text:
Hrdina Revue 12/99
 Církevní restituční vykřičník
 JUDr. Antonín Ignác Hrdina
 Byl jsem požádán o stanovisko ke kontroverznímu rozsudku Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 3 Cdon 404/96 ze dne 29,5, 1997, který učinil tečku (či spíše vykřičník) za sporem meyi Českou provincií Řádu sv. Augustina se sídlem v Praze a Národní galerií v Praze o vydání sedmnácti obrazů, jež do r. 1950 patřily ( a podle názoru navrhovatele dosud patří) augustiniánům a jež byly za minulého režimu na Národní galerii převedeny Náboženskou maticí. Než se budu zabývat vlastním odůvodněním tohoto rozsudku, považuji za nutné alespoň v největší stručnosti (a většinou bez obvyklých odkazů na prameny a literaturu) pojednat o faktickém i (proti)právním vývoji vlastnických poměrů k majetku řeholních společností, který od roku 1950 spravovala náboženská matice.
 1.Species facit
 Když československý komunistický stát v roce 1950 u nás násilně zlikvidoval /alespoň ve svých představách/ mužské a částečně i ženské řeholní společnosti, musel nějakým způsobem naložit s jejich nemovitým i movitým majetkem. Protože v případě záboru klášterů /cca 850 objektů/ a internace řeholníků šlo i podle tehdejšího práva o akt nikoli zákonný, nýbrž třídně represivní, nebylo možno zvyvozovat z něj bez dalšího důsledky pro právní dispozice s majetkem postižených řeholních společností, které formálně nebyly zrušeny a jako právnické osoby nepřestaly existovat. Stát, který chtěl budit alespoň zdání legality, volil různé "zákonné " i polozákonné (tj. ve skutečnosti nezákonné) metody, mezi nimiž nejfrekventovanější byla metoda etatizace tohoto majetku za zprostředkování náboženského fondu (pozdější Náboženská matice), zřízeného vyhláškou tehdejšího Státního ústavu pro věci církevní (dále jen "SÚC") sloučením náboženských fondů českého a moravskoslezského a náboženské základiny na Slovensku. Postup byl přitom typizovaný: majetek násilně okupovaný (tedy uloupený) řeholním společnostem byl státem svěřen do "správy" této nestátní organizaci, která jej pak zpětně darovacími smlouvami převáděla na stát , resp. na nějakou státní organizaci. Formálně ovšem měly výnosy z majetku takto svěřeného Náboženské matici zůstat zachovány pro náboženské účely katolické církve (ut infra).
 Důsledkem politických změn po listopadu 1989 bylo i vydání zákona tehdejšího Federálního shromáždění ČSFR č. 298/1990 Sb. o úpravě některých majetkových vztahů řeholních řádů a kongregací a arcibiskupství olomouckého, jímž bylo řeholním společnostem navráceno 57 položek (objektů) nevýdělečného charakteru (vesměs klášterních budov). Zákon doslova "prohlašoval za vlastnictví" řeholních společností majetek uvedený ve své příloze. Zákonem č. 338/1991 Sb. se pak řeholním přes odpor politické levice navrátilo dalších 113 položek rovněž nevýdělečného charakteru a za jejich vlastnictví byl nadto prohlášen i movitý majetek, který byl ke dni přepadení mužských klášterů (tj. k 10.4. 1950) umístěn v nemovitostech navracených oběma uvedenými zákony, ovšem za předpokladu, že existuje a že je známo, kde se nachází. K další restituci církevního majetku, ač zákonodárcem fakticky přislíbené v tzv. blokačních paragrafech některých zákonů, do dnešního dne nedošlo, takže církevním právnickým osobám mnohdy nezbylo nic jiného, než se svého majetku domáhat soudní cestou. To byl také případ augustiniánů, jejichž sedmnáct obrazů nebylo ke kritickému datu umístěno v navraceném objektu.
 2. Nemo dat, quod non habet
 Přesněji: "Nemo plus iuris ad alium transfere potest quam ipse habet" (nikdo nemůže převést na druhé více práva, než má sám). Zdálo by se, že stačí sáhnout k této římskoprávní moudrosti klasika římské právovědy Paula, aby bylo zřejmé, že pouhý správce ( a tedy nevlastník ) nemůže na nikoho převádět vlastnické právo k věcem, jež takto spravuje. Tak alespoň uvažovala řada soudců na okresních (obvodních) soudech, když poprvé obdržela žaloby na určení vlastnického práva či na vydání majetku, který byl zašantročen Náboženskou maticí. Mluvily pro to dobré důvody: už prostá úvaha, že lupič nemůže nabýt vlastnického práva k uloupené věci tím, že ji svěří do "správy" třetí osobě a pak si ji od ní nechá darovat, se zdála dostatečnou a odpovídající zákonu. Oprávnění k převodu vlastnického práva mimo to vybočuje z pojmu správy cizího majetku a je naopak pojmovým znakem výkonu vlastnických práv vlastníkem (ius disponendi, aliendi). Mimo to sám § 2 zmíněné vyhlášky č. 351/1950 Ú. l. stanoví, že "výnosy z těchto majetkových podstat plynoucí zůstávají zachovány pro náboženské účely církve římskokatolické a použije se jich zejména k úhradě osobních a věcných potřeb řádů a kongregací". Jestliže tedy Náboženská matice měla povinnost zachovat pro církev i výnosy, tím spíše i majetkovou podstatu, z níž tyto výnosy plynuly či spíše měly plynout. A jestliže v rozporu s tím tento majetek "darovala" státu, pak šlo o právní úkon in fraudem legis, na jehož základě nemohlo vlastnictví k věci na stát přejít. Mimo to celá tato podzákonná úprava právní úprava byla protiústavní (contra constitutionem), protože už § 9 Ústavy 9. května (ústavní zákon č. 150/1948 Sb.) dovoloval omezení soukromého vlastnictví toliko zákonem a nikoli sekundárním (či dokonce terciárním) právním předpisem. Pokud tedy k takto pochybenému převodu církevního majetku na stát tehdy došlo, byl takový (proti)právní úkon i podle tehdy platného práva nulitní, což v roce 1992 výslovně potvrdil i odbor církví MK ČR. V tom smyslu rozhodl i soud první instance ve sporu augustiniánů s Národní galerií v Praze a odpůrci přikázal, aby předmětné obrazy navrhovateli vydal.
 Překvapení bylo značné, když odvolací soud prvoinstanční rozsudek změnil a reivindikační žalobu navrhovatele zamítl. Podle názoru odvolacího soudu bylo rozhodující, že církevní majetek byl druhem veřejnoprávního vlastnictví a proto mu nepříslušela ochrana vlastnictví soukromého. Obecné předpisy soukromého práva prý lze na dispozice s tímto majetkem vztáhnout jen tehdy, není-li jiné zákonné úpravy nebo rozhodnutí státního úřadu k tomu oprávněného. Odvolací soud přitom vycházel z (dnes již zrušeného) § 10 jinak doposud platného zákona č. 218/1949 Sb., který zakotvuje státní dozor nad majetkem církví a jeho zcizení či zatížení podmiňuje předchozím souhlasem státní správy. Dále rozsudek - nikoli příliš k věci - zmiňuje § 1 zák. č. 217/1949 Sb., kterým se zřizuje Státní úřad pro věci církevní, dále § 2 nařízení vlády č. 228/1949 Sb. o působnosti a organizaci téhož úřadu a přes vyhlášku č. 351/1950 Ú. l. dospívá k závěru, že podle čl. V. statutu Náboženské matice byla tato (se souhlasem SÚCu) oprávněna činit veškerá majetkoprávní opatření účelná k řádnému vedení této správy, tedy i majetek zcizovat, a to ať za úplatu nebo bez ní. Tedy darovací smlouvy Náboženské matice jsou platné a na jejich základě přešlo vlastnictví uměleckých děl na Československý stát - Národní galerii v Praze, takže navrhovatel se nemůže úspěšně domáhat jejich vydání.
 Upozorňuji zde, že statut Náboženské matice není právním předpisem, a znovu obracím pozornost na výše zmíněný § 2 vyhl. č. 351/1950 Ú. l., podle nějž i výnosy z tohoto majetku mají zůstat pro církev zachovány. Podle odvolacího soudu však mezi řádné vedení této správy patří i případy d a r o v á n í tohoto majetku třetím subjektům (zde státu), které je v rozporu nejen s i tak dost diskriminační vyhláškou SÚCu, ale i se zákonem, resp. ústavou. Přitom samo polistopadové vedení Náboženské matice protiprávnost takových úkonů uznávalo a na žádost navrhovatelů i písemně osvědčovalo.
 Mimo to odvolací soud opomenul, že tehdejší právní řád znal pouze vlastnictví socialistické, osobní a soukromé (viz § 100 až 106 "středního" občanského zákoníku č. 141/1950 Sb.). Skutečnost, že vlastníkům (tj. jednotlivým církevním osobám) bylo na základě zákona č. 218/1949 Sb. dispoziční právo k jejich majetku omezeno, z tohoto majetku ještě nedělá jakési "veřejnoprávní vlastnictví". K tomu srovnejme např. stanovisko tehdejší Generální prokuratury ČSR z roku 1954: "Majetek církví a náboženských společností není socialistickým vlastnictvím... Vlastnictví církví, popřípadě církevních institutů trvá a stát na majetek toliko dozírá. Nemůže proto jít o žádnou z forem socialistického vlastnictví. Osobním vlastnictvím nemůže být rovněž, protože je to povahou tohoto druhu vlastnictví vyloučeno. Jde tedy o vlastnictví soukromé...". Jestliže sám třídně represivní orgán ochrany "socialistické zákonnosti" v padesátých letech církevní majetek považoval jednoznačně za soukromý a alespoň teoreticky mu přiznával právo na ochranu, je - velmi mírně řečeno - na pováženou, jestliže dnes je toto právo zpochybňováno. Argumentovat v této věci kabinetním listem Josefa II. ze 17.3. 1782, jak to učinil odpůrce, sotva může nevzbudit úsměv.
 3. "Specialita" Nejvyššího soudu
 Proti rozsudku odvolacího soudu podal navrhovatel dovolání k Nejvyššímu soudu ČR. Argumenty byly skutečně silné (viz výše). Ještě překvapivější než rozsudek druhoinstanční (fakticky "posvěcující" komunistické bezpráví) byl však rozsudek soudu dovolacího, který do judikatury vstoupil pod následujícím shrnutí: "Subjekt, který je podle zákona č. 298/1990 Sb. oprávněným k majetku vypočtenému v příloze tohoto zákona, není legitimován k uplatnění vlastnického práva k tomu majetku, který sice byl odňat řeholním řádům a kongregacím při výkonu státního dozoru nad majetkem církví a náboženských společností, ale v příloze tohoto zákona uveden není." Nejvyšší soud sice zrekapituloval předchozí odůvodnění rozsudků soudů nižších instancí, ale k závěru, proč augustiniánům nic nevrátit, dospěl vlastní cestou; a to je cesta pozoruhodná. Nejvyšší soud zpochybnil stanovisko soudu prvoinstančního, podle nějž "není-li určitá problematika řešena zákonem speciálním, posuzuje ji (soud) podle předpisů obecných", přičemž zákon č. 298/190 Sb. ve znění zákona č. 338/1991 Sb. na souzené právní poměry nemá vliv, neboť jeho smysl spočívá "především v zjednodušení a urychlení převodu majetku do soukromých rukou", takže bez těchto zákonů "posuzovaly by se přechody a převody vlastnického práva podle předpisů obecných, což by prakticky předpokládalo řešení každého jednotlivého případu soudem a bylo by důkazně i právně podstatně náročnější". S tímto stanoviskem se Nejvyšší soud neztotožnil a poukázal přitom na specifičnost restitučních metod v obou rehabilitačních zákonech; zde je třeba citovat: " ... Je logicky nevyhnutelné vyvodit odpovídající důsledky z toho, že určitý majetek, jenž byl uvedenými typickými a obecnými způsoby odňat, ve výčtu majetku prohlášeného zákonem č. 298/1990 Sb. za vlastnictví jednotlivých řádů a kongregací figuruje.... a jiný nikoli... Jestliže zákon tímto výčtem založil nápravu majetkové křivdy jen některého majetku a nikoli jiného, byť odňatého týmž postupem (v konečné fázi darováním Náboženskou maticí), pak - jde-li o zákon speciální - to nemůže logicky znamenat nic jiného, než že subjekt jinak podle zákona oprávněný (vůči majetku vypočtenému) ohledně tohoto jiného (nevyčteného) majetku k uplatnění vlastnického práva legitimován není... Tyto navzájem odlišné vlastnické důsledky nejsou nikterak závislé na právní kvalifikaci úkonů (darovacích smluv), které k tomuto odnětí vedly, resp. na tom, zda byl jimi majetek odňat platně či neplatně, jak uvažovaly oba soudy, ale toliko na tom, zda jde nebo nejde o majetek určený na základě výčtu podle § 1 zákona č. 298/1990 Sb. .... Jestliže ...odvolací soud žalobu zamítl, je tímto rozsudek z hlediska uvedeného právního závěru správný (§243b odst. 1 o.s.ř.), i když k němu odvolací soud dospěl jinak."
