](7) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 22. augusti 2001. aasta otsus 2001/686/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid personaalarvutitele. [7](8) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 28. augusti 2001. aasta otsus 2001/687/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid kandearvutitele. [8](9) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 28. augusti 2001. aasta otsus 2001/688/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid mullaparandusainetele ja kasvusubstraatidele. [9](10) Lepingusse tuleb lisada komisjoni 28. augusti 2001. aasta otsus 2001/689/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid nõudepesumasinatele. [10](11) Otsused 2001/405/EÜ, 2001/686/EÜ, 2001/687/EÜ ja 2001/688/EÜ sätestavad kahtede ökomärgise kriteeriumite samaaegse kehtivuse 12 kuu jooksul alates mainitud otsuste jõustumisest,ON VASTU VÕTNUD JÄRGMISE OTSUSE:Artikkel 11. Punktile 2d (komisjoni otsus 98/483/EÜ) lisatakse:", muudetud järgmiste aktidega:— 32001 D 0397: komisjoni otsus 2001/397/EÜ, 7. mai 2001 (EÜT L 139, 23.5.2001, lk 21).".2. Praegune punkt 2es muutub punktiks 2esa.3. Punkti 2er (komisjoni otsus 1999/698/EÜ) järele lisatakse järgmine punkt:"2es. 32001 D 0405: komisjoni otsus 2001/405/EÜ, 4. mai 2001, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid pehmest paberist toodetele (EÜT L 142, 29.5.2001, lk 10).".4. Punkt 2esa jäetakse välja alates 18. juunist 2002.5. Punktile 2em (komisjoni otsus 98/634/EÜ) lisatakse:", muudetud järgmiste aktidega:— 32001 D 0540: komisjoni otsus 2001/540/EÜ, 9. juuli 2001 (EÜT L 194, 18.7.2001, lk 50).".6. Punkti 2esa (komisjoni otsus 98/94/EÜ) järele lisatakse järgmine punkt:"2et. 32001 D 0607: komisjoni otsus 2001/607/EÜ, 19. juuli 2001, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid käsinõudepesuvahenditele (EÜT L 214, 8.8.2001, lk 30, parandatult EÜT L 334, 18.12.2001, lk 34).".7. Punktile 2eh (komisjoni otsus 1999/10/EÜ) lisatakse:", muudetud järgmiste aktidega:— 32001 D 0608: komisjoni otsus 2001/608/EÜ, 19. juuli 2001 (EÜT L 214, 8.8.2001, lk 43).".8. Praegune punkt 2ep muutub punktiks 2epa.9. Punkti 2eo (komisjoni otsus 1999/179/EÜ) järele lisatakse järgmine punkt:"2ep. 32001 D 0686: komisjoni otsus 2001/686/EÜ, 22. august 2001, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid personaalarvutitele (EÜT L 242, 12.9.2001, lk 4, parandatult EÜT L 334, 18.12.2001, lk 35).".10. Punkt 2epa jäetakse välja alates 1. oktoobrist 2002.11. Praegune punkt 2er muutub punktiks 2era.12. Punkti 2eq (komisjoni otsus 1999/427/EÜ) järele lisatakse järgmine punkt:"2er. 32001 D 0687: komisjoni otsus 2001/687/EÜ, 28. august 2001, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid kandearvutitele (EÜT L 242, 12.9.2001, lk 11).".13. Punkt 2era jäetakse välja alates 1. oktoobrist 2002.14. Praegune punkt 2ec muutub punktiks 2eca.15. Punkti 2eb (komisjoni otsus 94/10/EÜ) järele lisatakse järgmine punkt:"2ec. 32001 D 0688: komisjoni otsus 2001/688/EÜ, 28. august 2001, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid