text:
Daň z příjmů: příjmy podílového fondu | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
 3061/2014
 Daň z příjmů: příjmy podílového fondu
 k § 21 a § 22 obchodního zákoníku ve znění zákona č. 370/2000 Sb., č. 554/2004 Sb. a č. 344/2007 Sb.xxx)
 k § 17 odst. 2 písm. d) zákona č. 219/1995 Sb., devizový zákon, ve znění zákona č. 482/2001 Sb. a č. 354/2004 Sb.
 k § 39 zákona č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování, ve znění zákona č. 57/2006 Sb.xxxxxx)
 k § 21 odst. 2 písm. b) zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pro zdaňovací období roku 2008
 I. Organizační složka zahraniční právnické osoby, která podnikala na území České republiky podle § 21 a § 22 obchodního zákoníku ve znění účinném do 31. 12. 2013, nemá právní subjektivitu. Právní subjektivitu má výlučně zahraniční právnická osoba, která organizační složku zřídila.
 II. Vlastníkem nemovitosti na území České republiky je zahraniční právnická osoba (nikoliv její organizační složka), která vlastnictví k nemovitosti mohla nabýt podle § 17 odst. 2 písm. d) zákona č. 219/1995 Sb., devizový zákon, ve znění účinném do 18. 7. 2011 pouze za předpokladu, že zde umístila podnik nebo právě organizační složku.
 III. Investiční společnost se sídlem v zahraničí, která zřizuje a obhospodařuje podílové fondy a na území České republiky podniká prostřednictvím své organizační složky, aniž by provozovala služby kolektivního investování (předmětem jejího podnikání je jen pronájem nemovitostí), není v postavení zahraniční investiční společnosti podle § 39 zákona č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování. Vnitřní právní poměry této zahraniční právnické osoby včetně právní úpravy správy podílového fondu se řídí právem, podle kterého byla zřízena.
 IV. Z hlediska § 21 odst. 2 písm. b) zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění účinném pro rok 2008 není podstatné, kdo je vlastníkem nemovitosti, z níž plynou příjmy z pronájmu, ale kdo je vlastníkem těchto příjmů, zda podílový fond, či nikoliv.
 (Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 13. 2. 2014, čj. 5 Afs 64/2012-79)
 Společnost BNP Paribas Real Estate Investment Management Germany GmbH proti Odvolacímu finančnímu ředitelství o daň z příjmů právnických osob, o kasační stížnosti žalobkyně.
 Finanční úřad pro Prahu 1 (dále jen „správce daně“) vyměřil žalobkyni daň z příjmů právnických osob za zdaňovací období roku 2008 ve výši 5 947 830 Kč.
 Žalobkyně podala proti rozhodnutí správce daně odvolání, které žalovaný [zde ještě Finanční ředitelství v Praze, které s účinností od 1. 1. 2013 bylo dle § 19 odst. 1 zákona č. 456/2011 Sb., o Finanční správě České republiky, zrušeno a jeho právním nástupcem se ve smyslu § 7 písm. a) zákona č. 456/2011 Sb. ve spojení s § 69 s. ř. s. stalo Odvolací finanční ředitelství se sídlem v Brně, s nímž bylo v řízení pokračováno] svým rozhodnutím ze dne 31. 8. 2009 zamítl. Žalobkyně v odvolání uvedla, že je investiční společností založenou podle německého práva, která obhospodařuje podílové fondy, mimo jiné také
 (dále jen „Podílový fond“). Příjemcem příjmů organizační složky žalobkyně zřízené na území České republiky, které byly předmětem vydaného platebního výměru, pak měl být právě Podílový fond. Z uvedeného důvodu se měla na příjmy organizační složky žalobkyně uplatit nižší sazba daně ve výši 5 % podle § 21 odst. 2 písm. b) zákona o daních z příjmů a nikoliv obecná sazba daně ve výši 21 % podle § 21 odst. 1 citovaného zákona. Žalovaný však dospěl k závěru, že žalobkyně svá tvrzení neprokázala.
 Proti rozhodnutí žalovaného podala žalobkyně žalobu u Městského soudu v Praze, který ji rozsudkem ze dne 31. 7. 2012, čj. 7 Ca 308/2009-110, zamítl. Mezi účastníky byla sporná otázka, zda budova v k. ú. Stodůlky a pozemky související (dále jen „nemovitosti“) byly jménem žalobkyně nabyty za prostředky podílníků Podílového fondu a na jejich účet, tj. zda výnosy (příjmy) z nemovitostí jsou výnosy (příjmy) náležející Podílovému fondu a jako takové podléhají sazbě daně z příjmů ve výši 5 %. Městský soud dovodil, že žalobkyně je investiční společností se sídlem ve Spolkové republice Německo, která dne 20. 12. 2004 zřídila na území České republiky svou organizační složku
 (dále jen „organizační složka“), jejímž předmětem podnikání byl pronájem nemovitostí, bytů a nebytových prostor. Předmětem činnosti žalobkyně (zřizovatelka organizační složky) jako investiční společnosti je kolektivní investování, tj. žalobkyně zřizuje a obhospodařuje podílové fondy. Dle tvrzení žalobkyně byl přitom jedním z těchto fondů Podílový fond, který získával prostředky ke kolektivnímu investování zejména od penzijních fondů a tyto prostředky investoval do pořízení nemovitostí ve státech Evropy, z jejichž pronájmů pak získával výnosy. Dle městského soudu však žalobkyně neunesla důkazní břemeno podle § 31 odst. 9 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatkůxxx), ke svému tvrzení, že investiční výbor Podílového fondu schválil v říjnu 2004 nákup nemovitostí, které byly žalobkyní zakoupeny pro Podílový fond a organizační složka žalobkyně byla založena právě za účelem správy těchto nemovitostí, neboť Podílový fond jako subjekt bez právní subjektivity nemohl v České republice zřídit svou stálou provozovnu. Městský soud dále uvedl, že žalobkyně rovněž neprokázala své tvrzení, že nemovitosti byly pořízeny ve prospěch podílníků Podílového fondu. Tvrzení žalobkyně, že Podílový fond nemá právní subjektivitu, takže z tohoto důvodu nemohl být nikde v dokladech (zejména kupní smlouvě) uveden, pak bylo dle městského soudu vyvráceno skutečností, že organizační složka žalobkyně (tj. také subjekt bez právní subjektivity) byla na předmětných dokladech (výpis z katastru nemovitostí, kde je organizační složka zapsána jako vlastník nemovitostí) uvedena. Z výpisu z katastru nemovitostí a z kupní smlouvy ze dne 21. 12. 2004 bylo dle městského soudu prokázáno, že vlastnické právo k nemovitostem nabyla organizační složka žalobkyně. Organizační složka přitom může nabývat majetek (tj. i nemovitosti) v České republice tak, že nemovitost pro organizační složku bez právní subjektivity nakupuje její zřizovatel se sídlem mimo území České republiky. S tímto majetkem pak může organizační složka nakládat a zdanitelné příjmy jejím prostřednictvím plynou jejímu zřizovateli. Skutečnost, že organizační složka žalobkyně byla zřízena za účelem nakládání s nemovitostmi, také potvrzuje její předmět podnikání zapsaný v obchodním rejstříku.
 Městský soud dále dospěl k závěru, že pokud žalobkyně pořídila z prostředků nashromážděných v Podílovém fondu určitou nemovitost (resp. pořídila nemovitosti pro Podílový fond), měla by být tato skutečnost zřejmá z dokladů, do nichž se zaznamenává. Městský soud dodal, že tvrzení, že Podílový fond neměl právní subjektivitu, a proto nebyl v dokladech uveden jako vlastník, nepotvrzuje vlastnictví podílového fondu. Městský soud rovněž konstatoval, že dle českého právního řádu je nabytí nemovitosti vždy zachyceno na listu vlastnictví vedeném příslušným katastrálním úřadem, a to včetně nabytí vlastnictví podílovým fondem. Vlastnické právo se v takovém případě zapíše ve prospěch podílníků nebo podílového fondu a na listu vlastnictví se uvede investiční společnost, která majetek podílového fondu obhospodařuje, přičemž je nerozhodné, zda zřizovatel podílového fondu je založen podle českých právních předpisů, či nikoliv, neboť z § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování plyne, že zapsání vlastnického práva k nemovitostem ve prospěch Podílového fondu nebránil žádný právní důvod, přičemž nebylo podstatné, že Podílový fond neměl právní subjektivitu a že do právních vztahů za něj vstupovala žalobkyně. Zakoupení nemovitostí pro Podílový fond pak dle městského soudu neprokázal ani souhlas depozitáře Podílového fondu s jejich nabytím ani rozhodnutí investičního výboru Podílového fondu z prosince 2004, a to zejména s ohledem na znění kupní smlouvy, kde byla uvedena organizační složka žalobkyně, a nikoli Podílový fond. Tvrzení žalobkyně o nabytí nemovitostí pro Podílový fond bylo naopak dle městského soudu vyvráceno zejména sdělením České národní banky, účetní evidencí, kupní smlouvou a návrhem na vklad vlastnického práva do katastru nemovitostí.
 Městský soud uzavřel, že jestliže byly nemovitosti zakoupeny z prostředků Podílového fondu a veškeré výnosy (příjmy) z nemovitosti náležely Podílovému fondu, resp. jeho podílníkům, měla žalobkyně tuto skutečnost prokázat, což se nestalo, a žalobkyně byla proto ve zdaňovacím období roku 2008 podle § 21 odst. 1 zákona o daních z příjmů zatížena 21 % sazbou daně z příjmů, a nikoli 5 % sazbou, která platila podle § 21 odst. 2 zákona o daních z příjmů pro podílové fondy.
 Žalobkyně (stěžovatelka) podala proti rozsudku městského soudu kasační stížnost, v níž namítla, že v daňovém řízení řádně prokázala skutečné vlastnické vztahy k nemovitostem, a to zejména na základě usnesení výboru Podílového fondu z října 2004, zprávy auditora za rok 2007, souhlasu depozitáře Podílového fondu s nabytím nemovitostí a potvrzení Finančního úřadu v Mnichově. Žalovaný dospěl ke svým názorům, aniž by se podrobně zabýval jednotlivými důkazy předloženými stěžovatelkou a aniž by zdůvodnil, proč tyto důkazy stěžovatelkou tvrzené skutečnosti neprokazují. Místo toho žalovaný pouze odkázal na zápis stěžovatelky jako vlastníka nemovitostí na listu vlastnictví a vytkl stěžovatelce, že v souladu s § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování nenechala zachytit skutečné vlastnictví nemovitostí v katastru nemovitostí. Ustanovení § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování dle názoru stěžovatelky nestanoví právní povinnost. Jedná se o ustanovení, které umožňuje specifický způsob evidence vlastnictví, aby v praxi nečinilo potíže. Stěžovatelka tedy nebyla povinna zapisovat do listu vlastnictví, pro koho a zda jsou nemovitosti spravovány. I kdyby snad uvedené ustanovení ukládalo právní povinnost, tato povinnost by se na stěžovatelku jako zahraniční investiční společnost nevztahovala. Stěžovatelka dodala, že ani případný rozpor s evidencí vlastnického práva podle § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování by neznamenal, že nemovitosti nebyly stěžovatelkou vlastněny ve prospěch Podílového fondu, resp. jeho podílníků.