 Třebaže tento rozsudek Nejvyššího soudu je konformní i s usnesením Ústavního soudu ČR v obdobné věci, lze k logice, jíž se odůvodnění výroku zaštiťuje, mít určité připomínky. Logiku tohoto typu ostatně rozstříleli M. Kindl a J. Kavka v článku na příbuzné téma s názvem "Malé zamyšlení nad restituční tečkou v soudní praxi (k otázce míry speciality restitučních zákonů)", který tímto doporučuji laskavé pozornosti čtenářů. Zde chci jen upozornit, že citovaný rozsudek Nejvyššího soudu ČR podsouvá zákonodárci (jakožto původci obou rehabilitačních zákonů) vůli nevydat (alespoň prozatím) všem oloupeným církevním právnickým osobám žádný jiný majetek než ten, který je vyjmenován v příloze obou těchto zákonů, popř. (u movitostí) který se ve vypočtených objektech ke kritickému datu nacházel. Zdá se však, že vůle zákonodárce byla jiná, a nasvědčuje tomu i důvodová zpráva k zákonu č. 338/1991 Sb., kterým se mění a doplňuje zákon č. 298/1990 Sb.; zde se píše: "Předkládaná novela představuje u řeholního majetku i majetku církví poslední v řadě, kterou se vrací pouze určitý vybraný souhrn objektů, a pokud nebude možnost mimosoudních rehabilitace církve v obecné poloze, pak znamená tato novela uzavření rehabilitačního procesu vůbec" (bod 4, odst. 2 DZ). Podle toho tedy zákonodárce:
 1. považuje tento zákon za poslední normu, která výčtovým způsobem vrací řeholním společnostem jejich majetek a
 2. pro případ, že nebude přijat zákon umožňující těmto subjektům vrácení majetku nárokovou metodou, považuje cestu k navrácení majetku v procesu mimosoudní rehabilitace za uzavřenou.
 Z toho ovšem a contrario vyplývá, že zákonodárce nepovažuje za uzavřenou soudní cestu k domáhání se majetku, který těmto subjektům nebyl vydán oběma rehabilitačními zákony.
 V této souvislosti lze zmínit i argumentum e ratione legis, tak jak vyplývá už z první věty důvodové zprávy k zákonu č. 298/1990 Sb.: "Účelem předloženého zákona je umožnit zahájení činnosti řádů a kongregací...", a nikoli tyto řády a kongregace jednou pro vždy zatlačit do 57 objektů vypočtených pro Českou republiku v příloze zákona - vždyť k rozšíření počtu objektů zákonem č. 338/1991 Sb. vůbec nemuselo dojít! Tak uvažoval i soud první instance, jak bylo výše uvedeno.
 Konečně nechme promluvit i argument reductione ad absurdum: Do vydání prvního rehabilitačního zákona (tedy zhruba v prvním pololetí r. 1990) se řeholní společnosti mohly nepochybně soudně domáhat navrácení veškerého svého protiprávně odňatého majetku; po vydání tohoto "speciálního" zákona, jímž bylo navráceno 57 položek, se už nemohou domáhat žádného dalšího svého majetku. Ale co kdyby příloha tohoto zákona nevracela 57 objektů, nýbrž třeba jen deset nebo dokonce jeden jediný? Stále by přitom šlo - oproti obecným občanskoprávním předpisům - o lex specialis! Na první pohled absurdní.
 Se vztahem obecného a zvláštního je třeba zacházet opatrně: platí sice, že "lex specialis derogat legi generali", ovšem jen v tom (a právě v tom), v čem je vůči tomuto obecnému zákonu speciálním.
 Mluví-li preambule k zákonu č. 298/1990 Sb. o protiprávním odnímání majetku (tam ovšem nemovitého) a mluví-li důvodová zpráva k § 1 téhož zákona o odnímání majetku "vynuceným darováním Náboženskou maticí", pak se mohlo zdát, že vlastnické právo augustiniánů k oněm obrazům trvá; tak aspoň uvažoval obvodní soud. Městský soud ovšem za pomoci konstrukce jakéhosi "veřejnoprávního vlastnictví" (jejíž základy ovšem položil výrazem "zvláštní druh veřejného jmění" už soud obvodní) dospěl k závěru, že darovací smlouvy takto (na straně dárce nevlastníkem) sjednané jsou platné a že tedy ten, kdo měl vlastníkovi majetek spravovat, mohl ho o něj připravit, aniž by jednal contra legem; pravomocný rozsudek tedy svědčí vlastnickému právu Národní galerie v Praze. Nejvyšší soud pak s konečnou platností nerozhodl, kdo je vlastníkem, nýbrž že navrhovatel se nemůže úspěšně domáhat vydání v zákoně "nevypočtené" věci a že vlastnické poměry se tedy nemění, ať byl tento majetek odňat platně či neplatně.
 Jestliže ale šlo o úkony neplatné (jak bylo nejméně v několika obdobných případech pravomocně rozsouzeno), pak nepromlčitelné vlastnické právo řeholních společností k takto "darovanému" majetku zásadně trvá. Otázkou však je, do kdy? Pokud oba rehabilitační zákony k "vypočteným" věcem vlastnické právo znovu zakládají, kdy předtím toto právo a na základě jakého právního titulu zaniklo? A pokud jde o majetek "nevypočtený": vlastnické právo k němu by zaniklo kdy? snad ne účinností zákona č. 298/1990 Sb., resp. zákona č. 338/1991 Sb. ? To by přece znamenalo, že by tyto zákony legislativní cestou zhojily neplatnost úkonů, jimiž byl protiprávně odňat řeholní majetek neuvedený v jejich přílohách! Nic takového se mi ovšem z těchto zákonů nepodařilo vyčíst.
 Budiž mi dovoleno zakončit svou úvahu citací ze závěru posouzení právní povahy církevního vlastnictví Ústavem státu a práva Akademie ČR : "Majetek církví tedy je nutno považovat za majetek soukromý a za takový byl ostatně považován po celou dobu trvání socialistického zřízení u nás. Pokud jde o úkony Náboženské matici, bylo k nim již opakovaně konstatováno, že byla toliko správcem církevního majetku, nikoli však subjektem oprávněným s ním nakládat...".
 Popřejí nezávislé soudy sluchu hlasu této naší vrcholné vědeckovýzkumné instituce v oblasti právní vědy?
 Autor článku komentuje jednak rozsudek Městského soudu v Praze, podle nějž nevlastník (Náboženská matice) mohl bezplatně darovat majetek augustiniánů státu, daný mu v padesátých letech do správy právě tímto státem, jednak rozsudek Nejvyššího soudu ČR, který se vyhnul otázce platnosti takového převodu a s odvoláním na specialitu výčtových církevních restitučních zákonů dovodil, že dalšího "nevypočteného" majetku se řeholní společnosti nemohou úspěšně domáhat. Jestliže však tyto převody činěné Náboženskou maticí byly skutečně protiprávní a tím i nulitní (jak u nás bylo nejednou rozhodnuto), pak vlastnické právo řeholních společností k takovému majetku trvá a měla by zůstat otevřena možnost domáhat se jeho ochrany.
 The Church Restitutional Exclamation Point
 Firstly, the author of this article comments on the ruling of the City Court in Prague, which declared that a nonowner (the Church Fund = Náboženská Matice) could gives the property of the Augustinian Order to the state which had entrusted this property to the Church Fund in the 50 ́s. Secondly, the author comments on the verdict of the Supreme Court of the Czech Republic, in which the court ignored the validity of this sort of transfer and concluded with reference to the particularity of the legislation relating to church restitution that religious societies cannot demand other, "non-enumerated" property. If these transfers of the Church Fund were illegal and therefore null and void (as it was often decided), then the ownership of these religious societies continues and it should be possible for them to claim this right.
 Das Ausrufezeichen hinter der Rückgabe des kirchlichen Eigentums
 Der Autor komentiert einersiets das Urteil des Gerichts der zweiten Instanz, nach dem der Nicht-besitzer (Religionsfond) unentgeltlich das ihm in den 50. Jahren in die Verwaltung vertraute Eigentum der Augustinianer dem Staat schenken konnte, anderseits das Urteil des Obersten Gerichts der Tschechischen Republik, das das Problem der Gültigkeit solcher Übergabe ganz vermied und mit der Berufung auf die Spezialität der Restitutionsgestze mit der Aufzählung des zu übergebenden kirchlichen Eigentums zum Schluß kam, daß die Ordensgemeinschaften Anspruch an das in dem Gesetz nicht auferzählte Eigentum nicht erfolgsreich erheben können. Wenn aber die vom Religionsfond durchgeführten Übergaben tatsächlich rechtswidrig waren und deshalb auch nichtig (wie schon bereits mehrmals entschieden wurde), dann aber das Eigentumsrecht der Ordensgemeinschaften zu diesem Eigentum immer besteht und die Möglichkeit, dessen Schutz zu beanspruchen, ganz offen sein solle.
 Il punto esclamativo delle restituzioni dei beni ecclesiastici
 L'autore dell'articolo commenta la sentenza del Tribunale della Cittŕ di Praga secondo cui il soggetto non proprietario (Fondazione Religiosa) poteva gratuitamente donare la proprietŕ degli Agostiniani allo Stato, la proprietŕ cioč, affidata alla gestione della Fondazione dallo stesso Stato. Inoltre si esamina la sentenza della Corte Suprema della Repubblica Ceca che si č sottratta alla questione della validitŕ di una tale cessione richiamando una certa specificitŕ delle leggi tassative sulla restituzione dei beni ecclesiastici e argomentando che gli istituti religiosi non potranno rivendicare con successo i diritti agli ulteriori beni non "annoverati" nella legge. Nel caso che tali cessioni effettuate dalla Fondazione erano veramente illegali e quindi nulle (come era deciso giŕ piů delle volte) il diritto proprietario degli istituti religiosi persiste e dovrebbe aprirsi una nuova possibilitŕ di rivendicare la sua tutela.
 JUDr. Ignác Antonín Hrdina, OPraem; nato il 6. 3. 1953. Nell'anno 1970 č stato assunto clandestinamente nella canonia premonstratense, negli anni 1972 - 1975 ha studiato teologia nella Facoltŕ Teologica dei SS. Cirillo e Metodio a Litoměřice. Nel 1977 e stato ordinato sacerdote a Cracovia. Negli anni 1982 - 1987 ha studiato diritto nella Facoltŕ Teologica dell'Universitŕ di Carlo dove ha conseguito il titolo di dottore di diritto nel 1988. Dal 1990 svolge la funzione di parroco a Praga - Strahov. Nel 1991 č stato nominato provvisore del monastero di Strahov. Dal 1995 teneva le lezioni su Diritto Civile nella Facoltŕ Teologica della Boemia meridionale a České Budějovice, dal 1996 espleta l'incarico dell'assistente di Diritto Canonico nella Facoltŕ di Giurisprudenza dell'Universitŕ della Boemia dell'Ovest a Pilsen.