mullaparandusainetele ja kasvusubstraatidele (EÜT L 242, 12.9.2001, lk 17).".16. Punkt 2eca jäetakse välja alates 1. oktoobrist 2002.17. Praegune punkt 2d muutub punktiks 2da.18. Punkti 2c (komisjoni otsus 2000/45/EÜ) järele lisatakse järgmine punkt:"2d. 32001 D 0689: komisjoni otsus 2001/689/EÜ, 28. august 2001, millega kehtestatakse ühenduse ökomärgise andmise ökoloogilised kriteeriumid nõudepesumasinatele (EÜT L 242, 12.9.2001, lk 23).".19. Punkt 2da jäetakse välja alates 1. oktoobrist 2002.Artikkel 2Otsuste nr 2001/397/EÜ, 2001/405/EÜ, 2001/540/EÜ, 2001/607/EÜ parandatult EÜT L 334, 18.12.2001, lk 34, 2001/608/EÜ, 2001/686/EÜ parandatult EÜT L 334, 18.12.2001, lk 35, 2001/687/EÜ, 2001/688/EÜ ja 2001/689/EÜ islandi- ja norrakeelne tekst, mis avaldatakse Euroopa Ühenduste Teataja EMP lisas, on autentne.Artikkel 3Käesolev otsus jõustub 2. veebruaril 2002 tingimusel, et kõik lepingu artikli 103 lõikes 1 ettenähtud teated on EMP Ühiskomiteele esitatud. [11]Artikkel 4Käesolev otsus avaldatakse Euroopa Ühenduste Teataja EMP osas ja EMP kaasandes.Brüssel, 1. veebruar 2002EMP Ühiskomitee nimeleesistujaP. Westerlund[1] EÜT L 65, 7.3.2002, lk 44.[2] EÜT L 139, 23.5.2001, lk 21.[3] EÜT L 142, 29.5.2001, lk 10.[4] EÜT L 194, 18.7.2001, lk 50.[5] EÜT L 214, 8.8.2001, lk 30.[6] EÜT L 214, 8.8.2001, lk 43.[7] EÜT L 242, 12.9.2001, lk 4.[8] EÜT L 242, 12.9.2001, lk 11.[9] EÜT L 242, 12.9.2001, lk 17.[10] EÜT L 242, 12.9.2001, lk 23.[11] Põhiseadusest tulenevad nõuded puuduvad.--------------------------------------------------


text:
Knk.VII.37.411/2017/3. számú határozat
 Címlap > Knk.VII.37.411/2017/3. számú határozat
 Az ügy száma: Knk.VII.37.411/2017/3.
 A kérelmező: név (cím)
 A kérelmező képviselője: Dr. Tordai Csaba ügyvéd (cím)
 A felülvizsgálni kért jogerős határozat: Nemzeti Választási Bizottság 45/2017. számú határozata
 A Kúria a Nemzeti Választási Bizottság 45/2017. számú határozatát helybenhagyja.
 [1] A Nemzeti Választási Bizottság (a továbbiakban: NVB) ... magánszemély (a továbbiakban: kérelmező) által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés ügyében 45/2017. számú határozatával döntött. Az NVB az „Egyetért-e Ön azzal, hogy a korrupciós bűncselekmények vonatkozásában a nyomozást megszüntető döntéssel szemben a feljelentő bírósághoz fellebbezhessen?” kérdést tartalmazó aláírásgyűjtő ív hitelesítését jelzett számú határozatával megtagadta.
 [2] Az NVB a népszavazásra szánt kérdést mindenek előtt az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontjában foglalt, az Alaptörvény módosításával kapcsolatos tiltott tárgykörbe ütközés szempontjából vizsgálta.
 [3] E vizsgálat körében az NVB hivatkozott az Alkotmánybíróság 5/1992. (I.30.) AB határozatában és a 197/D/2000. AB határozatában foglaltakra, amelyekben a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 195. §-ában fogalt, a nyomozóhatóság határozatával szembeni panaszjog kapcsán – többek között – kimondta, hogy a nyomozást bizonyítékok hiányában megszüntető határozat bíróság előtti megtámadásának hiánya nem sérti a jogorvoslathoz való alkotmányos alapjogot.