 Stěžovatelka namítla, že předložila v rámci řízení před žalovaným celou řadu důkazů, které prokazovaly, že nemovitosti byly pořízeny stěžovatelkou ve prospěch Podílového fondu. Žalovaný však tyto důkazy téměř pominul a neuvedl, jaké poznatky z nich získal, resp. proč tyto důkazy dostatečně neprokázaly skutečnosti tvrzené stěžovatelkou. Městský soud pak sám žádný ze stěžovatelkou předkládaných důkazů neprováděl ani nehodnotil a jen odkázal na závěry obsažené v rozhodnutí žalovaného. Jak ovšem vyplývá z judikatury Nejvyššího správního soudu, při přezkumu správních rozhodnutí není přípustné vycházet, resp. spoléhat se jen na skutkový stav popsaný žalovaným v napadeném rozhodnutí (rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 11. 8. 2009, čj. 1 Afs 17/2009-128).
 Stěžovatelka dále uvedla, že z odůvodnění rozsudku městského soudu ze dne 20. 5. 2011, čj. 7 Af 16/2011-22, který se vztahuje ke skutkově i právně totožnému případu, vyplývá, že pokud by byl důkaz spočívající v prohlášení, že podílový fond je vlastníkem příjmů vyplacených mu prostřednictvím organizační složky stěžovatele hodnocen v kontextu důkazů dalších, zejména v kontextu s potvrzením Finančního úřadu v Mnichově, v němž je uvedeno, že předmětný fond je spravován stěžovatelkou, byla by dle názoru městského soudu prokázána základní skutečnost posuzované věci, a to vazba mezi investiční společností [tj. stěžovatelkou] a podílovým fondem. Městský soud si tedy při rozhodování o skutkově i právně téměř totožné věci byl vědom toho, že pokud by žalovaný posuzoval všechny stěžovatelkou navržené a předložené důkazy v souvislostech, došel by k závěru o vazbě stěžovatelky a Podílového fondu. V kontextu všech důkazů by bylo dle stěžovatelky zároveň prokázáno, že nemovitosti byly pořízeny z prostředků Podílového fondu, kterému zároveň náleží výnosy z provozování nemovitostí. Stěžovatelka je přesvědčena, že je oprávněna legitimně očekávat konzistentnost rozhodování soudů ve svých skutkově i právně obdobných věcech. Již z tohoto důvodu je napadený rozsudek městského soudu zatížen zásadní vadou.
 Nejvyšší správní soud rozsudek Městského soudu v Praze stejně tak jako rozhodnutí žalovaného zrušil a věc vrátil žalovanému k dalšímu řízení.
 IV.B Meritorní posouzení věci
 [25] Podstata projednávané věci spočívá v otázce, zda příjmy plynoucí z nakládání s nemovitostmi náleží stěžovatelce coby zahraniční investiční společnosti s organizační složkou v České republice, nebo Podílovému fondu stěžovatelkou obhospodařovanému. Na posouzení vznesené otázky pak závisí, zda příjmy generované nemovitostmi budou zdaněny sazbou 21 % ve smyslu § 21 odst. 1 zákona o daních z příjmů, nebo sazbou 5 % dle § 21 odst. 2 písm. b) téhož zákona, a to za situace, kdy § 21 odst. 2 písm. b) zákona o daních z příjmů nerozlišuje mezi zahraničním podílovým fondem a podílovým fondem založeným dle českého právního řádu.
 [26] Mezi účastníky je nesporné, že stěžovatelka je investiční společností se sídlem v Spolkové republice Německo, která zřizuje a obhospodařuje podílové fondy. Tyto fondy získávají finanční prostředky zejména od penzijních fondů, které investují do nákupu nemovitého majetku, z jehož pronájmů následně získávají výnosy.
 [27] Podle výpisu z obchodního rejstříku, vedeného městským soudem, oddíl A, vložka 50804, byla stěžovatelka od 20. 12. 2004 do 31. 12. 2012 zapsána jako „
 Internationales Immobilien-Institut GmbH, organizační složka, se sídlem Praha 1, Klimentská 1216/46, právní forma: odštěpný závod zahraniční právnické osoby, s předmětem podnikání: pronájem nemovitostí, bytů a nebytových prostor bez poskytování jiných než základních služeb, zajišťujících řádný provoz nemovitostí, bytů a nebytových prostor
 “ s tím, že stěžovatelka se řídí německým právem.
 [28] Nejprve je nezbytné zabývat se postavením a subjektivitou zahraničních právnických osob podnikajících na území České republiky.
 [29] Podle § 22 obchodního zákoníku „[p]
 rávní způsobilost, kterou má jiná než fyzická zahraniční osoba podle právního řádu, podle něhož byla založena, má rovněž v oblasti českého právního řádu. Právním řádem, podle něhož byla tato osoba založena, se řídí i její vnitřní právní poměry a ručení členů nebo společníků za její závazky
 [30] Z výše uvedeného je zřejmé, že obchodní zákoník v § 22 větě první uznával právní způsobilost zahraničních osob, kterou si podrží i v případě, že by jí český právní řád jinak způsobilost nepřiznával. Co do podstaty jde o kolizní normu odkazující na zásadu inkorporace, právem založení se proto řídí i řada otázek vznikajících za trvání společnosti. Právní způsobilost zahraničních osob pak obecně byla upravena v § 3 odst. 1 zákona č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesnímxxx), podle kterého „[z]
 působilost osoby k právům a k právním úkonům se řídí, nestanoví-li se v tomto zákoně něco jiného, právním řádem státu, jehož je příslušníkem
 “. Právním řádem založení se tedy řídí především práva a povinnosti společníků vůči společnosti (např. vkladová povinnost, právo účasti na řízení společnosti, právo na podíl na zisku, právo na vypořádací podíl), práva a povinnosti členů orgánů společnosti (např. pravidla pro výkon funkce, odpovědnosti vůči společnosti, zákaz konkurence), organizační struktura společnosti (např. druhy orgánů, jejich pravomoc a působnost), způsobilost právnické osoby k právům a povinnostem a k právním úkonům (viz ASPI komentář k § 22 obchodního zákoníku).
 [31] Stěžovatelka jako zahraniční právnická osoba pak na území České republiky mohla podle § 21 odst. 3 obchodního zákoníku podnikat, podmínkou zahájení jejího podnikání byl přitom podle § 21 odst. 4 obchodního zákoníku zápis organizační složky do českého obchodního rejstříku, přičemž se však poměry stěžovatelky (a tedy i Podílového fondu) řídí německým právem, a nikoli právem českým.
 [32] Podnikání zahraničních osob v některých oblastech v rozhodné době bylo dále podrobeno speciální úpravě – např. zákon č. 21/1992 Sb., o bankách, nebo zákon o kolektivním investování.
 [33] Podle § 35m odst. 1 zákona č. 248/1992 Sb., o investičních společnostech a investičních fondechxxxxxx), se zahraničními osobami zabývajícími se kolektivním investování rozumí „
 a) právnické osoby se sídlem v zahraničí, nebo 2) jakékoli jiné organizační formy obhospodařované právnickými osobami se sídlem v zahraničí, které vykonávají činnost odpovídající činnosti podle § 2 tohoto zákona na základě povolení příslušného orgánu dozoru ve státu sídla
 [34] Podle § 35m odst. 2 zákona o investičních společnostech a investičních fondech se podnikáním zahraniční osoby zabývající se kolektivním investováním na území České republiky rozumí „
 zřízení pobočky v České republice nebo nabízení, vydávání, prodej nebo zpětný odkup cenných papírů jí emitovaných uskutečňovaný přímo nebo prostřednictvím jiné osoby
 [35] Z obsahu správního spisu dále po skutkové stránce plyne, že dle potvrzení Finančního úřadu v Mnichově ze dne 10. 2. 2006 Podílový fond, který spravovala organizační složka stěžovatelky, má sídlo a obchodní vedení ve Spolkové republice Německo, Podílový fond je tudíž daňovým rezidentem Spolkové republiky Německo. Dále podle potvrzení o daňové registraci Finančního úřadu v Mnichově je stěžovatelka investiční kapitálovou společností ve smyslu zákona o investičních kapitálových společnostech. Stěžovatelka investuje prostředky pod vlastním jménem a na společný účet vkladatelů (vlastníků podílů) v souladu se zásadami rozložení rizika do majetkových předmětů, které připouští zákon o investičních kapitálových společnostech, odděleně od svého vlastního majetku, ve formě zvláštního majetku – pozemků a vystavuje dokumenty (podílové listy) potvrzující z toho vyplývající práva vkladatelů (majitelů podílů). Stěžovatelka a její organizační složky nejsou na seznamech České národní banky ani jako investiční společnosti ani jako fondy kolektivního investování. V případě stěžovatelky jde o investiční společnost, která má povolení německého orgánu dohledu
 Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsausicht
 a její organizační složka dle názoru České národní banky neprovozuje kolektivní investování dle zákona o kolektivním investování, ale jinou činnost mimo tuto zákonnou úpravu (sdělení České národní banky ze dne 17. 10. 2007). Ze souhlasu depozitáře Podílového fondu ze dne 15. 12. 2004 plyne, že uvedený depozitář podle § 67 a § 25 věta 2 č. 1 a § 27 odst. 3 německého zákona o investičních kapitálových společnostech souhlasil s nabytím nemovitostí. Podle výpisu z katastru nemovitostí byla k datu 20. 11. 2006 jako vlastník nemovitostí zapsána organizační složka „
 Internationales Immobilien-Institut GmbH, Klimenstká 1216/46, Praha 1, Nové Město, 110 02 Praha 02, IČ: 27205321
 “, a to na základě kupní smlouvy ze dne 21. 12. 2004. V této kupní smlouvě byl kupující označen jako „
 Internationales Immobilien-Institut GmbH, se sídlem Albrechtstrasse 14, 80636, Mnichov, Německo, identifikační číslo společnosti: HRB 95098 (Amstgericht München) se založenou organizační složkou Internationales Immobilien-Institut GmbH, organizační složka, se sídlem Praha 1, Klimenstká 1216/46, IČ: 272 05321, zapsaná v obchodním rejstříku vedeném Městským soudem v Praze, oddíl A, vložka 50804
 “. Z prohlášení o skutečném vlastnictví stěžovatelky ze dne 16. 2. 2006 plyne, že Podílový fond potvrzuje, že je skutečným vlastníkem příjmu, který je mu vyplácen prostřednictvím stěžovatelky.