type: wikipedia

text:
Ꞙ (minuscule : ꞙ), appelé F barré, est une lettre additionnelle formée d'un F diacrité par une barre inscrite horizontale ; elle a été utilisé comme lettre dans l’écriture de l’ewe ou du mochi et sa minuscule est utilisée comme symbole pour une consonne fricative bilabiale sourde dans le système de transcription phonétique Anthropos de 1924. Sa majuscule avait la forme d’un F avec un tilde inscrit à la place de la barre et un crochet vers la gauche à la place de son pied, quasiment identique au F crocheté majuscule , ou la forme de F majuscule avec une barre inscrite horizontale dans sa partie supérieure.
 Utilisation
 Le f barré a été utilisé dans l’écriture de l’ewe dans la traduction de la bible de la British and Foreign Bible Society et dans certains ouvrages de Diedrich Westermann avant le f crocheté de l’Alphabet international africain.
 Il a aussi été utilisé dans l’écriture du mochi en Tanzanie.
 Variantes et formes
 Représentation informatique
 Le f barré peut être représenté avec les caractères Unicode suivants, depuis la version 7.0 :
 précomposé (Latin étendu D) :
 Notes et références
 Voir aussi
 Bibliographie
 Articles connexes
 Lettres supplémentaires de l'alphabet latin
 F
 Lettre latine diacritée


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 22.3.2018
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 80/31
 SKLEP SKUPNEGA ODBORA EGP
 št. 186/2016
 z dne 23. septembra 2016
 o spremembi Priloge II (Tehnični predpisi, standardi, preskušanje in certificiranje) k Sporazumu EGP [2018/444]
 SKUPNI ODBOR EGP JE –
 ob upoštevanju Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljnjem besedilu: Sporazum EGP) in zlasti člena 98 Sporazuma EGP,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Uredbo Komisije (EU) 2016/1198 z dne 22. julija 2016 o spremembi Priloge V k Uredbi (ES) št. 1223/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o kozmetičnih izdelkih (1) je treba vključiti v Sporazum EGP.
 (2)
 Prilogo II k Sporazumu EGP bi bilo zato treba ustrezno spremeniti –
 SPREJEL NASLEDNJI SKLEP:
 Člen 1
 V točki 1a (Uredba (ES) št. 1223/2009 Evropskega parlamenta in Sveta) poglavja XVI Priloge II k Sporazumu EGP se doda naslednja alinea:
 „—
 32016 R 1198: Uredba Komisije (EU) 2016/1198 z dne 22. julija 2016 (UL L 198, 23.7.2016, str. 10).“
 Člen 2
 Besedilo Uredbe (EU) 2016/1198 v islandskem in norveškem jeziku, ki se objavi v Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije, je verodostojno.
 Člen 3
 Ta sklep začne veljati 24. septembra 2016 pod pogojem, da so bila predložena vsa uradna obvestila v skladu s členom 103(1) Sporazuma EGP (*1).
 Člen 4
 Ta sklep se objavi v sklopu EGP Uradnega lista Evropske unije in Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije.
 V Bruslju, 23. septembra 2016
 Za Skupni odbor EGP
 Predsednica
 Bergdís ELLERTSDÓTTIR
 (1) UL L 198, 23.7.2016, str. 10.
 (*1) Navedena ni nobena ustavna zahteva.


type: caselaw

text:
 5.3.2005
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 57/15
 Recours introduit le 21 décembre 2004 par la Commission des Communautés européennes contre la République hellénique
 (Affaire C-518/04)
 (2005/C 57/30)
 Langue de procédure: le grec
 La Cour de justice des Communautés européennes a été saisie le 21 décembre 2004 d'un recours dirigé contre la République hellénique et formé par la Commission des Communautés européennes, représentée par M. Michel Van Beek, conseiller juridique, et M. Minas Konstantinidis, membre du Service juridique de la Commission.
 La partie requérante conclut à ce qu'il plaise à la Cour:
 —
 constater que, en n'adoptant pas les mesures nécessaires pour instaurer un système de protection stricte de la vipère Vipera schweizeri à Milos, afin d'éviter toute perturbation intentionnelle de ces espèces, notamment durant la période de reproduction, au cours de laquelle les nouveaux-nés sont dépendants de leur mère, et durant l'hibernation, ainsi que pour éviter toute destruction ou détérioration des sites de reproduction ou des aires de repos, la République hellénique a manqué aux obligations qui lui incombent en vertu de l'article 12, paragraphe 1er, sous b) et d), de la directive 92/43/CEE du Conseil, du 21 mai 1992, concernant la conservation des habitats naturels ainsi que de la faune et de la flore sauvages (1);
 —
 condamner la République hellénique aux dépens.
 Moyens et principaux arguments:
 La directive 92/43/CE du Conseil, du 21 mai 1992, concernant la conservation des habitats naturels ainsi que de la faune et de la flore sauvages, a pour objet de contribuer à assurer la biodiversité par la conservation des habitats naturels ainsi que de la faune et de la flore sauvages sur le territoire européen des États membres où le traité s'applique.
 Le recours de la Commission concerne l'absence d'adoption et d'application par la République hellénique d'un système de protection stricte de l'espèce reptile Vipera schweizeri (vipère) dans l'île de Milos.
 La Commission demande à la Cour de constater que la République hellénique, en n'adoptant pas les mesures nécessaires pour instaurer un système de protection stricte de la vipère Vipera schweizeri à Milos, afin d'éviter toute perturbation intentionnelle de ces espèces, notamment durant la période de reproduction, au cours de laquelle les nouveaux-nés sont dépendants de leur mère, et durant l'hibernation, ainsi que pour éviter toute destruction ou détérioration des sites de reproduction ou des aires de repos, la République hellénique a manqué aux obligations qui lui incombent en vertu de l'article 12, paragraphe 1er, sous b) et d), de la directive 92/43/CEE du Conseil, du 21 mai 1992, concernant la conservation des habitats naturels ainsi que de la faune et de la flore sauvages.
 (1) JO L 206 du 22 juillet 1992, p. 7.