 [4] Az NVB az ügyészség és a bíróság büntetőeljárásban betöltött szerepének és funkciójának alkotmányossági kritériumai tekintetében további alkotmánybírósági határozatokra, valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlatára is utalt. Az Alkotmánybíróság a 62/2006. (XI.23.) AB határozatában, valamint az azt megerősítő 3116/2016. (VI. 21.) AB határozatában hangsúlyozta: az, hogy a bíróság a nyomozás és a vádemelés szakaszaiban is rendelkezik hatáskörrel egyes feladatok tekintetében, nem ellentétes a funkciómegosztás tételeivel, azonban a vádemelést megelőző bírósági hatáskör nem jelentheti a nyomozó hatóság és az ügyész tevékenysége feletti „törvényességi” felügyeletet. Továbbá a 14/2002.(III.20.) AB határozatban (megerősítve a 2/2017.(II.20) AB határozattal) kifejtette, hogy az ügyész közvádlói monopóliumának éppúgy töretlennek kell lennie, mint ahogyan az ítélkezésben a bírói függetlenséget és a pártatlanságot megtestesítő állásfoglalásnak kell kifejezésre jutnia. Az a szabályozás alkotmánysértő, amely szerint a bíró felhívja az ügyész figyelmét a vádkiterjesztés lehetőségére, illetve arra is figyelmeztetheti, hogy más személlyel szemben is vádat emelhet.
 [5] Az NVB azt is kiemelte, hogy a bíróságnak a nyomozást megszüntető határozattal szembeni jogorvoslat alapján olyan tényekről kellene állást foglalnia (Be. 190. § (1) bekezdés a)-c) pont), amelyek többségéről csak a vádemelést követő bírósági szakaszban kellene dönteni.
 [6] Az NVB álláspontja szerint a népszavazási kérdés ellentétes az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében deklarált jogállamiság követelményével, valamint a C) cikk (1) bekezdése szerinti hatalommegosztás elvével, továbbá a bíróságok 25. cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt, valamint az ügyészség 29. cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt hatáskörével, feladataival, tekintettel arra, hogy a bíróság a büntetőeljárás első szakaszának, a nyomozásnak a megindításába való beavatkozással túllépne igazságszolgáltatási funkcióin és törvényességi felügyeleti szerepkörbe kerülne az ügyészség felett, amely – az NVB által is hivatkozott alkotmánybírósági joggyakorlatra tekintettel – alaptörvény-ellenes.
 [7] Az NVB megítélése szerint a népszavazási kérdés a Be. 195. § (1) bekezdése szerinti panasszal párhuzamos jogorvoslati lehetőségre irányul. A kétféle jogorvoslati fórum egymáshoz való viszonya azonban nem tisztázott, ezért – az NVB szerint – egy ilyen szabályozás sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében foglalt jogállamiság követelményét, valamint a XXVIII. cikk (7) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jogot.
 [8] Az NVB megállapította, hogy a népszavazási kérdés több szempontból sem felel meg a népszavazási kezdeményezésről, az európai polgári kezdeményezésről, valamint a népszavazási eljárásról szóló 2013. évi CCXXXVIII. törvény (a továbbiakban: Nsztv.) 9. § (1) bekezdésében foglalt kérdés-egyértelműség követelményének, így az népszavazás tárgya ez okból sem lehet.
 [9] Az NVB a felülvizsgálni kért határozat indokolásában a választópolgári egyértelműség kapcsán kifejtette, hogy a kérdésből a választópolgár számára nem derül ki, hogy népszavazási kérdés a nyomozás megszüntetésével szembeni jogorvoslatra jogosult személyek körének kiterjesztésére irányul, ugyanis erre a következtetésre csak a törvényi környezet alapos elemzésével lehet jutni.
 [10] Az NVB határozatának indokolásában megállapította továbbá, hogy a népszavazási kérdés nem rendelkezik a hatályos jogorvoslati rendszer, azaz a Be. 195. § (1) bekezdése szerinti panasz intézményének sorsáról, így a jogalkotó számára nem egyértelmű, hogy mit kellene tennie a hatályos jogorvoslati szabályozással: azt hatályon kívül kellene helyeznie, vagy a népszavazási döntés nem érinti azt. Az NVB szerint mivel a jogorvoslati lehetőségek egymáshoz való viszonya tisztázatlan marad, a kérdés a jogalkotó számára sem egyértelmű.