 [36] V posuzované věci tedy není pochyb o tom, že stěžovatelka je investiční společností se sídlem ve Spolkové republice Německo, která zřizuje a obhospodařuje podílové fondy a která jako zahraniční právnická osoba na území České republiky v rozhodné době podnikala prostřednictvím své organizační složky v souladu s § 21 a § 22 obchodního zákoníku, aniž by ona sama na území České republiky provozovala služby kolektivního investování ve smyslu § 36 odst. 1 zákona o kolektivním investování, mezi které náleží zejména nabízení, vydávání, prodej nebo zpětný odkup cenných papírů jí emitovaných, uskutečňovaný přímo nebo prostřednictvím jiné osoby, jak je potvrzeno sdělením České národní banky ze dne 17. 10. 2007. Stěžovatelka se omezovala jen na správu koupených nemovitostí, tj. činnost odpovídající výpisu z obchodního rejstříku – pronájem nemovitostí, bytů a nebytových prostor bez poskytování jiných než základních služeb, zajišťujících řádný provoz nemovitostí, bytů a nebytových prostor. Z těchto důvodů na stěžovatelku také nelze aplikovat ani zákon o kolektivním investování, neboť v rozhodném období nebyla v postavení zahraniční investiční společnosti ve smyslu § 39 tohoto zákona.
 [37] Z hlediska aplikace § 21 odst. 2 písm. b) zákona o daních z příjmů je pro rozhodnutí podstatné zjištění, jak správně žalovaný i městský soud dovodili, zda vlastníkem příjmů generovaných pronájmem nemovitostí je Podílový fond, či nikoli (srov. výše uvedený rozsudek Nejvyššího správního soudu čj. 1 Afs 17/2009-128).
 [38] Městský soud ve shodě se žalovaným dospěl k závěru, že stěžovatelka v průběhu daňového ani soudního řízení neprokázala vlastnictví nemovitostí Podílovým fondem. Dle názoru městského soudu proto nelze na postavení stěžovatelky, resp. příjmy z nakládání s nemovitostmi použít daňovou sazbu ve výši 5 %.
 [39] Stěžovatelka uvedený závěr zpochybňuje a namítá jeho nesprávnost. Vzhledem k
 právní úpravě jí je třeba dát za pravdu, neboť pro rozhodnutí věci ostatně ani není podstatné, zda vlastníkem nemovitostí je Podílový fond nebo stěžovatelka, ale
 kdo je vlastníkem příjmů z nemovitostí
 [40] Žalovaným shromážděné důkazy přitom jsou dle zdejšího soudu způsobilé prokázat tvrzení stěžovatelky o tom, že jde o příjmy Podílového fondu.
 [41] Městský soud v napadeném rozsudku pominul, že jednání Podílového fondu, resp. jeho způsobilost být subjektem právních vztahů, jsou otázkami, které se řídí právním řádem Spolkové republiky Německo, jak výše rozvedeno.
 [42] Toto pochybení žalovaného a městského soudu se prolíná celým přezkoumávaným rozsudkem a napadeným rozhodnutím žalovaného, přitom se zásadně podílí na jejich nezákonnosti, neboť nezohledňuje rozdíly mezi právní úpravou podílového fondu dle českého a německého právního řádu.
 [43] Podle § 6 odst. 1 zákona o kolektivním investování „[p]
 eněžní prostředky shromažďuje do podílového fondu investiční společnost nebo zahraniční investiční společnost vydáváním podílových listů podílového fondu
 “. Podle odstavce 2 téhož ustanovení „[p]
 odílový fond je souborem majetku, který náleží všem vlastníkům podílových listů podílového fondu (dále jen ,podílníci‘), a to v poměru podle hodnoty vlastněných podílových listů. Podílový fond není právnickou osobou
 [44] Podle § 7 odst. 1 zákona o kolektivním investování „[m]
 ajetek v podílovém fondu obhospodařuje investiční společnost svým jménem na účet podílníků
 “. Podle odstavce 2 téhož ustanovení „[j]
 estliže jiný právní předpis nebo právní úkon vyžadují údaj o osobě vlastníka, nahradí se údaje o všech podílnících názvem podílového fondu a údaji o investiční společnosti, která jej obhospodařuje
 “. Podle odstavce 3 téhož ustanovení „[z]
 právních úkonů učiněných v souvislosti s obhospodařováním majetku v podílovém fondu je oprávněna a zavázána investiční společnost. Závazek vzniklý z obhospodařování majetku v podílovém fondu hradí investiční společnost z majetku v podílovém fondu
 [45] Jednání podílového fondu
 dle českého právního řádu
 je tedy zákonem o kolektivním investování postaveno na koncepci nepřímého zastoupení. Subjekty nabývající vlastnického práva jsou jednotliví podílníci podílového fondu. Činí tak prostřednictvím obhospodařující společnosti, která dle § 7 odst. 1 zákona o kolektivním investování jedná vlastním jménem, avšak na cizí účet.
 [46] Nepřímé zastoupení nevyžaduje, jak to naznačuje městský soud, resp. žalovaný, aby již v kupní smlouvě bylo najisto postaveno, na čí účet zmocněnec jedná: „
 O nepřímé zastoupení se jedná tehdy, když práv a povinností nabývá sám zástupce, který jedná svým jménem, avšak na účet zastoupeného. Nepřímý zástupce tedy činí úkony svým vlastním jménem a práva a povinnosti z právních úkonů nepřímého zástupce vznikají přímo jemu a on je poté povinen dalším právním úkonem tato práva a tyto povinnosti převést na toho, na jehož účet právní úkony činil.
 “ (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 10. 2006, sp. zn. 32 Odo 1378/2004). Současně pak ani není nezbytné, aby druhá strana měla povědomí o tom, že kupní smlouva není uzavírána na účet jednající osoby.
 [47] Dle
 právní úpravy Spolkové republiky Německo
 je otevřený podílový fond (tj. Podílový fond v nyní projednávané věci) investující do nemovitostí účelovým sdružením majetku bez právní subjektivity (
 ). Jeho majetek je spravován investiční společností splňující zákonné podmínky a držící povolení Spolkového úřadu pro finanční dohled. Dle německé právní úpravy se pak právě investiční společnost (v projednávané věci stěžovatelka) z pohledu občanského práva stává vlastníkem spravovaného nemovitého majetku, a je proto jako vlastník zapisována do katastru nemovitostí (viz Patzner, A.; Döser, A. § 30 Sondervermögen. In
 Kommentar Investmentgesetz (InvG)
 . Nomos, 1. Auflage 2012, Rn. 1).
 [48] Právním titulem, na základě kterého investiční společnost spravuje majetek podílového fondu, je důvěrnická správa (
 ), která vzniká na základě smlouvy mezi podílovým fondem a investiční společností. Dle § 31 odst. 1
 (dostupný na www.gesetze-im-internet.de) je investiční společnost oprávněna nakládat s majetkem podílového fondu svým vlastním jménem a musí přitom respektovat investiční podmínky podílového fondu. Toto obecné ustanovení má však ve vztahu k investičním společnostem spravujícím podílové fondy investující do nemovitostí pouze
 povahu, neboť jejich oprávnění jednat vlastním jménem vyplývá již z toho, že jsou vlastníky majetku náležejícího danému fondu (viz blíže in Patzner, A.; Döser, A. § 31 Verfügungsbefugnis, Treuhänderschaft, Sicherheitsvorschriften. Op. cit., Rn. 1.).
 Oddělení majetku fondu od majetku investiční společnosti má zajišťovat
 úschova, popříp.
 dohled depozitáře
 . Některé úkony investiční společnosti proto vyžadují jeho předchozí souhlas (viz zejména nakládání s nemovitým majetkem, § 26 odst. 1 bod 3
 ). Depozitář je souhlas povinen poskytnout, pokud zamýšlený úkon vyhovuje požadavkům zákona a je v souladu s investičními podmínkami podílového fondu. Poskytl-li nicméně depozitář svůj souhlas, ačkoliv nebyly splněny všechny podmínky, není účinnost jednání investiční společnosti dotčena (viz § 26 odst. 2
 , viz blíže Hartrott, S.; Goller, S. Immobilienfonds nach dem Kapitalanlagegesetzbuch.
 , 2013, č. 27/28, s. 1606.; Patzner, A.; Döser, A. § 76 Verfügungsbeschränkung. Op. cit., Rn. 1–2.)
 [50] Z výše uvedeného vyplývají následující závěry.
 Otevřený podílový fond se dle německého práva nemůže nikdy stát přímo vlastníkem majetku
 . Tím je u nemovitého majetku vždy investiční společnost, která jej spravuje na základě důvěrnické správy (
 ). Investiční společnost je povinna spravovat majetek fondu odděleně od svého majetku a pro nakládání s nemovitostmi fondu je vyžadován souhlas depozitáře. Depozitář souhlas udělí, pokud zamýšlený úkon vyhovuje požadavkům zákona a je v souladu s investičními podmínkami fondu. Investiční společnost jedná při obhospodařování majetku podílového fondu svým vlastním jménem a sama je též zapsána do katastru nemovitostí jako vlastník.
 [51] Udržitelný není ani závěr žalovaného a městského soudu, že nemovitosti byly pořízeny ve prospěch organizační složky stěžovatelky. Tato skutečnost je městským soudem, resp. žalovaným, dovozována toliko ze záhlaví kupní smlouvy, v němž je organizační složka stěžovatelky výslovně identifikována, a městský soud dokonce dovozuje, že tvrzení stěžovatelky, že „
 Podílový fond nemá právní subjektivitu, takže z tohoto důvodu nemůže být nikde v dokladech (zejména kupní smlouvě) uveden, je pak vyvráceno skutečností, že organizační složka stěžovatelky (tj. také subjekt bez právní subjektivity) je na předmětných dokladech (výpis z katastru nemovitostí, kde je organizační složka zapsána jako vlastník nemovitostí) uvedena
 “. Městský soud tak nesprávně pokládá organizační složku stěžovatelky a Podílový fond za typově totožné subjekty bez právní subjektivity.
 [52] Tak tomu však není, neboť jde o dva zcela rozdílné subjekty, které spojuje pouze to, že jim nesvědčí (samostatná) právní subjektivita. Podílový fond (dle českého i německého práva) je účelovým sdružením majetku, oproti tomu organizační složka představuje určitou vnitřní část podniku (nikoli jen jeho majetek), organizační složkou podniku byl např. dle české právní úpravy také odštěpný závod (srov. § 7 odst. 1 obchodního zákoníku).