text:
 8.12.2014
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 439/24
 Cerere de decizie preliminară introdusă de Tribunale ordinario di Cagliari (Italia) la 2 octombrie 2014 – Procedură penală împotriva Claudia Concu, Isabella Melis
 (Cauza C-457/14)
 (2014/C 439/32)
 Limba de procedură: italiana
 Instanța de trimitere
 Tribunale ordinario di Cagliari
 Părțile din procedura principală
 Claudia Concu, Isabella Melis
 Întrebările preliminare
 1)
 Articolul 49 și următoarele TFUE și articolul 56 și următoarele TFUE și principiile consacrate de Curtea de Justiție a Uniunii Europene în Hotărârea din 16 februarie 2012 [cauzele conexate C-72/10 și C-77/10] trebuie interpretate în sensul că se opun atribuirii printr-o procedură de cerere de ofertă a unor licențe cu o durată mai mică decât cea a licențelor atribuite în trecut în cazul în care procedura de cerere de ofertă menționată a fost inițiată în scopul remedierii consecințelor excluderii ilegale a anumitor operatori din procedura de cerere de ofertă anterioară?
 2)
 Articolul 49 și următoarele TFUE și articolul 56 și următoarele TFUE și principiile consacrate de Curtea de Justiție a Uniunii Europene în Hotărârea din 16 februarie 2012 [cauzele conexate C-72/10 și C-77/10], citată anterior, trebuie interpretate în sensul că se opun ca cerința reorganizării sistemului printr-o aliniere temporală a termenelor de expirare ale licențelor să constituie o justificare adecvată pentru o durată redusă a licențelor care fac obiectul procedurii de cerere de ofertă în raport cu durata licențelor atribuite în trecut?


text:
Agidelj (baškirski: Ағиҙел, čitaj: Aghidhel; ruski: Агиде́ль; tatarski: Ağidel) je grad u Baškiriji, Rusija, na granici s Tatarstanom. Agideljov položaj je .
 Ime grada dolazi od baškirskog imena rijeke Belaje: Agidelj, inače pritoci rijeke Kame. Grad je smješten nedaleko ušća Belaje u Kamu.
 Agidelj je osnovan 1980. kao naselje za ispomoć u izgradnji baškirske atomske elektrane. Status grada je dobio 1991.
 Broj stanovnika: 18.721 2002.
 Poslije nesreće u Černobilu, stanovništvo Tatarstana snažno se opiralo izgradnji elektrane u blizini njihove granice.
 Vanjska poveznica
 Slike Agidela
 Gradovi u Rusiji
 Zemljopis Baškirije


text:
Walter Stone Tevis (* 28. február 1928, San Francisco, Kalifornia, USA- † 8. august 1984, New York, New York) bol americký spisovateľ.
 Životopis
 Jeho otec, rodák z Madison County, sa spolu s rodinou vrátil naspäť zo San Francisca, keď mal Walter 10rokov. Mladý Walter však musel ostať v San Franciscu, kde ho hospitalizovali kvôli reumatickej horúčke. K rodine sa vrátil o rok neskôr. Navštevoval Ashlandskú školu v Lexingtone, čo považoval za bolestnú skúsenosť. Neskôr chodil na Morton Junior High School a Henry Clay High School.
 Počas druhej svetovej vojny slúžil dva roky v námorníctve ako pomocný tesár. Maturoval na Model High School v Richmonde (1945). Po maturite študoval na Univerzite Kentucky, kde získal stupne A.B. (s poviedkou o biliarde) a M.A z angličtiny. To odštartovalo jeho kariéru učiteľa. Vyučoval angličtinu na niekoľkých stredných školách v Kentucky (Science Hill, Hawesville, Irvine a Carlisle). Takisto pôsobil na Univerzite Kentucky, Souther Connecticut State College. V rokoch 1965 až 1978 bol profesorom na Ohio univerzite v Aténach, kde bol študentmi zvolený za jedného z najobľúbenejších.
 Po úspechoch jeho prvých románov sa z Waltera Tevisa stal alkoholik. To spôsobilo takmer 17 ročnú prestávku v jeho tvorbe. S alkoholom skončil v roku 1975. Posledné roky svojho života strávil ako spisovateľ v New Yorku, kde sa presťahoval v roku 1978.
 Zomrel na rakovinu pľúc v roku 1984. Je pochovaný v Richmonde.
 Dielo
 Romány
 (1959) The Hustler o hráčovi biliardu s menom „Rýchly Eddy“ Felson, bol sfilmovaný
 (1963) The Man Who Fell to Earth (v slovenčine „Muž, ktorý spadol na Zem“), bol filmovaný
 (1980) Mockingbird (v češtine "Zpěv drozda")
 (1981) Far From Home
 (1983) The Steps of the Sun (v češtine "Kroky slunce")
 (1983) The Queen's Gambit
 (1984) The Color of Money - voľné pokračovanie The Hustler, tiež bol sfilmovaný
 Poviedky
 (1981) Far from home (doslova "Ďaleko od domova")
 Po česky
 (1979) poviedka Hop - a skok (v zbierke "Těžká planeta")
 (1986) Zpěv drozda
 (1993) Kroky slunce
 Po slovensky
 (1988) Muž, ktorý spadol na Zem (v zbierke "Planéta exilu")
 Ocenenia a nominácie
 V roku 1980 bol za román Mockingbird nominovaný na cenu Nebula v kategórii najlepší román.
 Externé odkazy
 Životopis(KYLIT)
 Spisovatelia USA
 Spisovatelia science-fiction USA
 Osobnosti zo San Francisca


text:
 30.5.2022
 GA
 Iris Oifigiúil an Aontais Eorpaigh
 C 213/45
 Caingean arna tabhairt an 12 Aibreán 2022 – Banque Postale v BCE
 (Cás T-190/22)
 (2022/C 213/65)
 Teanga an cháis: an Fhraincis
 Páirtithe
 Iarratasóir: La Banque postale (Páras, an Fhrainc) (ionadaithe: A. Gosset-Grainville, M. Trabucchi agus M. Dalon, Dlíodóirí)
 Cosantóir: An Banc Ceannais Eorpach
 An t-ordú atá á lorg
 Iarrann an t-iarratasóir ar an gCúirt Ghinearálta:
 —
 Mír 1.2 agus míreanna 3.2.1 go 3.2.8 de Chinneadh BCE Uimh. ECB-SSM-2022-FRBPL-1 (mar aon leis na hiarscríbhinní) an 2 Feabhra 2022 a chur ar neamhní a mhéid a bhforordaítear iontu bearta a bheidh le glacadh maidir le gealltanais íocaíochta neamh-inchúlghairthe a bhaineann le scéimeanna ráthaíochta taiscí nó cistí réitigh;
 —
 a ordú don chosantóir na costais go léir a íoc;
 —
 beart eagrúcháin nós imeachta a ghlacadh, de bhun Airteagail 88 agus 89 de na Rialacha Nós Imeachta, arb aidhm dó go gcuirfidh BCE na cinntí in iúl a bhaineann leis na gealltanais íocaíochta neamh-inchúlghairthe arna nglacadh i ndáil le hinstitúidí baincéireachta eile le haghaidh 2021, go háirithe na cinn sin a bhaineann le hinstitiúidí baincéireachta eile na Fraince.
 Saincheisteanna dlí agus príomhargóintí.
 Mar thaca leis an gcaingean, tá an t-iarratasóir ag brath ar cheithre shaincheist dlí atá comhionann nó cosúil leo siúd a ardaíodh i gcás T-186/22, BNP Paribas v BCE.