 [11] Tekintettel arra, hogy a népszavazásra javasolt kérdés az Alaptörvény 8. cikk (3) a) pontja szerinti tiltott tárgykört érint, továbbá nem felel meg az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében foglalt egyértelműség követelménynek sem, az NVB a kérdés hitelesítését – az Nsztv. 11. § (1) bekezdésében foglalt jogkörében eljárva – megtagadta.
 [12] A kérelmező felülvizsgálati kérelmében az NVB határozatának megváltoztatását kérte annak érdekében, hogy a benyújtott kérdés hitelesítésre kerülhessen.
 [13] A kérelmező álláspontja szerint az NVB által is hivatkozott 197/D/2000. AB határozatból nem következik, hogy a népszavazási kezdeményezésben kilátásba helyezett jogorvoslati lehetőség biztosítása alaptörvény-ellenes lenne. A kérelmező – hivatkozva a 62/2006. (XI. 23.) AB határozatra – úgy véli, önmagában az a körülmény, hogy a bíróságnak a nyomozás és a vádemelés szakaszában jelenleg is meglévő hatásköre bővülne, nem vezet sem a jogállamiság, sem a hatalommegosztás elvének sérelmére, illetve nem ellentétes az Alaptörvénynek a bíróságok és az ügyészség feladatkörét megállapító rendelkezéseivel sem.
 [14] A kérelmező rámutatott, hogy a bíróság jelenleg is számos esetben a nyomozati, illetve a vádemelési szakaszban is állást foglal arról, hogy a Be. 190. § (1) bekezdés a)-c) pontjai szerinti feltételek fennállnak-e. Az előzetes letartóztatás, illetve más kényszerintézkedés elrendelésekor a bíróság szükségképpen állást foglal arról, hogy legalább a gyanú szintjén bűncselekmény-e az eljárás tárgyává tett cselekmény, illetve annak elkövetésével a terhelt gyanúsítható-e. Hangsúlyozta, hogy általánosságban a bírósággal szemben nincs olyan alkotmányos tilalom, mint amelyet az NVB a döntésében feltételez, a 21/2016. (XI. 30.) AB határozat alapján csupán az egyes bírákkal szemben érvényesül, hogy nem járhat el a büntetőügy további elintézésében az a bíró, aki korábban nyomozási bíróként ezekben a kérdésekben már állást foglalt.
 [15] A kérelmező hangsúlyozta, hogy a Be. 195. § (6) bekezdése meghatározott esetekben jelenleg is biztosít felülbírálatként bírósági jogorvoslati lehetőséget a nyomozási, illetve a vádemelési szakaszban. Úgy véli, ahogy a felülbírálat jogintézménye a hivatkozott alkotmánybírósági határozatok szerint nem alaptörvény-ellenes, így a népszavazási kezdeményezésben szereplő speciális fellebbezési lehetőségnek a megteremtése sem lenne ellentétes az Alaptörvénnyel. Ez a jogorvoslati lehetőség nem jelentené az ügyész közvádlói monopóliumának sérelmét, mivel a bíróságnak a nyomozás megszüntetésével kapcsolatos jogorvoslati döntése nem lép semmilyen formában (pl. pótmagánvádként vagy más hasonló módon) a vádemelés helyébe: arról eredményes népszavazás esetén is a közvádlói monopóliummal rendelkező ügyészség döntene, hogy emel-e vádat a nyomozás eredményeként vagy sem.
 [16] A kérelmező hangsúlyozta, hogy mivel a következetes joggyakorlat szerint a korrupciós bűncselekményeknek nincs sértettje, így a népszavazási kérdés szerinti fellebbezés ennek megfelelően csak a Be. 195. § (2a) bekezdése szerinti esetben, központi államigazgatási szervként működő feljelentő esetén konkurál a panasszal, mint jogorvoslattal, ezért a két jogorvoslati forma viszonya csak a központi államigazgatási szervként működő feljelentők esetén vetődhet fel. A kérelmező szerint önmagában az, hogy egy jogi aktussal szemben többféle jogorvoslati lehetőség áll rendelkezésre, nem sérti a jogállamiság követelményét, még kevésbé a jogorvoslathoz való jogot. Meglátása szerint az Országgyűlés kötelezettsége, hogy a jogrendszeri koherenciát a népszavazás eredményére is figyelemmel az Alaptörvény kereti között megteremtse.