 [53] Otázkou právní subjektivity organizační složky zahraniční právnické osoby se pak již zabýval i Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 7. 4. 2011, sp. zn. 21 Cdo 1027/2010, v němž uvedl: „
 Skutečnost, že organizační složka zahraniční (fyzické nebo právnické) osoby umístěná na území České republiky je zapsána do obchodního rejstříku, proto neznamená, že tato organizační složka je nositelem právní subjektivity a způsobilým účastníkem řízení.
 Ve všech záležitostech (včetně pracovněprávních) týkajících se této organizační složky je totiž vždy nositelem práv a povinností zahraniční osoba, jíž je organizační složka součástí. Právní subjektivitu, a tedy i způsobilost být účastníkem řízení (§ 19 o. s. ř.) má proto ve všech případech (včetně pracovněprávních) pouze zahraniční (fyzická nebo právnická) osoba a nikoli její organizační složka (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 7. 2003, sp. zn. 31 Odo 945/2002, a ze dne 25. 1. 2001, sp. zn. 30 Cdo 1634/2000, a usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 11. 7. 1996 sp. zn. 10 Cmo 755/1995)
 [54] V souvislosti s uzavřením kupní smlouvy ze dne 21. 12. 2004 (zejména označení jejích stran) pak městský soud opět přehlíží skutečnost, že jednou ze stran kupní smlouvy byla zahraniční právnická osoba zamýšlející nákup nemovitosti v České republice, tj. stěžovatelka. Podle § 17 odst. 2 písm. d) zákona č. 219/1995 Sb., devizový zákon, ve znění účinném do 18. 7. 2011 mohly zahraniční právnické osoby nabývat v České republice nemovitý majetek pouze za předpokladu, že zde umístily podnik, nebo organizační složku. Postupovala-li stěžovatelka v souladu s devizovým zákonem, umístila zde organizační složku a následně na její existenci v kupní smlouvě výslovně poukázala, nelze pouze z této skutečnosti usuzovat, že jejím pravým úmyslem nebylo pořídit nemovitosti pro Podílový fond. Organizační složka stěžovatelky či Podílový fond se ostatně s ohledem na již výše uvedené ani vlastníky nemovitostí stát nemohly, stěžovatelka tedy na základě kupní smlouvy nabyla nemovitosti výlučně do svého vlastnictví.
 [55] Z týchž důvodů není správný ani závěr městského soudu, že návrh na vklad do katastru nemovitostí, resp. zápis vlastnického práva na listu vlastnictví, označuje za vlastníka nemovitosti organizační složku stěžovatelky. Z obsahu návrhu na vklad vlastnického práva do katastru nemovitostí je bez dalšího zřejmé, že stěžovatelka se u katastrálního úřadu původně domáhala, aby jako vlastník nemovitosti byla zapsána ona sama. Pro účely doručování sice v návrhu na vklad uvedla také údaje o organizační složce zřízené v České republice, nicméně ani z této skutečnosti rozhodně nelze usuzovat na její úmysl pořídit nemovitosti ve svůj výlučný prospěch (své organizační složky), a nikoli Podílového fondu. Stejně tak list vlastnictví sice obsahuje adresu organizační složky stěžovatelky, nicméně označení vlastníka plně odpovídá znění obchodní firmy stěžovatelky.
 [56] Stěžovatelka svůj postup při komunikaci s katastrálním úřadem zdůvodňovala skutečností, že Podílový fond je účelovým sdružením majetku bez právní subjektivity, a proto nemohl být zapsán jako vlastník do katastru nemovitostí. Městský soud, jakož i žalovaný, argumentaci stěžovatelky odmítli s poukazem na § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování, dle něhož „[j]
 [57] S uvedeným právním posouzením se kasační soud nemůže ztotožnit. Jak již bylo výše uvedeno,
 ve spojení se zákonem o investičních společnostech a investičních fondech upravuje postavení „
 “ podílového fondu a v projednávané věci jej ani
 na stěžovatelku aplikovat nelz
 [58] Městský soud také přehlíží smysl a účel § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování, který pouze navazuje na předchozí § 6 téhož zákona, jenž stanoví, že majetek podílového fondu náleží všem vlastníkům podílových listů, tj. podílníkům. Ustanovení § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování tedy jen zjednodušuje vedení evidence katastru nemovitostí, když umožňuje nahradit údaje o jednotlivých vlastnících uvedením označení podílového fondu, jak ostatně plyne již z důvodové zprávy k zákonu o kolektivním investování, dle které § 7 odst. 2 „
 v praxi umožňuje, aby investiční společnost mohla do majetku podílového fondu, který spadá do kategorie speciálních fondů, nakupovat nemovitosti a movité věci, aniž by se museli do příslušné evidence zapisovat všichni podílníci jako spolumajitelé
 [59] Lze proto uzavřít, že požadují-li městský soud a žalovaný, aby se i stěžovatelka jako zahraniční právnická osoba při své činnosti řídila § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování, nejsou jejich závěry správné, neboť toto ustanovení se na stěžovatelku nevztahuje, a v postupu stěžovatelky, jejíž poměry se řídí německým právem, při zápisu vlastnického práva do katastru nemovitostí proto neshledal zdejší soud jakoukoli nezákonnost.
 [60] Stěžovatelka v průběhu daňového řízení dále předložila mj. souhlas depozitáře Podílového fondu s pořízením nemovitostí, který vzhledem k obsahu právní úpravy rozhodného práva představuje
 doklad o záměrech stěžovatelky při nákupu nemovitostí. Mimoto je třeba opět zdůraznit, že stěžovatelka je zahraniční kapitálovou investiční společností, která ve prospěch jí obhospodařovaných podílových fondů nabývá nemovitosti, které následně využívá k zhodnocování shromážděného majetku. Zaměřila-li tedy stěžovatelka svoji činnost také na území České republiky, je její tvrzení, že stejně jako v jiných státech i zde pořizovala nemovitosti ve prospěch Podílového fondu, zcela věrohodné.
 [61] Z pohledu pravděpodobností předkládaných verzí skutkového stavu, shledává zdejší soud naopak nelogický právě popis událostí uváděný žalovaným či městským soudem, neboť nelze dovodit rozumný důvod, proč by měla stěžovatelka nemovitosti pořizovat výhradně ve prospěch svůj (své organizační složky), když předmětem její činnosti je obhospodařování podílových fondů. Dovozuje-li městský soud i žalovaný tento závěr z údajů zapsaných v katastru nemovitostí, pak zdejší soud již výše osvětlil nemožnost aplikace § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování na projednávanou věc.
 [62] Pro úplnost zbývá dodat, že bylo ostatně i právně nezbytné, aby stěžovatelka ještě před pořízením nemovitostí umístila v České republice organizační složku, protože bez ní by totiž v souladu s § 17 odst. 2 písm. d) devizového zákona nebyla oprávněna nabýt vlastnické právo k nemovitostem nacházejícím se na území České republiky. Dovozoval-li proto městský soud a žalovaný v této souvislosti, že i předmět podnikání organizační složky stěžovatelky („
 “) prokazuje správnost jejich úvah, ani zde s nimi nelze souhlasit. Byla-li organizační složka stěžovatelky v České republice umístěna pouze za účelem budoucího nákupu nemovitostí, lze si jen obtížně představit, jaký jiný předmět podnikání by měla mít jako popis své činnosti do obchodního rejstříku zapsán.
 [63] Tvrzení stěžovatelky byla tedy prokázána a odpovídají logickému chodu událostí při nákupu nemovitého majetku v České republice zahraničním podílovým fondem.
 [64] Důvěryhodnost tvrzení stěžovatelky je v neposlední řadě podporována rovněž skutečností, že stěžovatelka na svých stanoviscích setrvala v průběhu celého daňového řízení i řízení před městským soudem, když pořízením nemovitosti ve prospěch Podílového fondu argumentovala již v době, kdy ve svém daňovém přiznání (snad z důvodu neznalosti daňových předpisů) dovozovala, že se na příjmy podílového fondu použije daňová sazba ve stejné výši jako u organizační složky, tj. 21 %. S ohledem na uvedené tak nelze z ničeho usuzovat, že tvrzení stěžovatelky jsou pouze účelová se snahou vyhnout se placení vyšší daně. (...)
 xxx) S účinností od 1. 1. 2014 byl zrušen zákonem č. 89/2012 Sb., občanský zákoník.
 xxxxxx) S účinností od 19. 8. 2013 byl nahrazen zákonem č. 240/2013 Sb., o investičních společnostech a investičních fondech.
 xxx) S účinností od 1. 1. 2011 zrušen zákonem č. 280/2009 Sb., daňovým řádem.
 xxx) S účinností od 1. 1. 2014 byl nahrazen zákonem č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém.
 xxxxxx) S účinností od 1. 5. 2004 nahrazen zákonem č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 |
 52013PC0288
 Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS biosidivalmisteiden asettamisesta saataville markkinoilla ja niiden käytöstä annetun asetuksen (EU) N:o 528/2012 muuttamisesta siltä osin kuin on kyse tietyistä markkinoillepääsyn edellytyksistä /* COM/2013/0288 final - 2013/0150 (COD) */
 PERUSTELUT
 1. EHDOTUKSEN TAUSTA
 Tämä ehdotus liittyy hiljattain hyväksyttyyn
 asetukseen (EU) N:o 528/2012, jäljempänä ’biosidivalmisteasetus', jota ei ole
 vielä ryhdytty soveltamaan. Biosidivalmisteasetuksen analyysissä on käynyt
 ilmi, että joillakin säännöksillä on ennakoimattomia vaikutuksia.
 Yksilöidyistä ongelmista tärkein on se, että
 biosidivalmisteasetuksen siirtymäsäännöillä jäädytetään jopa yhdeksitoista
 vuodeksi sellaisten esineiden markkinat, jotka on käsitelty
 biosidivalmisteilla, jotka ovat laillisia EU:n markkinoilla mutta joita ei ole
 vielä arvioitu EU:n tasolla, mikä ei ollut tarkoituksena. Lisäksi on yksilöity
 muita tiettyihin yrityksiin kohdistuvia tahattomia markkinaesteitä.
 Biosidivalmisteasetuksessa ei myöskään määritetä suoja-aikaa tiedoille, joka
 liittyvät riskiprofiililtaan suotuisimpiin tuotteisiin.
 2. KUULEMISTEN JA
 VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET
 Sidosryhmiä ja asiantuntijoita on kuultu
 useissa biosidivalmisteista vastaavista toimivaltaisista viranomaisista
 muodostuvan asiantuntijaryhmän kokouksissa. Näissä kokouksissa ehdotus on
 saanut laajaa kannatusta.