text:
 6.8.2005
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 193/32
 Žaloba podaná dne 18. května 2005 José Maríou Perezem Santanderem proti Radě Evropské unie
 (Věc T-201/05)
 (2005/C 193/55)
 Jednací jazyk: francouzština
 Soudu prvního stupně Evropských společenství byla předložena dne 18. května 2005 žaloba podaná proti Radě Evropské unie José Maríou Perezem Santanderem, s bydlištěm v Ixelles (Belgie), zastoupeným Georgesem Vandersandenem a Laure Levi, advokáty.
 Žalobce navrhuje, aby Soud:
 —
 zrušil zařazení do platové třídy stanovené žalobci v rozhodnutí o jeho přijetí do zaměstnání v rozsahu, v němž je rozhodnutí založeno na čl. 12 odst. 3 přílohy XIII nového služebního řádu;
 —
 v důsledku toho obnovil služební postup žalobce (včetně zhodnocení jeho zkušeností v odpovídající platové třídě, jeho nároků na postup a důchodových nároků) počínaje platovou třídou, do které měl být zařazen na základě oznámení o výběrovém řízení, na základě kterého byl zařazen na seznam vhodných uchazečů buď do platové třídy uvedené v tomto oznámení o výběrovém řízení nebo do odpovídající platové třídy podle nového služebního řádu (a odpovídajícího platového stupně v souladu s předpisy použitelnými před 1. květnem 2004), počínaje rozhodnutím o jeho jmenování;
 —
 přiznal žalobci úroky z prodlení na základě sazby stanovené Evropskou centrální bankou pro hlavní refinancující operace, použitelné v průběhu dotčeného období, zvýšené o dva body, ze souhrnu částek odpovídajícímu rozdílu mezi platem odpovídajícím jeho zařazení uvedenému v rozhodnutí o přijetí do zaměstnání a zařazením, na které měl mít právo, až do dne přijetí rozhodnutí o jeho řádném zařazení do platové třídy;
 —
 uložil žalované náhradu všech nákladů řízení
 Žalobní důvody a hlavní argumenty
 Žalobní důvody a hlavní argumenty jsou totožné s důvody a argumenty uplatňovanými v rámci věci T-58/05, Centeno Mediavilla a další, v. Komise (1).
 (1) Úř. věst. C 93 z 16.4.2005, s. 38.


text:
 15.5.2017
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 151/9
 Presuda Suda (drugo vijeće) od 15. ožujka 2017. (zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio College van Beroep voor het Bedrijfsleven – Nizozemska) – Tele2 (Netherlands) BV, Ziggo BV, Vodafone Libertel BV protiv Autoriteit Consument en Markt (ACM)
 (Predmet C-536/15) (1)
 ((Zahtjev za prethodnu odluku - Elektroničke komunikacijske mreže i usluge - Direktiva 2002/22/EZ - Članak 25. stavak 2. - Usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika - Direktiva 2002/58/EZ - Članak 12. - Telefonski imenici pretplatnika - Stavljanje na raspolaganje osobnih podataka pretplatnika u svrhu njihove objave u telefonskom imeniku odnosno njihovo korištenje u svrhu javno dostupne usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika - Pretplatnikov pristanak - Razlika ovisno o državi članici u kojoj se pruža javno dostupna usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i/ili telefonskih imenika - Načelo nediskriminacije))
 (2017/C 151/12)
 Jezik postupka: nizozemski
 Sud koji je uputio zahtjev
 College van Beroep voor het Bedrijfsleven
 Stranke glavnog postupka
 Tužitelji: Tele2 (Netherlands) BV, Ziggo BV, Vodafone Libertel BV
 Tuženik: Autoriteit Consument en Markt (ACM)
 uz sudjelovanje: European Directory Assistance NV
 Izreka
 1.
 Članak 25. stavak 2. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., treba tumačiti na način da pojam „zahtjevi” iz tog članka podrazumijeva i zahtjev koji je podnio poduzetnik s poslovnim nastanom u državi članici različitoj od one u kojoj imaju poslovni nastan poduzetnici koji dodjeljuju brojeve telefona pretplatnicima, koji traži relevantne informacije kojima raspolažu ti poduzetnici u svrhu pružanja javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i telefonskih imenika u toj državi članici i/ili u drugim državama članicama.
 2.
 Članak 25. stavak 2. Direktive 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, treba tumačiti na način da mu se protivi to da poduzetnik koji dodjeljuje brojeve telefona pretplatnicima i koji je na temelju nacionalnog propisa obvezan pribaviti pristanak tih pretplatnika za korištenje njihovih podataka u svrhu pružanja usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika upućuje taj zahtjev na način da navedeni pretplatnici različito izražavaju pristanak za to korištenje ovisno o državi članici u kojoj poduzetnici koji mogu tražiti informacije obuhvaćene tom odredbom pružaju usluge.
 (1) SL C 27, 25. 1. 2016.


text:
John Napier (tudi Neper) (lord Merchiston), škotski matematik in teolog, * 1550, grad Merchiston Castle (Tower) pri Edinbourghu, Škotska, † 4. april 1617, Merchiston Castle.
 Naravni logaritmi
 Napier je pri primerjavi aritmetičnega in geometričnega zaporedja prišel na misel, da izdela logaritemske razpredelnice za poenostavitev računanja. Prve razpredelnice je izdelal leta 1594 in jih poslal de Braheju v Prago, da jih preveri. Leta 1614 je izdal knjigo Opis čudovitega kanona logaritmov ... (Mirifici Logarithmorum Canonis Descriptio, ejusque usus in utroque Trigonometria; ut etiam in omni logistica mathematica, amplissimi, facillimi, et expeditissimi explicatio), ki je oznanila odkritje logaritmov. Uvedel je tudi samo ime za ta števila, ki jih je prvotno imenoval »umetna števila«, danes pa bi se jim reklo »razmerna števila«. Njegovi logaritmi so bile vrednosti funkcije:
 Njihova osnova je bila Napierova konstanta, število e. Pri Napierju je aritmetično zaporedje naraščajoče, pripadajoče geometrično zaporedje pa je padajoče. Splošna člena obeh zaporedij iz začetka razpredelnice bi se danes izrazila z:
 in:
 Količnik geometričnega zaporedja je pri njem manjši od 1:
 Kakor Bürgi si je izbral kvocient zelo blizu enote zato, da leže členi geometričnega zaporedja dovolj na gosto. Druga razlika je v tem, da Napier ni izbral za števila (numerus) naravna števila, pač pa vrednosti kotne funkcije sinus za kote na intervalu od 90° do 30°. Tako imajo njegove razpredelnice značilnost logaritmično-trigonometričnih tabel, ki so jih sicer lahko uporabljali tudi kot numerično logaritemske. Hkrati je to tudi razpredelnica vrednosti logaritma kosinusa. V dodatku Constructia, ki je izšel po njegovi smrti, je dodana tudi kratka razpredelnica naravnih logaritmov (pomnoženih z ) števil 1,2,... 9,10,11,... 90,100,200,... 900,1000 do 900000 (na primer ). Avtor dodatka je verjetno Oughtred.
 Napierovo pravilo
 V sferni trigonometriji je Napier podal enačbe za reševanje sfernega trikotnika z Napierovim pravilom, s katerim se označi na krožnici 5 sestavin pravokotnega sfernega trikotnika brez pravega kota v enakem vrstnem redu kot v trikotniku in se zamenjata kateti a in b z njunima komplementarnima kotoma in . Kosinus vsake sestavine je potem enak produktu kotangensov obeh njej priležnih sestavin ali produktu sinusov obeh nepriležnih sestavin. Pravilo da enačbe, na primer:
 Iz njih se dobijo osnovne enačbe sfernega trikotnika.
 Napierove enačbe
 Znane so tudi Napierove enačbe (analogije) za sferni trikotnik:
 Poleg matematike so ga privlačili tudi takratni politični in verski boji, v katere je dejavno posegal. Kakor Stiefel je skušal dodazati, da je papež antikrist.
 Napier je pokopan v cerkvi svetega Cuthberta v Edinburghu.
 Enota v telekomunikacijah, neper se imenuje po njem.
 Glej tudi
 Napierove kosti
 Sklici
 Rojeni leta 1550
 Umrli leta 1617
 Škotski matematiki
 Škotski teologi
 Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni


text:
Novočerkask (ruski: Новочеркасск) je bivši glavni grad Donskih Kozaka, a danas grad u Rostovskoj oblasti u Rusiji. Nalazi se na desnoj obali rijeka Tuzlov i Aksaj.
 Broj stanovnika:
 1974.: 178.000
 1959.: 123.000
 1939.: 81.000
 1897.: 52.000
 Novočerkask je osnovan 1805. kao upravno središte Zemalja Donskeg domaćina, kada su stanovnici čerkaske stanice bili prisiljeni napustiti svoje nastambe na obalama Dona zbog čestih poplava.
 Za vrijeme ruskog građanskog rata, Novočerkask je bio srce donske proturevolucije. Crvena armija je konačno istjerala bjelogardejce iz ovog grada 7. siječnja 1920. godine. Za vrijeme drugog svjetskog rata, Novočerkask je okupirao Treći Reich u razdoblju između 24. srpnja 1942. i 13. veljače 1943. godine. Godine 1962., lokalne pobune zbog gladi je nasilno ugušila sovjetska vojska; događaj je poznat kao Novočerkaski masakr.
 Novočerkask je jednom bio sjedište nadbiskupije grčke pravoslavne crkve. Ima katedralu iz 1904., atamanovu palaču, spomenike Matveju Platovu i Jermaku Timofejeviču iz 1904. godine.
 Ceste koje vode do Novočerkaska su označeni slavolucima pobjede, podignutim u sjećanje na kozačku pobjedu nad Napoleonom.
 Vanjske poveznice
 Novočerkaska tragedija, 1.-3. srpanj 1962.
 Forum Novocherkassk
 Gradovi u Rusiji
 Rostovska oblast