 [17] A kérelmező álláspontja szerint a kérdésből egyértelműen kiderül, hogy eredményes népszavazás esetén a feljelentő korrupciós bűncselekmények esetén jogorvoslati lehetőséget kapna a nyomozás megszüntetésével szemben. Erre figyelemmel megalapozatlannak tartja az NVB döntésének azon megállapítását, amely szerint rejtve maradna a választópolgár elől a jogorvoslat kezdeményezésére jogosultak körének kiterjesztése, mivel azt a kérdés szövegszerűen tartalmazza, így a kérdés a választópolgári egyértelműség követelményét nem sérti.
 [18] A kérelmező szerint a Be. 195. § (1) bekezdése szerinti panaszra vonatkozó szabályok módosítása nem következik kényszerítően az eredményes népszavazásból, mivel a fellebbezés jogintézménye nem tenné feltétlenül szükségessé a panaszjog további korlátozását vagy teljes kizárását. Erre, valamint a 15/2003. (IV.18.) AB határozatban kifejtettekre tekintettel a kérdés a jogalkotói egyértelműség követelményét sem sérti.
 [19] Mindezekre figyelemmel a kérelmező álláspontja szerint a népszavazási kérdés nem ütközik az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontja szerinti tiltott tárgykörbe, valamint az nem sérti az Nsztv. 9. § (1) bekezdése szerinti egyértelműség követelményét, ezért az NVB a népszavazási kérdés hitelesítését az Nsztv. 11. § (1) bekezdését megsértve tagadta meg.
 [20] A felülvizsgálati kérelem az alábbiak szerint nem megalapozott.
 [21] A Kúria megítélése szerint az NVB helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a népszavazási kérdés az Alaptörvény 8. cikk (3) a) pontja szerinti tiltott tárgykört érint, továbbá nem felel meg az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében foglalt egyértelműség követelménynek sem.
 [22] A Kúria mindenek előtt rögzíti, hogy a kérelmező érveinek megfelelőn a 197/D/2000. AB határozatból önmagában valóban nem következik, hogy a nyomozást megszüntető döntéssel szembeni bírósági jogorvoslat biztosítása alaptörvény-ellenes lenne, e határozatában a testület ugyanis kizárólag az ilyen jogorvoslat hiányának alkotmányosságát értékelte. A 62/2006. (XI. 23.) AB határozatban kifejtettek alapján azonban megállapítható, hogy a népszavazási kérdéssel kilátásba helyezett jogorvoslati lehetőség megbontaná az Alaptörvény által garantált, a bíróságok és az ügyészség közti alkotmányos funkciómegosztás rendszerét.
 [23] A 62/2006. (XI. 23.) AB határozatában az Alkotmánybíróság többek között rögzítette, hogy a bíróságnak már a nyomozás és a vádemelés szakaszában is van feladata. A nyomozási bíró, illetve a vádemelést megelőző eljárásban közreműködő magasabb szintű bíróságok feladat- és hatáskörének egy része az alkotmányos alapjogok védelmét biztosítja a vádemelést megelőző eljárási szakaszban. A vádemelést megelőző bírósági hatáskör azonban nem jelenti a nyomozó hatóság és az ügyész tevékenysége feletti „törvényességi” felügyeletet. Ilyen bírósági jogkör nem vezethető le sem az Alkotmánynak a bíróság feladatait rögzítő rendelkezéseiből – sőt azzal ellentétes lenne –, sem a bírósághoz fordulás alapjogából. A nyomozás és a vádemelés ura az ügyész marad, akinek teljes szakmai kompetenciával és felelősséggel kell teljesítenie a bűnüldözéssel és a közvádlói szereppel összefüggő alkotmányos feladat- és jogkörét. Korábbi gyakorlatára visszautalva kiemelte továbbá: „Az ügyészség és a legfőbb ügyész független, tevékenysége, eljárása során kizárólag az Alkotmánynak és más jogszabályoknak van alárendelve, nincs másik olyan szerv, amely felügyeleti, ellenőrzési, irányítási vagy utasítási jogot gyakorolhatna felette. Az, hogy a konkrét ügyben rendelkezésére álló tényeket, adatokat stb. az ügyész milyen módon értékeli, abból milyen következtetéseket von le, az ügyész szabad mérlegelési jogkörébe és szakmai felelősségébe tartozik. (ABH 2004, 48, 62.)”