 3. EHDOTUKSEN OIKEUDELLISET
 NÄKÖKOHDAT
 Ehdotukseen sisältyy säännöksiä, joilla
 poistetaan biosidivalmisteilla käsiteltyjen uusien esineiden toimittajiin ja
 useisiin biosiditehoaineiden toimittajiin kohdistuvia markkinaesteitä. Siinä
 myös määritellään riskiprofiililtaan suotuisimpiin biosidivalmisteisiin
 liittyvien tietojen suoja-aika.
 2013/0150 (COD)
 Ehdotus
 EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS
 biosidivalmisteiden asettamisesta saataville
 markkinoilla ja niiden käytöstä annetun asetuksen (EU) N:o 528/2012
 muuttamisesta siltä osin kuin on kyse tietyistä markkinoillepääsyn
 edellytyksistä
 (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)
 EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN
 UNIONIN NEUVOSTO, jotka
 ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta
 tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan,
 ottavat huomioon Euroopan komission
 ehdotuksen,
 sen jälkeen kun esitys
 lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu
 kansallisille parlamenteille,
 ottavat huomioon Euroopan talous- ja
 sosiaalikomitean lausunnon,[1]
 noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä
 sekä katsovat seuraavaa:
 (1) Asetuksen (EU) N:o 528/2012[2] 19
 artiklan 4 kohdan c alakohdassa ei anneta lupaa biosidivalmisteiden yleiseen
 käyttöön markkinoilla saataville asettamista varten, jos ne täyttävät hitaasti
 hajoavien, biokertyvien ja myrkyllisten aineiden, jäljempänä ’PBT-aineet’, tai
 erittäin hitaasti hajoavien ja erittäin voimakkaasti biokertyvien aineiden,
 jäljempänä ’vPvB-aineet’, kriteerit kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista,
 lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH), Euroopan kemikaaliviraston
 perustamisesta, direktiivin 1999/45/EY muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen
 (ETY) N:o 793/93, komission asetuksen (EY) N:o 1488/94, neuvoston
 direktiivin 76/769/ETY ja komission direktiivien 91/155/ETY, 93/67/ETY,
 93/105/EY ja 2000/21/EY kumoamisesta 18 päivänä joulukuuta 2006 annetun
 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1907/2006[3] liitteen
 XIII mukaisesti. Vaikka biosidivalmisteet ovat usein seoksia ja toisinaan
 esineitä, nämä kriteerit koskevat kuitenkin vain aineita. Asetuksen (EU) N:o
 528/2012 19 artiklan 4 kohdan c alakohdassa olisi sen vuoksi viitattava
 biosidivalmisteisiin, jotka koostuvat nämä kriteerit täyttävistä aineista tai
 sisältävät tai tuottavat tällaisia aineita.
 (2) Asetuksen (EU) N:o 528/2012
 19 artiklan 1 kohdan e alakohdassa ja 19 artiklan 7 kohdassa olisi
 selvennettävä, että rajat, jotka on asetettava elintarvikkeen kanssa kosketukseen
 joutuvista materiaaleista ja tarvikkeista 27 päivänä lokakuuta 2004 annetun
 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1935/2004[4]
 mukaisesti, ovat ainekohtaisen siirtymän raja-arvoja.
 (3) Koska vertailevia arviointeja
 ei säännellä asetuksen (EU) N:o 528/2012 liitteellä VI, asetuksen 23 artiklan 3
 kohdassa oleva viittaus kyseiseen liitteeseen olisi poistettava.
 (4) Asetuksen (EU) N:o 528/2012
 35 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jos kaikki asianomaiset jäsenvaltiot
 pääsevät yhteisymmärrykseen vastavuoroisesta tunnustamisesta viitejäsenvaltion
 kanssa, valmisteelle on annettava lupa 33 artiklan 4 kohdan tai 34 artiklan 6
 kohdan mukaisesti. Säännökset, joissa viitataan kaikkien asianomaisten
 jäsenvaltioiden tekemään päätökseen luvan myöntämisestä vastavuoroisella
 tunnustamisella, annetaan kuitenkin 33 artiklan 3 kohdassa ja 34 artiklan 6
 kohdassa. Sen vuoksi 35 artiklan 3 kohtaa olisi muutettava.
 (5) Asetuksen (EU) N:o 528/2012
 45 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa edellytetään, että unionin luvan
 uusimishakemuksen yhteydessä on suoritettava 80 artiklan 1 kohdan mukaiset
 maksut. Maksut voidaan kuitenkin maksaa vasta kun Euroopan kemikaalivirasto,
 jäljempänä ’kemikaalivirasto’, ilmoittaa suoritettavista maksuista 45 artiklan
 3 kohdan toisen alakohdan mukaisesti. Sen vuoksi ja jotta varmistetaan
 johdonmukaisuus 7 artiklan 1 kohdan, 13 artiklan 1 kohdan ja 43 artiklan 1
 kohdan kanssa, 45 artiklan 1 kohdan toinen alakohta olisi poistettava.
 (6) Asetuksen (EU) N:o 528/2012
 60 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa viitataan 30
 artiklan 4 kohdan, 34 artiklan 6 kohdan tai 44 artiklan 4 kohdan mukaisesti
 myönnettyihin lupiin. Lupien myöntämistä koskeviin päätöksiin viittaavat
 säännökset annetaan kuitenkin 30 artiklan 1 kohdassa, 33 artiklan 3 kohdassa,
 33 artiklan 4 kohdassa, 34 artiklan 6 kohdassa, 34 artiklan 7 kohdassa, 36
 artiklan 4 kohdassa, 37 artiklan 2 kohdassa, 37 artiklan 3 kohdassa ja 44
 artiklan 5 kohdassa. Asetuksen 60 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa ei
 myöskään ilmoiteta mitään suoja-aikaa 20 artiklan 1 kohdan b alakohdassa
 tarkoitetuille tiedoille, jotka toimitetaan 26 artiklan 1 kohdan mukaisesti
 hakemuksessa. Sen vuoksi 60 artiklan 3 kohdassa olisi viitattava myös 26
 artiklan 3 kohtaan, 30 artiklan 1 kohtaan, 33 artiklan 3 kohtaan, 33 artiklan 4
 kohtaan, 34 artiklan 6 kohtaan, 34 artiklan 7 kohtaan, 36 artiklan 4 kohtaan,
 37 artiklan 2 kohtaan, 37 artiklan 3 kohtaan ja 44 artiklan 5 kohtaan.
 (7) Jotta olisi mahdollista
 valmistella valmisteen lupaa koskeva hakemus tehoaineen hyväksymispäivään
 mennessä, kuten säädetään asetuksen (EU) N:o 528/2012 89 artiklan 3 kohdan
 toisessa alakohdassa, tehoainetta koskevat tiedot olisi asetettava kyseisen
 asetuksen 67 artiklan mukaisesti julkisesti sähköisesti saataville siitä päivästä,
 jona komissio antaa asetuksen kyseisen tehoaineen hyväksymisestä.
 (8) Asetuksen (EU) N:o 528/2012
 77 artiklan 1 kohdassa säädetään muutoksenhausta kemikaaliviraston päätöksiin,
 jotka se on tehnyt 26 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Koska 26 artiklan 2 kohdassa
 ei kuitenkaan valtuuteta kemikaalivirastoa tekemään mitään päätöksiä, 77
 artiklan 1 kohdassa oleva viittaus kyseiseen artiklaan olisi poistettava.
 (9) Asetuksen (EU) N:o 528/2012
 86 artiklassa viitataan biosidituotteiden markkinoille saattamisesta 16 päivänä
 helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/8/EY[5]
 liitteeseen I sisällytettyihin tehoaineisiin. Olisi selvennettävä, että
 kyseistä säännöstä sovelletaan kaikkiin tehoaineisiin, joiden osalta komissio
 on antanut direktiivin, jolla ne sisällytetään kyseiseen liitteeseen, että
 sisällyttämistä koskevia edellytyksiä sovelletaan hyväksymiseen ja että
 hyväksymispäivää pidetään sisällyttämispäivänä.
 (10) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 89
 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa annetaan jäsenvaltioille
 mahdollisuus soveltaa nykyistä järjestelmäänsä kahden vuoden ajan tehoaineen
 hyväksymispäivästä. Asetuksen 89 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa
 vaaditaan jäsenvaltioita varmistamaan, että valmisteiden luvat myönnetään, niitä
 muutetaan tai ne peruutetaan kahden vuoden kuluessa tehoaineen
 hyväksymispäivästä. Kun kuitenkin otetaan huomioon lupamenettelyn eri
 vaiheisiin vaadittu aika, etenkin jos jäsenvaltiot eivät pääse sopuun
 vastavuoroisesta tunnustamisesta ja asia on annettava komission päätettäväksi,
 on aiheellista pidentää määräaika kolmeen vuoteen ja ottaa pidennys huomioon 37
 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa.
 (11) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 89
 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus
 soveltaa nykyistä järjestelmäänsä vanhoihin tehoaineisiin. Biosidivalmiste voi
 sisältää yhdistelmänä sekä uusia tehoaineita, jotka on hyväksytty, että vanhoja
 tehoaineita, joita ei vielä ole hyväksytty. Jotta jäsenvaltiot voisivat palkita
 innovointia antamalla tällaisille valmisteille pääsyn markkinoille, niille
 olisi annettava mahdollisuus soveltaa nykyistä järjestelmäänsä tällaisiin
 valmisteisiin, kunnes vanha tehoaine on hyväksytty ja valmisteisiin voidaan
 siten soveltaa asetuksen (EU) N:o 528/2012 mukaista lupamenettelyä.
 (12) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 89
 artiklan 4 kohdassa ja 93 artiklan 2 kohdassa säädetään siirtymäajoista niiden
 biosidivalmisteiden osalta, joille ei myönnetä lupaa. Samoja aikoja olisi
 sovellettava jo markkinoilla olevan valmisteen nykyisestä muodosta luopumiseen,
 kun lupa on myönnetty mutta lupaehdoissa edellytetään valmisteen muuttamista.
 (13) Asetuksen 93 artiklan 2 kohdan
 ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa olisi selvennettävä, että niissä
 säädettyä poikkeusta sovelletaan vain, ellei jäsenvaltioiden kansallisista
 säännöistä muuta johdu.