text:
Les finances de l'État islamique (EI) ont été observées par les membres de la coalition internationale. Depuis 2012, l'EI produit des rapports annuels donnant des informations chiffrées sur ses opérations, dans le but supposés d'encourager les donateurs potentiels.
 En 2014, la RAND Corporation a analysé les sources de financement de l'EI en étudiant des centaines de documents. Selon ces documents, entre 2005 et 2010, les dons extérieurs ne représentaient que 5 % des budgets du fonctionnement du groupe, le reste étant prélevé en Irak. Au cours de cette période, les groupes de bases de l'EL devaient envoyer jusqu'à 20 % des revenus générés par les enlèvements, le racket et les autres activités. Les commandants supérieurs redistribuaient alors les fonds aux cellules provinciales qui étaient en difficulté ou qui avaient besoin d'argent pour mener des attaques. Les archives montrent que l'État islamique d'Irak dépendait des membres de Mossoul pour obtenir de l'argent, que les dirigeants utilisaient pour fournir des fonds supplémentaires aux combattants en difficulté à Diyala, Salahuddin ou Bagdad .
 En 2014, les services secrets irakiens ont obtenu des informations, via un membre de l'EI, qui a révélé que l'organisation était en possession d'actifs d'une valeur de 2 milliards de dollars américains ce qui en faisait le groupe djihadiste le plus riche du monde. Environ les trois quarts de cette somme seraient issus de biens saisis après la prise de Mossoul par le groupe en juin 2014. Cette somme comprend jusqu'à 429 millions de dollars américains pillés à la banque centrale de Mossoul et une grande quantité de lingots d'or.
 Selon une étude réalisée en 2015 par le Groupe d'action financière, les cinq principales sources de revenus de l'EI sont, classées par ordre d'importance:
 le produit de l'occupation du territoire (y compris le contrôle des banques, des réserves de pétrole et de gaz, la fiscalité (incluant la zakat et la jizya), l'extorsion et le vol d'actifs économiques)
 kidnapping et rançon
 dons par ou via des organisations à but non lucratif
 soutien matériel fourni par des combattants étrangers
 collecte de fonds par le biais de réseaux de communication modernes
 Le Rewards for Justice (le programme antiterroriste du Diplomatic Security Service) du Département d'État des États-Unis offre 5 millions de dollars américains pour des informations conduisant à une interruption de la vente et / ou du commerce du pétrole et des antiquités par l'État islamique.
 Rente pétrolière
 L'exportation de pétrole extrait des territoires conquis a rapporté des dizaines de millions de dollars à l'État islamique. Un responsable du Trésor américain a estimé en 2014 que l'EI gagnait 1 million de dollars par jour grâce aux exportations de pétrole, dont une grande partie était vendue illégalement en Turquie. La même année, des analystes basés à Dubaï ont estimé les revenus pétroliers de l'EI à 3 millions de dollars par jour. Une estimation précise des véritables revenus pétroliers de l'État islamique est difficile, car les ventes au marché noir sont difficiles à retracer.
 En 2014, l'essentiel des financements du groupe provenait de la production et de la vente d'énergie; il contrôlait environ 300 puits de pétrole rien qu'en Iraq. À son apogée, il exploitait 350 puits de pétrole en Irak, mais en a perdu 45 à la suite de frappes aériennes. Il a conquis jusqu'à 60% de la capacité de production totale de la Syrie (environ un cinquième de sa capacité totale était en service). Malgré le contrôle de grandes quantités de réserves de pétrole et d'installations de production, l'EI manquait de « ressources et de capacités techniques » pour les utiliser efficacement. L'EI a gagné 2,5 millions de dollars par jour en vendant entre et de pétrole par jour. Les ventes à l'étranger reposaient sur un marché noir de longue date via la Turquie. De nombreux passeurs et gardes-frontières turcs corrompus qui ont aidé le régime de Saddam Hussein à échapper aux sanctions ont également aidé l'EI à exporter du pétrole et à importer de l'argent.
 En 2015, après la bataille de Tikrit, l'EIIL a perdu le contrôle de trois grands champs de pétrole. Les frappes aériennes de la coalition dirigée par les États-Unis et à la suite des attaques terroristes à Paris, ont détruit des centaines de camions que l'État islamique utilisait pour transporter son pétrole. Une étude du Centre pour le développement et la stratégie a montré que c'était la méthode favorite pour réduire les revenus de l'EI.
 Les autres ventes d'énergie comprennent la vente d'électricité produite dans les centrales électriques capturées dans le nord de la Syrie. Une partie de cette électricité a été revendue au gouvernement syrien.
 Trafic d'antiquités et d'artefacts
 Les ventes d'antiquités dites antiquités de sang sont la deuxième source de financement de l'EI. Plus d'un tiers des sites importants d'Irak ont été sous le contrôle de l'EI. L'EI a pillé le grand palais du roi assyrien Ashurnasirpal II à Kalhu (Nimrud). Des tablettes, des manuscrits et des tablettes cunéiformes ont été vendus pour une valeur de plusieurs centaines de millions de dollars. Des objets volés sont introduits en contrebande en Turquie et en Jordanie.
 Abdulamir al-Hamdani, un archéologue de l'Université de Stony Brook, a déclaré que l'EI . Il est difficile de mesurer avec précision les revenus issus de la vente de ces objets, car ils sont principalement vendus sur le marché noir, mais le National Geographic estime qu'il peut se chiffrer à des dizaines de millions de dollars. En plus de vendre des artefacts, l'EI a taxé les trafiquants qui étaient chargés de faire passer les objets.
 Le Conseil d'orientation de la lutte contre le blanchiment des capitaux et le financement du terrorisme (COLB) a mis en avant le rôle de ce trafic dans le financement de l’EI. Le pillage et la revente des œuvres étaient à la charge la branche " antiquités " via des experts du marché de l’art faisant le lien entre marché conventionnel et illicite et des ports francs. Quelques jours après les attentats de Paris, le président de la République, François Hollande, déclare .
 Fiscalité et extorsion
 L'EI a mis en place un système de fiscalité et de racket. Au niveau de la fiscalité, les chrétiens et les étrangers sont tenus de payer une taxe appelée jizya . Le taux de la jizya est déterminé par le revenu de la personne. Il sert également de contrat de protection impliquant des restrictions sévères pour les non-musulmans. Cette taxe a un fondement historique dans le Coran et dans le califat originel
 L'État islamique a émis plusieurs impôts dans le but de contrôler les actifs volés par ses combattants au combat. Selon le Coran, un cinquième des ghanima, (le butin de guerre) pris par les combattants de l'État islamique, doit être donné à l'organisation. Les combattants de l'État islamique paient également des impôts sur les biens volés comme butin de guerre. En plus de ces butins de guerre, les biens pris sans combat, appelés fay ''', sont soumis à une taxe de 20 %. Ces taxes ont le double objectif de générer des revenus pour l'organisation tout en maintenant un contrôle strict sur ses combattants.
 Bien que peu encouragées, des activités autres que le jihad sont nécessaires au fonctionnement de l'organisation. Ceux qui exercent ces professions doivent payer la zakat, généralement une taxe de 2,5 % sur le total des actifs d'un individu. L'État islamique a également mis en place une taxe sur les importations et les exportations. Toutes ces taxes imposées par l'État islamique sont d'origine coranique ou historique à l'exception du fay ' .
 De plus, l'EI pratique l'extorsion en racketant l'argent des chauffeurs routiers et en menaçant de faire sauter des entreprises. Le pillage des banques et des magasins d'or a été une autre source de revenus. Le gouvernement irakien a financé d'une certaine indirectement l'EI, car il a continué à payer les salaires des milliers de fonctionnaires qui continuent à travailler dans les zones contrôlées par l'EI, qui confisque alors jusqu'à la moitié de leur salaire.
 Trafic de drogues
 Selon Victor Ivanov, chef de l'agence russe de lutte contre la drogue, l'État islamique, comme Boko Haram, gagne de l'argent grâce au trafic de l'héroïne afghane, et la valeur annuelle de cette activité aurait atteint 1 milliard de dollars. Le politologue Colin P. Clarke de la RAND Corporation souligne, après la bataille de Mossoul, en juillet 2017, que les pertes territoriales de l'EI provoquait une baisse des revenus de l'organisation.
 Agriculture
 Les terres situées entre le Tigre et l'Euphrate produisent la moitié des récoltes annuelles de blé en Syrie et un tiers en Irak. L'Organisation des Nations Unies pour l'alimentation et l'agriculture estime que 40 % des terres productrices de blé de l'Irak ont été sous le contrôle de l'EI. L'EI a confisqué les récoltes de blé et d'orge sous forme de zakat, ainsi que du matériel agricole qui a ensuite été loué aux agriculteurs. L'organisation maintient un contrôle strict sur la production et la distribution des récoltes, fixant les prix.
 NFT
 Selon une enquête du Wall Street Journal, l'Etat Islamique utiliserait des plateformes de NFT pour propager leur idéologie et se financer.
 Rôle des États arabes du golfe Persique
 Le Qatar a longtemps été accusé d'être un point de passage des fonds vers l’État islamique d’Iraq et du Levant. Bien qu'il n'y ait pas de preuve que le gouvernement qatari soit impliqué dans le financement de l'EI, le Qatar est critiqué pour ne pas en faire assez pour endiguer les mouvements monétaires. Des donateurs privés au Qatar, favorables aux groupes terroristes tels que le Front al-Nosra ou l'EI, auraient soutenu ces organisations. Selon le Département du Trésor américain, un certain nombre de financiers terroristes opèrent depuis le Qatar. Le citoyen qatari Abd al Rahman al Nuaymi a servi d'interlocuteur entre les donateurs qataris et les dirigeants d'al-Qaïda en Irak (AQI). Nuaymi aurait supervisé le transfert de 2 millions de dollars américains par mois à AQI. Nuaymi est également l'un des nombreux financiers d'Al-Qaïda basés au Qatar et sanctionnés par le Trésor américain ces dernières années. Selon certains rapports, les responsables américains estiment que la plus grande partie des dons privés soutenant l'État islamique et les groupes liés à Al-Qaïda provient du Qatar plutôt que d'Arabie saoudite.
 En août 2014, le ministre allemand Gerd Müller a accusé le Qatar d'avoir des liens avec l'EI, déclarant: . Le ministre qatari des Affaires étrangères, Khalid bin Mohammad Al Attiyah, a déclaré que.
 Le Daily Beast'' a accusé en juin 2014 de riches donateurs en Arabie saoudite et au Qatar d'avoir financé l'EI. L'Iran et le Premier ministre irakien Nouri al-Maliki ont accusé les gouvernements d'Arabie saoudite et du Qatar de financer le groupe. Avant la conférence internationale qui s'est tenue à Paris le 15 septembre 2014, le ministre français des Affaires étrangères a reconnu qu'un certain nombre de pays présent à la conférence avaient financé l'EI.
 Il n'y a aucune preuve que l'EI ait bénéficié du soutien direct du gouvernement saoudien. L'Arabie saoudite considère l'EI comme un ennemi ayant mené des attaques sur son sol. Les Saoudiens ont travaillé ouvertement avec les États-Unis pour armer d'autres groupes rebelles opposés à l'EI. L'Arabie saoudite a également développé ses propres efforts de contre-propagande en réponse au recrutement de l'EI.
 Des organisations caritatives ont été utilisés afin de transférer des fonds à l'EI en masquant les fonds destinés aux opérations de l'EI en dons à des « œuvres caritatives humanitaires ». L'Arabie saoudite a donc imposé une interdiction des dons non autorisés à destination de la Syrie afin de mettre un terme à ce financement.
 Julian Assange a affirmé dans une interview que la Fondation Clinton d'Hillary Clinton et l'EI recevaient un financement depuis mêmes sources au Moyen-Orient, à savoir le gouvernement d'Arabie saoudite et du Qatar.
 Références
 Économie au Moyen-Orient
 État islamique (organisation)