 [24] A Kúria az NVB álláspontjával egyetértve megállapította, hogy a bíróságnak egy nyomozást megszüntető határozattal szembeni jogorvoslat alapján a nyomozás megszüntetésének a Be. 190. § (1) bekezdése szerinti indokairól kellene állást foglalnia. Olyan kérdések felülvizsgálatáról, hogy a cselekmény nem bűncselekmény, a nyomozás adatai alapján nem állapítható meg bűncselekmény elkövetése, és az eljárás folytatásáról sem várható eredmény; vagy, hogy nem a gyanúsított követte el a bűncselekményt, illetve a nyomozás adatai alapján nem állapítható meg, hogy a bűncselekményt a gyanúsított követte el [Be. 190. § (1) bekezdés a)-c) pont].
 [25] Ahogy arra az NVB is helyesen utalt, e tények többségének vonatkozásában ugyanakkor a bíróságnak a vádemelést követően a bírósági szakaszban, mint a büntetőügyben döntésre jogosult szervnek kell döntenie. E körben nem elfogadható a kérelmező azon érvelése, hogy a bíróság jelenleg is számos esetben már a nyomozati, illetve vádemelési szakaszban is állást foglal tartalmilag arról, hogy a Be. 190. § (1) bekezdés a)-c) pontjai szerinti feltételek fennállnak-e. A kérelmező által hivatkozott, a személyi szabadság korlátozásával járó kényszerintézkedések, így különösen az előzetes letartóztatás, a házi őrizet vagy a lakhelyelhagyási tilalom elrendelése esetén a bíróság ugyanis nem a Be. 190. § (1) bekezdésében foglaltakhoz hasonló kérdésekről dönt, hanem a kényszerintézkedések elrendelése törvényi feltételeinek fennállásáról, mely nem a büntetőügyben való érdemi állásfoglalással (cselekmény jellege, minősítése, elkövető személye, bizonyítékok elégséges volta) azonos kérdés.
 [26] A Kúria szerint – ahogy azt az NVB is kifejtette – megállapítható az is, hogy a bíróság egy nyomozást megszüntető határozattal szembeni jogorvoslat alapján a határozatot hozó szervet kötelezhetné a nyomozás folytatására. Ugyanakkor, ha a bíróság a nyomozást megszüntető okok felülmérlegelésével a nyomozás folytatására utasíthatná az ügyészséget, azzal a 62/2006. (XI. 23.) AB határozatban foglaltaknak mondana ellent, ugyanis az Alkotmánybíróság szerint nem lehet másik olyan szerv, amely felügyeleti, ellenőrzési, irányítási vagy utasítási jogot gyakorolhat az ügyészség felett.
 [27] Fentiekre tekintettel tehát a népszavazási kérdés ellentétes az Alaptörvényben deklarált a bíróságok 25. cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt, valamint az ügyészség 29. cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt hatáskörével és feladataival, mivel a bíróság a büntető eljárás első szakaszának, a nyomozásnak a megindításába való beavatkozással túllépne igazságszolgáltatási funkcióján és törvényességi felügyeleti szerepkörbe kerülne az ügyészség felett, amely azonban az Alkotmánybíróság idézett gyakorlata alapján alaptörvény-ellenes.
 [28] Mivel a népszavazási kérdés olyan jogalkotási kötelezettséget eredményezne, amely csak az Alaptörvény módosítása által lenne végrehajtható, ezért a Kúria megállapítja, hogy a kérdés az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontjára tekintettel népszavazás tárgya nem lehet.