 (14) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 94
 artiklan 1 kohdalla on tarkoitus sallia sellaisten esineiden markkinoille
 saattaminen, jotka on käsitelty biosidivalmisteilla, jotka sisältävät tehoaineita,
 joita ollaan arvioimassa joko 89 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun työohjelman
 yhteydessä tai 94 artiklan 1 kohdan nojalla toimitetun hakemuksen perusteella,
 vaikka niitä ei vielä ole hyväksytty. Viittaus koko 58 artiklaan voidaan
 kuitenkin tulkita poikkeukseksi 58 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädetyistä
 merkintä- ja tietovaatimuksista, mikä ei ollut tarkoitus. Sen vuoksi 94
 artiklan 1 kohdassa olisi viitattava 58 artiklan 2 kohtaan.
 (15) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 94
 artiklan 1 kohtaa sovelletaan vain jo markkinoille saatettuihin käsiteltyihin
 esineisiin, minkä vuoksi sillä otetaan tahattomasti käyttöön useimpia
 käsiteltyjä uusia esineitä koskeva kielto, joka kestää 1 päivästä syyskuuta
 2013 siihen asti, että esineisiin sisältyvä viimeinen tehoaine on hyväksytty.
 Sen soveltamisalaa olisi näin ollen laajennettava niin, että siihen sisältyvät
 käsitellyt uudet esineet. Asetuksen 94 artiklan 1 kohdassa olisi myös
 säädettävä siirtymäajasta sellaisista käsitellyistä esineistä luopumiseksi,
 joista ei toimiteta hakemusta tehoaineen hyväksymiseksi kyseessä olevan
 valmisteryhmän osalta 1 päivään syyskuuta 2016 mennessä. Yksinkertaistamisen
 vuoksi 94 artiklan 2 kohta olisi yhdistettävä 94 artiklan 1 kohdan kanssa.
 (16) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 95
 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään tehoainetta koskevan
 täydellisen asiakirja-aineiston toimittamisesta. Olisi selvennettävä, että
 tällaiseen täydelliseen asiakirja-aineistoon voi sisältyä direktiivin 98/8/EY
 liitteessä III A tai IV A tarkoitettuja tietoja.
 (17) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 95
 artiklan 1 kohdan kolmannella alakohdalla on tarkoitus laajentaa 63 artiklan 3
 kohdassa säädetty tietoihin viittaamista koskeva oikeus koskemaan kaikkia
 tutkimuksia, joita vaaditaan ihmisten terveyden ja ympäristöriskien
 arviointiin, jotta voidaan sisällyttää mahdolliset asianomaiset henkilöt 95
 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun luetteloon. Ilman tällaista viittausoikeutta
 monilla mahdollisilla asianomaisilla henkilöillä ei ole aikaa noudattaa 95
 artiklan 1 kohtaa vaaditussa ajassa, jotta heidät voitaisiin sisällyttää
 luetteloon 95 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun päivään mennessä. Asetuksen 95
 artiklan 1 kohdan kolmanteen alakohtaan eivät kuitenkaan sisälly tutkimukset
 jakaantumisesta ja käyttäytymisestä ympäristössä. Koska mahdollisten
 asianomaisten henkilöiden on maksettava viittausoikeudesta 63 artiklan 3 kohdan
 mukaisesti, heidän olisi voitava hyödyntää tätä oikeutta täysimittaisesti ja
 siirtää se henkilöille, jotka hakevat valmisteelle lupaa. Sen vuoksi artiklaa
 olisi muutettava vastaavasti.
 (18) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 95
 artiklan 1 kohdan viidennellä alakohdalla on tarkoitus rajoittaa yhteiskäytössä
 olevien tietojen suoja-aikaa jo 1 päivästä syyskuuta 2013 lähtien 95 artiklan 1
 kohdan ensimmäisen alakohdan noudattamiseksi, ennen kuin tiedot annetaan
 yhteiskäyttöön valmistetta koskevan lupahakemuksen tueksi. Tämä koskee tietoja,
 jotka liittyvät aineiden ja valmisteryhmien yhdistelmiin, joiden
 sisällyttämisestä direktiivin 98/8/EY liitteeseen I ei ole tehty päätöstä 1
 päivään syyskuuta 2013 mennessä. Asetuksen 95 artiklassa olisi tämän vuoksi
 viitattava kyseiseen päivämäärään.
 (19) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 95
 artiklan 2 kohdan nojalla kemikaaliviraston julkaisema luettelo sisältää 89
 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun työohjelmaan osallistuvien henkilöiden nimet.
 Säännöksen tarkoituksena on antaa osallistujille mahdollisuus hyödyntää 95
 artiklassa esitettyä kustannusten korvausmekanismia. Tätä mahdollisuutta olisi
 sovellettava kaikkiin henkilöihin, jotka ovat toimittaneet täydellisen
 asiakirja-aineiston asetuksen (EU) N:o 528/2012 tai direktiivin 98/8/EY
 mukaisesti tai tällaisen asiakirja-aineiston käyttöluvan. Sitä olisi
 sovellettava myös asiakirja-aineistoon, joka on toimitettu sellaisen aineen
 osalta, joka itse ei ole tehoaine mutta joka tuottaa tällaisia tehoaineita.
 (20) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 95
 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa kielletään sellaista tehoainetta
 sisältävien biosidivalmisteiden markkinoille saattaminen, jonka osalta valmistajaa
 tai maahantuojaa, jäljempänä ’asianomainen henkilö’, ei mainita kyseisessä
 artiklassa tarkoitetussa luettelossa. Tiettyjä tehoaineita on 89 artiklan 2
 kohdan ja 93 artiklan 2 kohdan nojalla laillisesti markkinoilla
 biosidivalmisteissa, vaikka niistä ei ole vielä toimitettu täydellistä
 asiakirja-aineistoa. Kieltoa ei pitäisi soveltaa tällaisiin tehoaineisiin. Jos
 luetteloon ei sisälly yhtään sellaisen aineen valmistajaa tai tuojaa, josta on
 toimitettu täydellinen asiakirja-aineisto, jonkin toisen henkilön olisi
 sallittava saattaa kyseistä ainetta sisältävät biosidivalmisteet markkinoille,
 edellyttäen että kyseinen henkilö tai biosidivalmisteen valmistaja tai tuoja
 toimittaa asiakirja-aineiston tai asiakirja-aineiston käyttöluvan.
 (21) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 95
 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa säädetty biosidivalmisteiden käytön
 siirtymäajan olisi oltava riippuvainen ajankohdasta, jolloin aine on lisätty
 luetteloon.
 (22) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 95
 artiklan 4 kohdassa säädetään, että 95 artiklaa sovelletaan tehoaineisiin,
 jotka mainitaan liitteessä I olevassa ryhmässä 6. Kyseiset aineet on
 sisällytetty liitteeseen I täydellisen asiakirja-aineiston toimittamisen
 perusteella, ja niiden omistajilla pitäisi olla oikeus hyödyntää kyseisessä
 artiklassa esitettyä kustannusten korvausmekanismia. Jatkossa muitakin aineita
 voidaan sisällyttää liitteeseen I tällaisen asiakirjojen toimittamisen
 perusteella. Kyseisen asetuksen liitteessä I olevassa ryhmässä 6 olisi näin
 ollen säänneltävä kaikkia tällaisia aineita.
 (23) Asetuksen (EU) N:o 528/2012
 liitteessä V olevan kuvauksen elintarvikkeiden kanssa kosketuksiin joutuvissa
 materiaaleissa käytettävistä valmisteista olisi oltava yhdenmukainen
 asetuksessa (EY) N:o 1935/2004 käytetyn terminologian kanssa.
 (24) Asetuksen (EU) N:o 528/2012 96
 artiklan ensimmäisessä alakohdassa olisi selvennettävä, että direktiivi 98/8/EY
 kumotaan, rajoittamatta kuitenkaan asetuksen (EU) N:o 528/2012 kaikkien
 sellaisen säännösten soveltamista, joissa viitataan direktiiviin 98/8/EY.
 (25) Sen vuoksi asetusta (EY) N:o
 528/2012 olisi muutettava,
 OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN ASETUKSEN:
 1 artikla
 Muutetaan asetus (EU) N:o 528/2012
 seuraavasti:
 (1)
 Muutetaan 19 artikla seuraavasti:
 a) korvataan 1 kohdan e alakohta seuraavasti:
 ”e) tarvittaessa elintarvikkeille ja rehulle on
 vahvistettu biosidivalmisteen sisältämien tehoaineiden jäämien enimmäismäärät
 elintarvikkeissa olevia vieraita aineita koskevista yhteisön menettelyistä 8
 päivänä helmikuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 315/93*, torjunta-ainejäämien
 enimmäismääristä kasvi- ja eläinperäisissä elintarvikkeissa ja rehuissa tai
 niiden pinnalla 23 päivänä helmikuuta 2005 annetun Euroopan parlamentin ja
 neuvoston asetuksen (EY) N:o 396/2005**, yhteisön menettelyistä
 farmakologisesti vaikuttavien aineiden jäämien enimmäismäärien vahvistamiseksi
 eläimistä saatavissa elintarvikkeissa 6 päivänä toukokuuta 2009 annetun
 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 470/2009*** tai
 haitallisista aineista eläinten rehuissa 7 päivänä toukokuuta 2002 annetun
 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/32/EY**** mukaisesti tai
 tällaisille tehoaineille on vahvistettu ainekohtaisen siirtymän raja-arvot
 elintarvikkeen kanssa kosketukseen joutuvista materiaaleista ja tarvikkeista 27
 päivänä lokakuuta 2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY)
 N:o 1935/2004*****.
 * EYVL L 37, 13.2.1993, s. 1.