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 32001D0545
 2001/545/EG: Beschluss der Kommission vom 9. Juli 2001 zur Änderung des Beschlusses 97/167/EG über die Annahme der Verpflichtungsangebote im Rahmen der Überprüfung der Verordnung (EWG) Nr. 3433/91 des Rates und des Antidumpingverfahrens betreffend die Einfuhren von nicht nachfüllbaren Taschenfeuerzeugen, mit Feuerstein, für Gas, mit Ursprung unter anderem in Thailand (Bekannt gegeben unter Aktenzeichen K(2001) 1766)
 Amtsblatt Nr. L 195 vom 19/07/2001 S. 0057 - 0057
 Beschluss der Kommissionvom 9. Juli 2001zur Änderung des Beschlusses 97/167/EG über die Annahme der Verpflichtungsangebote im Rahmen der Überprüfung der Verordnung (EWG) Nr. 3433/91 des Rates und des Antidumpingverfahrens betreffend die Einfuhren von nicht nachfuellbaren Taschenfeuerzeugen, mit Feuerstein, für Gas, mit Ursprung unter anderem in Thailand(Bekannt gegeben unter Aktenzeichen K(2001) 1766)(2001/545/EG)DIE KOMMISSION DER EUROPÄISCHEN GEMEINSCHAFTEN -gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft,gestützt auf die Verordnung (EG) Nr. 384/96 des Rates vom 22. Dezember 1995 über den Schutz gegen gedumpte Einfuhren aus nicht zur Europäischen Gemeinschaft gehörenden Ländern(1), zuletzt geändert durch die Verordnung (EG) Nr. 2238/2000(2), insbesondere auf Artikel 8,nach Konsultationen im Beratenden Ausschuss,in Erwägung nachstehender Gründe:A. VORAUSGEGANGENE UNTERSUCHUNG(1) Mit der Verordnung (EG) Nr. 423/97 des Rates(3) wurden Antidumpingmaßnahmen gegenüber den Einfuhren von nicht nachfuellbaren Taschenfeuerzeugen, mit Feuerstein, für Gas, mit Ursprung unter anderem in Thailand eingeführt. Mit dem Beschluss 97/167/EG der Kommission(4) wurden im Zusammenhang mit der Überprüfung der Verordnung (EWG) Nr. 3433/91 des Rates(5) Verpflichtungsangebote angenommen.B. INTERIMSÜBERPRÜFUNG(2) Im April 2000 stellte der thailändische ausführende Hersteller Thai Merry Co., Ltd (nachstehend "Antragsteller" genannt) gemäß Artikel 11 Absatz 3 der Verordnung (EG) Nr. 384/96 (nachstehend "Grundverordnung" genannt) einen Antrag auf Einleitung einer - auf den Dumpingtatbestand beschränkten - Interimsüberprüfung der für ihn geltenden Antidumpingmaßnahmen. Nach Konsultationen im Beratenden Ausschuss kam die Kommission zu dem Schluss, dass genügend Beweise vorlagen, um die Einleitung einer Interimsüberprüfung zu rechtfertigen, so dass sie eine Bekanntmachung über die Einleitung einer Interimsüberprüfung(6) veröffentlichte und mit ihrer Untersuchung begann.(3) Die Untersuchung ergab, dass der Antragsteller kein Dumping praktizierte. Außerdem wurden Beweise dafür, gefunden, dass es in absehbarer Zeit nicht erneut zu gedumpten Einfuhren kommen dürfte. Daher wurde der Schluss gezogen, dass sich die Umstände dauerhaft verändert haben. Da kein Dumping festgestellt wurde, sollten die Maßnahmen gegenüber dem Antragsteller aufgehoben werden.C. ÄNDERUNG DES BESCHLUSSES 97/167/EG(4) Da festgestellt wurde, dass der Antragsteller kein Dumping praktizierte, und davon ausgegangen wird, dass es sich dabei nicht nur um ein kurzfristiges Phänomen handelt, sollte der Beschluss 97/167/EG geändert werden, um die von Thai Merry Co., Ltd angebotene Verpflichtung aufzuheben.(5) Parallel zu diesem Beschluss hebt der Rat den mit der Verordnung (EG) Nr. 423/97 eingeführten Antidumpingzoll gegenüber diesem Unternehmen auf (siehe Verordnung (EG) Nr. 1471/2001(7) -BESCHLIESST:Artikel 1Artikel 1 Buchstabe a) des Beschlusses 97/167/EG wird gestrichen.Artikel 2Dieser Beschluss tritt am Tag nach seiner Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften in Kraft.Brüssel, den 9. Juli 2001Für die KommissionPascal LamyMitglied der Kommission(1) ABl. L 56 vom 6.3.1996, S. 1.(2) ABl. L 257 vom 11.10.2000, S. 2.(3) ABl. L 65 vom 6.3.1997, S. 1.(4) ABl. L 65 vom 6.3.1997, S. 54.(5) ABl. L 326 vom 28.11.1991, S. 1.(6) ABl. C 311 vom 31.10.2000, S. 5.(7) Siehe Seite 15 dieses Amtsblatts.


text:
 23.2.2013
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 C 55/19
 Klage, eingereicht am 21. Dezember 2012 — bachmeier/HABM (oto-soft)
 (Rechtssache T-550/12)
 2013/C 55/34
 Verfahrenssprache: Deutsch
 Verfahrensbeteiligte Parteien
 Klägerin: bachmeier GmbH & Co. KG (Ramsau b. Berchtesgaden, Deutschland) (Prozessbevollmächtigte: Rechtsanwältin D. Donath)
 Beklagter: Harmonisierungsamt für den Binnenmarkt (Marken, Muster und Modelle)
 Anträge
 Die Klägerin beantragt,
 —
 die Entscheidung der Ersten Beschwerdekammer des Harmonisierungsamts für den Binnenmarkt (Marken, Muster und Modelle) vom 18. Oktober 2012 in der Sache R 1784/2011-1 aufzuheben;
 —
 der Beklagten die Kosten des Verfahrens aufzuerlegen.
 Klagegründe und wesentliche Argumente
 Betroffene Gemeinschaftsmarke: Wortmarke „oto-soft“ für Waren und Dienstleistungen der Klassen 1, 7, 8, 10, 41 und 44 — Gemeinschaftsmarkenanmeldung Nr. 9 836 081
 Entscheidung des Prüfers: Zurückweisung der Anmeldung
 Entscheidung der Beschwerdekammer: Zurückweisung der Beschwerde
 Klagegründe: Verstoß gegen Art. 7 Abs. 1 Buchst. b der Verordnung Nr. 207/2009