 [29] A Kúria megállapítja, hogy a népszavazási kérdés az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében foglalt egyértelműség követelményének sem felel meg.
 [30] A Kúria a választópolgári egyértelműség vizsgálata során arra a következtetésre jutott, hogy a kérdés megtévesztő. A kérdés ugyanis azt a látszatot kelti, hogy a Be. hatályos jogorvoslati rendszerében a nyomozást megszüntető végzéssel szemben jelenleg a feljelentő egyáltalán nem élhet jogorvoslattal. A Be. 195. § (1) bekezdése alapján az akire nézve az ügyész vagy a nyomozó hatóság határozata közvetlen rendelkezést tartalmaz – ha e törvény kivételt nem tesz –, a határozat ellen panasszal élhet. A (2) bekezdés szerint a feljelentő – a (2a) bekezdésben foglalt kivétellel – nem élhet panasszal a feljelentés elutasítása miatt, ha a bűncselekménynek nem sértettje. A (2a) bekezdés alapján amennyiben a feljelentő központi államigazgatási szerv, az ügyésznek vagy a nyomozó hatóságnak a feljelentés elutasításáról, a nyomozás részbeni mellőzéséről, felfüggesztéséről, illetve megszüntetéséről szóló határozata ellen panasszal élhet.
 [31] A kérelmező érvelése alapján mivel a korrupciós bűncselekményeknek nincs sértettje, így a feljelentő – főszabály szerint – a nyomozást megszüntető végzéssel szemben nem élhet panasszal. Azt azonban maga a kérelmező is elismeri, hogy a Be. 195. § (2a) bekezdéséből következően központi államigazgatási szervként működő feljelentő esetén a népszavazási kérdéssel bevezetni kívánt jogorvoslat konkurál a panaszjoggal. A Be. 195. § (2) bekezdése alapján tehát a hatályos jogorvoslati rendszerben is van olyan feljelentő, aki sértetti minőségének hiányában is panasszal élhet a nyomozást megszüntető határozattal szemben.
 [32] Kúria korábbi gyakorlatában a népszavazási kérdések megtévesztő jellegét illetően már kifejezésre juttatta (Knk.IV.37.457/2015/3., Knk.VII.37.997/2016/3.), hogy nem tekinthető legitimnek az a népszavazás, amelyen a választópolgár nem tudja pontosan, hogy miről szavaz (Knk.IV.37.458/2015/3., Kvk.37.300/2012/2., Knk.IV.37.356/2015/2.).
 [33] A felülvizsgálati kérelemben foglaltakra tekintettel megjegyzi továbbá a Kúria, hogy a kérdés egyértelműségét bizonyosan aggályossá teheti az a körülmény, ha a kérdés éppen a feltevője részéről magyarázatra szorul. A kérelmező által bevezetni kívánt fellebbezés - nézete szerint - azért sem alaptörvény-ellenes, mert a bírósági jogorvoslat nem jelentené az ügyész közvádlói monopóliumának sérelmét, a bíróság döntése nem lépne a vádemelés helyébe. A Kúria álláspontja szerint azonban ezt a jogi helyzetet a választópolgár a kérdésből nem feltétlen fogja tudni. A kérdésből ugyanis annyi látható, hogy a bíróság a nyomozást megszüntető határozat felülvizsgálatára jogkört kapna, melynek során értelemszerűen adott esetben a határozatot megváltoztatva akár nyomozásra is utasíthatja az ügyészt. Az, hogy e jogkör következményeiben eredményezheti-e az ügyész feladatainak bizonyos körű átvételét, már olyan további szakmai ismereteket feltételez, ami generálisan nem elvárható. A Kúria több eseti döntésében (legutóbb a Knk.IV.37.391/2017/3. számú ügyben) is rámutatott, hogy sérti a kérdésegyértelműség követelményét, ha a választópolgárnak a feltett kérdés alapján nincs módjában átlátni a döntése érdemi következményeit, mert annak nem ismerheti lényegi összefüggéseit, ugyanis ahhoz olyan speciális jogi, szakmai, információbeli ismeretek kellenének, ami nem várható el.