 ** EUVL L 70, 16.3.2005, s. 1.
 *** EUVL L 152, 16.6.2009, s. 11.
 **** EYVL L 140, 30.5.2002, s. 10.
 ***** EUVL L 338, 13.11.2004, s. 4.”;
 b) korvataan 4 kohdan c alakohta seuraavasti:
 ”c) se koostuu aineesta tai sisältää tai
 tuottaa ainetta, joka täyttää asetuksen (EY) N:o 1907/2006 liitteen XIII
 mukaiset PBT-aineen tai vPvB-aineen kriteerit;”;
 c) korvataan 7 kohta seuraavasti:
 ”7. Tarvittaessa luvan tulevan haltijan tai tämän
 edustajan on haettava biosidivalmisteen sisältämien tehoaineiden jäämien
 enimmäismäärien vahvistamista asetuksen (ETY) N:o 315/93, asetuksen (EY) N:o
 396/2005, asetuksen (EY) N:o 470/2009 tai direktiivin 2002/32/EY mukaisesti tai
 tällaisten aineiden ainekohtaisen siirtymän raja-arvojen vahvistamista
 asetuksen (EY) N:o 1935/2004 mukaisesti.”;
 (2)
 Korvataan 23 artiklan 3 kohdan johdantolause
 seuraavasti:
 ”Hakemuksen vastaanottavan toimivaltaisen
 viranomaisen tai, kun kyseessä on päätös unionin lupaa koskevasta hakemuksesta,
 komission on kiellettävä biosidivalmisteen asettaminen saataville markkinoilla
 tai sen käyttö taikka rajoitettava niitä, jos biosidivalmiste sisältää
 korvattavaa tehoainetta ja jos 24 artiklassa tarkoitettujen teknisten ohjeiden
 mukaisessa vertailevassa arvioinnissa osoitetaan, että kumpikin seuraavista
 kriteereistä täyttyy:”;
 (3)
 Korvataan 35 artiklan 3 kohdan neljäs virke
 seuraavasti:
 ”Menettelyn katsotaan sen jälkeen päättyneen, ja
 viitejäsenvaltion ja kunkin asianomaisen jäsenvaltion on annettava lupa
 biosidivalmisteelle tapauksen mukaan 33 artiklan 3 kohdan tai 34 artiklan 6
 kohdan mukaisesti.”;
 (4)
 Korvataan 37 artiklan 3 kohdan toinen
 alakohta seuraavasti:
 ”Tämän artiklan mukaisen menettelyn ajaksi
 jäsenvaltioiden velvoite antaa lupa biosidivalmisteelle kolmen vuoden kuluessa
 89 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetusta
 hyväksymispäivästä keskeytyy väliaikaisesti.”;
 (5)
 Poistetaan 45 artiklan 1 kohdan toinen alakohta.
 (6)
 Korvataan 60 artiklan 3 kohdan ensimmäinen ja
 toinen alakohta seuraavasti:
 ”Niiden tietojen suoja-aika, jotka on toimitettu
 ainoastaan vanhoja tehoaineita sisältävän biosidivalmisteen lupaa varten,
 päättyy kymmenen vuoden kuluttua sen kuukauden ensimmäisestä päivästä, joka
 seuraa päivää, jona 26 artiklan 3 kohdan, 30 artiklan 1 kohdan, 33 artiklan 3
 kohdan, 33 artiklan 4 kohdan, 34 artiklan 6 kohdan, 34 artiklan 7 kohdan, 36
 artiklan 4 kohdan, 37 artiklan 2 kohdan, 37 artiklan 3 kohdan tai 44 artiklan 5
 kohdan mukainen ensimmäinen päätös valmisteen luvasta on tehty.
 Niiden tietojen suoja-aika, jotka on toimitettu
 uutta tehoainetta sisältävän biosidivalmisteen lupaa varten, päättyy 15 vuoden
 kuluttua sen kuukauden ensimmäisestä päivästä, joka seuraa päivää, jona 26
 artiklan 3 kohdan, 30 artiklan 1 kohdan, 33 artiklan 3 kohdan, 33 artiklan 4
 kohdan, 34 artiklan 6 kohdan, 34 artiklan 7 kohdan, 36 artiklan 4 kohdan, 37
 artiklan 2 kohdan, 37 artiklan 3 kohdan tai 44 artiklan 5 kohdan mukainen
 ensimmäinen päätös valmisteen luvasta on tehty.”;
 (7)
 Korvataan 67 artiklan 1 kohdan johdantolause
 seuraavasti:
 ”Seuraavat ajantasaiset kemikaaliviraston tai
 komission hallussa olevat tehoaineita koskevat tiedot on asetettava julkisesti
 ja helposti saataville maksutta siitä päivästä, jona komissio hyväksyy asetuksen
 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti:”;
 (8)
 Korvataan 67 artiklan 3 kohdan johdantolause
 seuraavasti:
 ”Kemikaaliviraston on asetettava julkisesti ja
 helposti saataville maksutta seuraavat ajantasaiset tehoaineita koskevat tiedot
 siitä päivästä, jona komissio hyväksyy asetuksen 9 artiklan 1 kohdan a
 alakohdan mukaisesti, paitsi jos tietojen toimittaja toimittaa 66 artiklan 4
 kohdan mukaiset toimivaltaisen viranomaisen tai kemikaaliviraston hyväksymät
 perustelut sille, miksi tällainen julkaiseminen voisi mahdollisesti vaarantaa
 sen tai jonkin muun asianosaisen kaupalliset edut:”;
 (9)
 Korvataan 77 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta
 seuraavasti:
 ”Muutosta kemikaaliviraston päätöksiin, jotka se
 on tehnyt 7 artiklan 2 kohdan, 13 artiklan 3 kohdan, 43 artiklan 2 kohdan, 45
 artiklan 3 kohdan, 54 artiklan 3 kohdan, 54 artiklan 4 kohdan, 54 artiklan 5
 kohdan, 63 artiklan 3 kohdan ja 64 artiklan 1 kohdan nojalla, on haettava
 asetuksen (EY) N:o 1907/2006 mukaisesti perustetulta valituslautakunnalta.”;
 (10)
 Korvataan 86 artikla seuraavasti:
 ”86 artikla
 Direktiivin 98/8/EY liitteeseen I
 sisällytetyt tehoaineet
 Tehoaineet, joiden osalta komissio on hyväksynyt
 direktiivin niiden sisällyttämisestä direktiivin 98/8/EY liitteeseen I,
 katsotaan hyväksytyiksi tämän asetuksen nojalla kyseisestä
 sisällyttämispäivästä lähtien, ja ne on sisällytettävä 9 artiklan 2 kohdassa
 tarkoitettuun luetteloon. Hyväksymisen edellytyksenä ovat kyseisissä komission
 direktiiveissä asetetut vaatimukset.”;
 (11)
 Muutetaan 89 artikla seuraavasti:
 a) korvataan 2 kohdan ensimmäinen alakohta
 seuraavasti:
 ”Poiketen siitä, mitä tämän asetuksen 17 artiklan
 1 kohdassa, 19 artiklan 1 kohdassa ja 20 artiklan 1 kohdassa säädetään, ja
 rajoittamatta tämän artiklan 1 ja 3 kohdan soveltamista jäsenvaltio voi
 edelleen soveltaa nykyistä järjestelmäänsä tai käytäntöään tietyn
 biosidivalmisteen asettamisessa saataville markkinoilla kolmen vuoden ajan
 kyseisen biosidivalmisteen sisältämän viimeisen hyväksyttävän tehoaineen
 hyväksymispäivästä. Se voi sallia kansallisten sääntöjensä mukaisesti
 alueellaan ainoastaan sellaisen biosidivalmisteen asettamisen saataville
 markkinoilla, joka sisältää ainoastaan vanhoja tehoaineita, jotka on arvioitu
 tai joita arvioidaan direktiivin 98/8/EY 16 artiklan 2 kohdassa
 tarkoitetun kymmenvuotisen työohjelman toisesta vaiheesta 4 päivänä
 joulukuuta 2007 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1451/2007* nojalla mutta
 joita ei vielä ole hyväksytty kyseisen valmisteryhmän osalta, tai joka sisältää
 sekä tällaisia aineita että tämän asetuksen mukaisesti hyväksyttyjä
 tehoaineita.
 * EUVL L 325, 11.12.2007, s. 3.”;
 b) korvataan 3 kohdan ensimmäinen alakohta
 seuraavasti:
 ”Kun on tehty päätös tietyn tehoaineen
 hyväksymisestä tietyn valmisteryhmän osalta, jäsenvaltioiden on varmistettava,
 että kyseistä tehoainetta sisältävien, tuohon valmisteryhmään kuuluvien
 biosidivalmisteiden luvat myönnetään, niitä muutetaan tai ne peruutetaan
 tarvittaessa tämän asetuksen mukaisesti kolmen vuoden kuluessa
 hyväksymispäivästä.”;
 c) korvataan 4 kohta seuraavasti:
 ”4. Jos jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen
 päättää hylätä 3 kohdan mukaisesti toimitetun biosidivalmistetta koskevan
 lupahakemuksen, päättää olla myöntämättä lupaa tai päättää asettaa luvan
 ehdoksi sen, että valmistetta muutetaan, sovelletaan seuraavia:
 a) biosidivalmistetta, jolle ei ole myönnetty
 lupaa tai joka tapauksen mukaan ei täytä luvan ehtoja, ei saa enää asettaa
 saataville markkinoilla 180 päivän kuluttua viranomaisen päätöksestä;
 b) biosidivalmisteen olemassa olevien varastojen
 hävittäminen ja käyttö voi jatkua 365 päivän ajan siitä päivästä, jona
 viranomainen teki päätöksen.”;
 (12)
 Korvataan 93 artiklan 2 kohdan ensimmäinen ja
 toinen alakohta seuraavasti:
 ”Poiketen siitä, mitä 17 artiklan 1 kohdassa
 säädetään, jäsenvaltio voi edelleen soveltaa nykyistä järjestelmäänsä tai
 käytäntöään ja asettaa saataville markkinoilla tämän artiklan 1 kohdassa
 tarkoitettuja biosidivalmisteita, joita koskeva hakemus on toimitettu tämän
 artiklan 1 kohdan mukaisesti, siihen päivään saakka, jona päätös luvan
 antamisesta tehdään. Jos tehdään päätös luvan epäämisestä tai asetetaan luvan
 ehdoksi se, että valmistetta muutetaan, biosidivalmistetta, jolle ei ole
 myönnetty lupaa tai joka tapauksen mukaan ei enää täytä luvan ehtoja, ei saa
 enää asettaa saataville markkinoilla 180 päivän kuluttua kyseisestä
 päätöksestä.
 Poiketen siitä, mitä 17 artiklan 1 kohdassa
 säädetään, jäsenvaltio voi edelleen soveltaa nykyistä järjestelmäänsä tai
 käytäntöään ja asettaa saataville markkinoilla tämän artiklan 1 kohdassa
 tarkoitettuja biosidivalmisteita, joita koskevaa hakemusta ei toimitettu tämän
 artiklan 1 kohdan mukaisesti, 180 päivän ajan 1 päivän syyskuuta 2017 jälkeen.”
 (13)
 Korvataan 94 ja 95 artikla seuraavasti:
 ”94 artikla
 Siirtymätoimenpiteet käsiteltyjen esineiden osalta
 Poiketen siitä, mitä 58 artiklan 2 kohdassa
 säädetään, käsiteltyjä esineitä, jotka on käsitelty biosidivalmisteella tai
 jotka sisältävät biosidivalmistetta, joka sisältää ainoastaan 89 artiklan 2
 kohdassa tarkoitettuja tehoaineita tai jonka osalta kyseisen valmisteryhmän
 hyväksymistä koskeva hakemus toimitetaan viimeistään 1 päivänä syyskuuta 2016
 tai joka sisältää ainoastaan sekä tällaisia aineita että 58 artiklan 2 kohdassa
 tarkoitettuja tehoaineita, voidaan saattaa markkinoille toiseen seuraavista
 päivistä saakka:
 1.
 jos ei ole tehty päätöstä olla hyväksymättä yhtä
 tehoaineista kyseistä käyttöä varten, siihen päivään saakka, kun
 biosidivalmisteeseen sisältyvän viimeisen tehoaineen osalta kyseinen
 valmisteryhmä ja käyttö on hyväksytty,
 2.
 jos on tehty päätös olla hyväksymättä yhtä tehoaineista
 kyseistä käyttöä varten, 180 päivää kyseisen päätöksen tekemisen jälkeen.