 [34] A Kúria elfogadta ugyanakkor a kérelmező azon hivatkozását, hogy az Alkotmánybíróság 15/2003. (IV. 18.) AB határozata szerint az Országgyűlés kötelezettsége, hogy a jogalkotás során, (jelen esetben az új jogorvoslati lehetőség következtében szükséges) jogszabályi koherenciát a népszavazás eredményére tekintettel az Alaptörvény keretei között megteremtse, azonban e körülmény konkrét ügyben azért nem bír jelentőséggel, mivel a népszavazási kérdés már az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében foglalt választópolgári egyértelműségi követelményét nem teljesíti.
 [35] A Kúria a fentiekben rögzített okokból megállapította, hogy a hitelesítés megtagadása az NVB részéről az Nsztv. 11. §-ára tekintettel jogszerű volt, amelynél fogva az Nsztv. 30. § (1) bekezdése alapján rendelkezett az NVB határozatának helybenhagyásáról.
 [36] A Kúria az alaptalan felülvizsgálati kérelmet előterjesztő kérelmezőt kötelezte az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 43. § (7) bekezdése szerinti illeték megfizetésére.
 [37] A Kúria e végzéséről az Nsztv. 30. § (4) bekezdése alapján a Magyar Közlönyben nyolc napon belül közleményt tesz közzé.
 [38] A Kúria végzése elleni további jogorvoslatot az Nsztv. 30. § (1) bekezdése zárja ki.
 Budapest, 2017. szeptember 5.
 Dr. Tóth Kincső s.k. tanácselnök, Dr. Mudráné dr. Láng Erzsébet s.k. előadó bíró, Dr. Kalas Tibor s.k. bíró


text:
 19.12.2009
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 C 312/33
 Klage, eingereicht am 8. Oktober 2009 — ancotel/HABM — Acotel (ancotel)
 (Rechtssache T-408/09)
 2009/C 312/55
 Sprache der Klageschrift: Deutsch
 Parteien
 Klägerin: ancotel GmbH (Frankfurt am Main, Deutschland) (Prozessbevollmächtigter: Rechtsanwalt H. Truelsen)
 Beklagter: Harmonisierungsamt für den Binnenmarkt (Marken, Muster und Modelle)
 Andere Beteiligte im Verfahren vor der Beschwerdekammer: Acotel SpA (Rom, Italien)
 Anträge der Klägerin
 —
 Die Entscheidung der Ersten Beschwerdekammer des Harmonisierungsamtes für den Binnenmarkt vom 19. Juni 2009 (Sache R 1385/2008-1) aufzuheben;
 —
 dem Beklagten die Kosten des Verfahrens aufzuerlegen.
 Klagegründe und wesentliche Argumente
 Anmelderin der Gemeinschaftsmarke: die Klägerin
 Betroffene Gemeinschaftsmarke: die Bildmarke „ancotel“ für Dienstleistungen der Klassen 35 und 38 (Anmeldung Nr. 3 314 424)
 Inhaberin des im Widerspruchsverfahren entgegengehaltenen Marken- oder Zeichenrechts: Acotel SpA
 Entgegengehaltenes Marken- oder Zeichenrecht: insbesondere die italienische Bildmarke Nr. 643 751 und die Gemeinschaftsbildmarke Nr. 1 442 268„ACOTEL“ für Waren und Dienstleistungen der Klassen 9 und 38
 Entscheidung der Widerspruchsabteilung: teilweise Stattgabe dem Widerspruch
 Entscheidung der Beschwerdekammer: Zurückweisung der Beschwerde
 Klagegründe: Verstoß gegen Art. 8 Abs. 1 Buchst. b der Verordnung Nr. 207/2009 (1), da zwischen den sich gegenüberstehenden Marken keine Verwechslungsgefahr bestehe
 (1) Verordnung (EG) Nr. 207/2009 des Rates vom 26. Februar 2009 über die Gemeinschaftsmarke (ABl. 2009, L 78, S. 1).