 Poiketen edelleen siitä, mitä 58 artiklan 2
 kohdassa säädetään, käsiteltyjä esineitä, jotka on käsitelty
 biosidivalmisteella tai jotka sisältävät biosidivalmistetta, joka sisältää mitä
 tahansa muuta kuin kyseissä artiklassa tai tämän artiklan 1 kohdassa
 tarkoitettua ainetta, saa asettaa markkinoille 1 päivään maaliskuuta 2017
 saakka.
 95 artikla
 Siirtymätoimenpiteet, jotka koskevat oikeutta tutustua tehoaineen
 asiakirja-aineistoon
 1. Kemikaalivirasto asettaa 1 päivästä syyskuuta
 2013 lähtien julkisesti saataville säännöllisesti päivitettävän luettelon
 kaikista tehoaineista ja kaikista tehoainetta tuottavista aineista, joiden
 osalta on toimitettu tämän asetuksen liitteen II tai direktiivin 98/8/EY
 liitteen IV A tai II A tai tapauksen mukaan liitteen III A mukainen
 asiakirja-aineisto, jäljempänä ’täydellinen asiakirja-aineisto’, jonka jokin
 jäsenvaltio on hyväksynyt tai validoinut tässä asetuksessa tai kyseisessä
 direktiivissä säädetyssä menettelyssä, jäljempänä ’asianomaiset aineet’.
 Luetteloon on sisällyttävä kunkin asianomaisen aineen osalta kaikki henkilöt,
 jotka ovat toimittaneet tällaisen asiakirja-aineiston tai ovat toimittaneet
 asiakirja-aineiston tämän kohdan toisen alakohdan mukaisesti
 kemikaalivirastolle, ja näiden henkilöiden kyseisessä alakohdassa täsmennetty
 tehtävä, sekä päivä, jona aine sisällytettiin luetteloon.
 Henkilö, joka on sijoittautunut unioniin ja joka
 tuottaa tai tuo maahan asianomaista ainetta sellaisenaan tai
 biosidivalmisteessa, jäljempänä ’aineen toimittaja’, voi milloin tahansa
 toimittaa kemikaalivirastolle joko ainetta koskevan täydellisen
 asiakirja-aineiston, ainetta koskevan täydellisen asiakirja-aineiston
 käyttöluvan tai viittauksen ainetta koskevaan täydelliseen
 asiakirja-aineistoon, jonka osalta kaikki tietosuoja-ajat ovat kuluneet umpeen.
 Jos jonkin asianomaisen aineen osalta
 ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuun luetteloon ei sisälly yhtään aineen
 toimittajaa, unioniin sijoittautunut henkilö, joka valmistaa
 biosidivalmistetta, joka koostuu kyseisestä asianomaisesta aineesta tai
 sisältää tai tuottaa sitä, tai saattaa sen markkinoille, jäljempänä ’valmisteen
 toimittaja’, voi toimittaa nämä tiedot.
 Kemikaaliviraston on ilmoitettava toimittajalle, joka
 toimittaa tiedot, 80 artiklan 1 kohdan nojalla suoritettavista maksuista ja
 hylättävä hakemus, jos hakija ei suorita maksuja 30 päivän kuluessa. Sen
 on ilmoitettava asiasta toimittajalle.
 Saatuaan 80 artiklan 1 kohdan mukaisesti
 suoritettavat maksut kemikaalivirasto varmentaa, ovatko toimitetut tiedot tämän
 kohdan toisen alakohdan mukaisia, ja ilmoittaa asiasta toimittajalle.
 2. Biosidivalmistetta, joka koostuu 1 kohdassa
 tarkoitettuun luetteloon sisältyvästä asianomaisesta aineesta tai sisältää tai
 tuottaa sitä, ei saa asettaa saataville markkinoilla tai käyttää 1 päivästä
 syyskuuta 2015, ellei joko aineen toimittaja tai valmisteen toimittaja sisälly
 1 kohdassa tarkoitettuun luetteloon.
 3. Toimitettaessa tietoja 1 kohdan toisen
 alakohdan mukaisesti sovelletaan tämän asetuksen 63 artiklan 3 kohtaa kaikkiin
 asetuksen (EY) N:o 1451/2007 liitteessä II lueteltuihin aineisiin liittyviin
 toksikologisiin ja ekotoksikologisiin tutkimuksiin ja tutkimuksiin
 jakaantumisesta ja käyttäytymisestä ympäristössä, mukaan luettuna tutkimukset,
 joihin ei liity selkärankaisilla tehtäviä kokeita.
 4. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun luetteloon
 sisältyvällä aineen toimittajalla tai valmisteen toimittajalla, jolle on
 myönnetty käyttölupa tämän artiklan soveltamiseksi tai oikeus viitata
 tutkimukseen 3 kohdan mukaisesti, on oltava oikeus sallia, että
 biosidivalmisteelle lupaa hakevat hakijat viittaavat kyseiseen tietojen
 käyttölupaan tai tutkimukseen 20 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi.
 5. Poiketen siitä, mitä 60 artiklassa säädetään,
 kaikki asetuksen (EY) N:o 1451/2007 liitteessä II lueteltujen aineiden ja
 valmisteryhmien yhdistelmien, joiden osalta päätöstä direktiivin 98/8/EY
 liitteeseen I sisällyttämisestä ei ole tehty 1 päivään syyskuuta 2013 mennessä,
 tietosuoja-ajat päättyvät 31 päivänä joulukuuta 2025.
 6. Poiketen siitä, mitä 2 kohdassa säädetään,
 niiden biosidivalmisteiden olemassa olevien varastojen hävittäminen ja käyttö,
 jotka koostuvat asianomaisesta aineesta tai sisältävät tai tuottavat
 asianomaista ainetta, jonka osalta aineen toimittaja tai valmisteen toimittaja
 ei sisälly 1 kohdassa tarkoitettuun luetteloon, voi jatkua 1 päivään syyskuuta
 2016 asti tai vuoden ajan sen jälkeen, kun aine on lisätty luetteloon, sen
 mukaan, kumpi ajankohta on myöhäisempi.
 7. Edellä 1–6 kohtaa ei sovelleta aineisiin, jotka
 luetellaan liitteessä I olevissa ryhmissä 1–5 ja 7, tai yksinomaan tällaisia
 aineita sisältäviin biosidivalmisteisiin.”;
 (14)
 Korvataan 96 artiklan ensimmäinen kohta
 seuraavasti:
 ”Kumotaan direktiivi 98/8/EY 1 päivästä syyskuuta 2013,
 sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän asetuksen 86, 89, 93 ja 95 artiklan
 soveltamista.”
 (15)
 Korvataan liitteessä I oleva kohta Ryhmä 6
 seuraavasti:
 ”Ryhmä 6 – Aineet, joista on toimitettu ainetta
 koskeva täydellinen asiakirja-aineisto”;
 (16)
 Korvataan liitteessä V otsakkeen ”Valmisteryhmä 4:
 Desinfiointiaineet tiloihin, joissa on elintarvikkeita tai rehuja” alla oleva
 toinen kohta seuraavasti:
 ”Valmisteet, jotka sisällytetään materiaaleihin,
 jotka voivat joutua kosketuksiin elintarvikkeiden kanssa.”.
 2 artikla
 Tämä asetus tulee voimaan
 kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen kun se on julkaistu Euroopan
 unionin virallisessa lehdessä.
 Tämä
 asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan
 kaikissa jäsenvaltioissa.
 Tehty Brysselissä
 Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston
 puolesta
 Puhemies Puheenjohtaja
 [1] EUVL C
 347, 18.12.2010, s. 62
 [2] EUVL L
 167, 27.6.2012, s. 1.
 [3] EUVL L 396, 30.12.2006, s.1.
 [4] EUVL L
 338, 13.11.2004, s. 4.
 [5] EYVL L
 150, 8.6.2002, s. 71.


type: contracts

text:
 20.11.2008
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 309/22
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 100/2008
 от 26 септември 2008 година
 за изменение на приложение II (Технически регламенти, стандарти, изпитвания и сертифициране) към Споразумението за ЕИП
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, наричано по-долу „споразумението“, и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Приложение II към споразумението бе изменено с Решение на Съвместния комитет на ЕИП No 48/2008 от 25 април 2008 г. (1)
 (2)
 Регламент (ЕО) No 1238/2007 на Комисията от 23 октомври 2007 г. за определяне на правила относно квалификацията на членовете на Апелативния съвет на Европейската агенция по химикали (2) следва да бъде включен в споразумението.
 (3)
 Регламент (ЕО) No 1354/2007 на Съвета от 15 ноември 2007 г. за адаптиране на Регламент (ЕО) No 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета относно регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химикали (REACH) във връзка с присъединяването на България и Румъния (3) следва да бъде включен в споразумението,
 РЕШИ:
 Член 1
 Глава XV от приложение II към споразумението се изменя, както следва:
 1.
 В точка 12щв (Регламент (ЕО) No 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета) се добавя следното:
 „ изменен със:
 —
 32007 R 1354: Регламент (ЕО) No 1354/2007 на Съвета от 15 ноември 2007 г. (ОВ L 304, 22.11.2007 г., стр. 1).“
 2.
 След точка 12щв (Регламент (ЕО) No 1907/2006 на Европейския парламент и на Съвета) се добавя следната точка:
 „12щва.
 32007 R 1238: Регламент (ЕО) No 1238/2007 на Комисията от 23 октомври 2007 г. за определяне на правила относно квалификацията на членовете на Апелативния съвет на Европейската агенция по химикали (ОВ L 280, 24.10.2007 г., стр. 10).“
 Член 2
 Текстовете на регламенти (ЕО) No 1238/2007 и (ЕО) No 1354/2007 на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 27 септември 2008 г., при условие че всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от споразумението, са внесени в Съвместния комитет на ЕИП (4).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 26 септември 2008 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 H.C. принц Nikolaus von LIECHTENSTEIN
 (1) ОВ L 223, 21.8.2008 г., стр. 43.
 (2) ОВ L 280, 24.10.2007 г., стр. 10.
 (3) ОВ L 304, 22.11.2007 г., стр. 1.
 (4) Без отбелязани конституционни изисквания.