text:
 Ważna informacja prawna
 |
 22001D0127
 Dziennik Urzędowy L 022 , 24/01/2002 P. 0007 - 0008
 Decyzja Wspólnego Komitetu EOGnr 127/2001z dnia 23 listopada 2001 r.zmieniająca załącznik I (Sprawy weterynaryjne i fitosanitarne) do Porozumienia EOGWSPÓLNY KOMITET EOG,uwzględniając Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym, dostosowany Protokołem dostosowującym Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym, zwane dalej "Porozumieniem", w szczególności jego art. 98,a także mając na uwadze, co następuje:(1) Załącznik I do Porozumienia został zmieniony decyzją Wspólnego Komitetu EOG nr 102/2001 z dnia 26 października 2001 r. [1].(2) Decyzja Komisji 1999/571/WE z dnia 28 lipca 1999 r. uznająca w pełni operacyjny charakter austriackiej bazy danych bydła [2] ma być włączona do Porozumienia.(3) Decyzja Rady 1999/762/WE z dnia 15 listopada 1999 r. zmieniająca decyzję 91/666/EWG ustanawiającą wspólnotowe rezerwy szczepionek przeciwko pryszczycy [3] ma być włączona do Porozumienia.(4) Decyzja Rady 1999/881/WE z dnia 14 grudnia 1999 r. zmieniająca decyzję Komisji 97/534/WE w sprawie zakazu stosowania materiału stanowiącego zagrożenie pod względem pasażowalnych gąbczastych encefalopatii [4] ma być włączona do Porozumienia.(5) Decyzja Rady 1999/879/WE z dnia 17 grudnia 1999 r. dotycząca wprowadzania do obrotu i podawania bydlęcego hormonu wzrostu (BST) i uchylająca decyzję 90/218/EWG [5] ma być włączona do Porozumienia.(6) Niniejsza decyzja nie stosuje się do Islandii i Liechtensteinu,STANOWI, CO NASTĘPUJE:Artykuł 1Po pkt 11 (decyzja Komisji 2000/62/WE) w części 1.2 pod pozycją "AKTY, KTÓRE PAŃSTWA EFTA I URZĄD NADZORU EFTA UWZGLĘDNAIJĄ W NALEŻYTY SPOSÓB" dodaje się punkt w brzmieniu:"12. 399 D 0571: decyzja Komisji 1999/571/WE z dnia 28 lipca 1999 r. uznająca w pełni operacyjny charakter austriackiej bazy danych bydła (Dz.U. L 217 z 17.8.1999, str. 62)."Artykuł 2W pkt 64 (decyzja Komisji 97/534/WE) w załączniku I do Porozumienia część 1.2 rozdział I dodaje się tiret w brzmieniu:"— 399 D 0881: decyzja Rady 1999/881/WE z dnia 14 grudnia 1999 r. (Dz.U. L 331 z 23.12.1999, str. 78)."Artykuł 3W pkt 7 (decyzja Rady 91/666/EWG) w załączniku I do Porozumienia część 3.2 rozdział I w dodaje się, co następuje:",zmieniona:— 399 D 0762: decyzją Rady 1999/762/WE z dnia 15 listopada 1999 r. (Dz.U. L 301 z 24.11.1999, str. 6)."Artykuł 4Tekst pkt 7 (decyzja Rady 90/218/WE) w załączniku I do Porozumienia część 7.1 rozdział I otrzymuje brzmienie:"399 D 0879: decyzja Rady 1999/879/WE z dnia 17 grudnia 1999 r. dotycząca wprowadzania do obrotu i podawania bydlęcego hormonu wzrostu (BST) i uchylająca decyzję 90/218/EWG (Dz.U. L 331 z 23.12.1999, str. 71)."Artykuł 5Teksty decyzji Komisji 1999/571/WE i decyzji Rady 1999/762/WE, 1999/879/WE i 1999/881/WE w języku norweskim, które zostają opublikowane w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Wspólnot Europejskich, są autentyczne.Artykuł 6Niniejsza decyzja wchodzi w życie z dniem 24 listopada 2001 r., pod warunkiem że wszystkie notyfikacje na mocy artykułu 103 ustęp 1 Porozumienia zostały dokonane wobec Wspólnego Komitetu EOG [6].Artykuł 7Niniejsza decyzja zostaje opublikowana w Sekcji EOG i w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Wspólnot Europejskich.Sporządzono w Brukseli, dnia 23 listopada 2001 r.W imieniu Wspólnego Komitetu EOGE. BullPrzewodniczący[1] Dz.U. L 322 z 6.12.2001, str. 6.[2] Dz.U. L 217 z 17.8.1999, str. 62.[3] Dz.U. L 301 z 24.11.1999, str. 6.[4] Dz.U. L 331 z 23.12.1999, str. 78.[5] Dz.U. L 331 z 23.12.1999, str. 71.[6] Nie wskazano wymogów konstytucyjnych.--------------------------------------------------


text:
 Svarbus teisinis pranešimas
 |
 52009PC0539
 Pasiūlymas Tarybos reglamentas iš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 1234/2007, nustatantį bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendrą bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentą) /* KOM/2009/0539 galutinis - CNS 2009/0152 */
 [pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA |Briuselis, 2009.10.9KOM(2009)539 galutinis2009/0152 (CNS)PasiūlymasTARYBOS REGLAMENTASiš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 1234/2007, nustatantį bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendrą bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentą)AIŠKINAMASIS MEMORANDUMASTarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007 (Bendro bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamento) 65 ir 84 straipsniuose pateiktos pieno sektoriaus kvotų sistemos valdymo nuostatos.Visų pirma, nustatyta, kad valstybės narės kaip nacionalinės kvotos dalį gali sudaryti nacionalinį rezervą, kad galėtų skirti papildomų individualių kvotų tam tikrų prioritetinių grupių pieno gamintojams, kuriuos nustato tos valstybės narės. Pertekliaus mokestis taikomas tik pienui, parduotam viršijus nacionalinę kvotą, įskaitant nacionalinį rezervą. Nustačius, kad pertekliaus mokestis mokėtinas, jis paskirstomas gamintojams, kurie viršijo individualias kvotas.Pagal kvotų sistemą valstybės narės gali skatinti sektoriaus restruktūrizavimo procesą pasinaudodamos kvotų supirkimo schema (Bendro bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamento 75 straipsnio 1 dalies a punktas), pagal kurią supirktos kvotos įtraukiamos į nacionalinį rezervą. Siekiant padėti valstybėms narėms finansuoti restruktūrizavimo procesą, siūloma nustatant nacionalinį perviršį laikinai neatsižvelgti į pagal minėtą straipsnį supirktas kvotas.Todėl pertekliaus mokestis bus taikomas pienui, parduotam viršijant nacionalinę kvotą atėmus supirktą kiekį. Taip sukauptus papildomus mokesčius valstybės narės panaudos sektoriaus restruktūrizavimui finansuoti.Per 2009 m. rugsėjo 7 d. Tarybos posėdį diskutuodamos apie Komisijos komunikatą Tarybai dėl padėties pieno rinkoje 2009 m. (COM (2009) 385), valstybės narės nurodė Komisijai pritaikyti rinkos priemones arba sukurti naujų rinkos priemonių, kad būtų galima veiksmingai, greitai ir lanksčiai reaguoti į didėjantį kainų svyravimą.Todėl siūloma išplėsti Bendro bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamento 186 straipsnio taikymo sritį, kad sutrikus rinkai, jei žymiai išauga arba sumažėja vidaus rinkos kainos, Komisija galėtų imtis priemonių ir pieno sektoriuje.2009/0152 (CNS)PasiūlymasTARYBOS REGLAMENTASiš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 1234/2007, nustatantį bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendrą bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentą)EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,atsižvelgdama į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 37 straipsnį,atsižvelgdama į Komisijos pasiūlymą[1],atsižvelgdama į Europos Parlamento nuomonę[2],kadangi:1. Siekiant restruktūrizuoti Bendrijos pieno gamybos sektorių, 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007, nustatančio bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendro bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamento)[3], 75 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad valstybės narės gali skirti kompensaciją gamintojams, kurie įsipareigoja visiškai ar iš dalies nevykdyti pieno gamybos ir atiduoti dėl to neišnaudotas individualias kvotas į nacionalinį rezervą.2. Restruktūrizavimui dar labiau paskatinti pertekliaus mokestį, kurį pieno gamintojai moka pagal Reglamento (EB) Nr. 1234/2007 78 straipsnio 1 dalį, reikėtų apskaičiuoti pagal nacionalinę kvotą atėmus individualias kvotas, supirktas pagal 75 straipsnio 1 dalies a punktą, su sąlyga, kad nepanaudotos kvotos tais kvotos metais paliekamos nacionaliniame rezerve.3. Atsižvelgiant į tai, kad sektoriaus restruktūrizavimui dar labiau paskatinti reikia sustiprinti finansines priemones, valstybėms narėms turėtų būti suteikta galimybė panaudoti pagal naująjį skaičiavimo metodą surinktas papildomas lėšas tais pačiais restruktūrizavimo tikslais.4. Kad priemonė būtų taikoma tik tiek, kiek būtina, šį skaičiavimo metodą reikėtų taikyti laikinai, t. y. dvylikos mėnesių laikotarpiu, kuris prasideda nuo 2009 m. balandžio 1 d. ir 2010 m. balandžio 1 d., ir tik pieno pristatymo atveju.5. Reglamento (EB) Nr. 1234/2007 186 straipsnyje nustatyta, kad Komisija gali imtis priemonių sutrikus tam tikrų žemės ūkio produktų rinkai, jei žymiai išauga ar sumažėja vidaus rinkos kainos. Tačiau šis straipsnis netaikomas pienui ir pieno produktams.6. Atsižvelgiant į dideles problemas ir didėjantį kainų svyravimą pieno rinkoje, tikslinga išplėsti 186 straipsnio taikymo sritį įtraukiant pieną bei pieno produktus ir taip suteikti Komisijai galimybę lanksčiai ir greitai reaguoti į rinkos sutrikimus.7. Todėl Reglamentą (EB) Nr. 1234/2007 reikėtų atitinkamai iš dalies pakeisti,PRIĖMĖ ŠĮ REGLAMENTĄ,1 straipsnisReglamentas (EB) Nr. 1234/2007 iš dalies keičiamas taip:(1) 78 straipsnis iš dalies keičiamas taip:a) Įterpiama 1 a dalis:„1 a . Nukrypstant nuo 1 dalies pirmosios pastraipos, dvylikos mėnesių laikotarpiu, kuris prasideda nuo 2009 m. balandžio 1 d. ir 2010 m. balandžio 1 d., pristatymo atveju pertekliaus mokestis mokamas už pieną, parduotą viršijant pagal II poskirsnį nustatytą nacionalinę kvotą atėmus individualias pristatymo kvotas, atiduotas į nacionalinį rezervą pagal 75 straipsnio 1 dalies a punktą nuo mmmm/mm/dd (datą, kuri pagal 2 straipsnį atitinka įsigaliojimo datą, nurodo OPOCE) ir ten laikomas iki atitinkamo dvylikos mėnesių laikotarpio kovo 31 d.“(b) Įterpiama 2 a dalis:„2 a . Taikant 1 a dalį surinkto pertekliaus mokesčio sumos ir taikant 1 dalies pirmąją pastraipą surinkto pertekliaus mokesčio sumos skirtumą valstybės narės panaudoja pieno sektoriaus restruktūrizavimo priemonėms finansuoti.“(2) 79 straipsnis papildomas šia dalimi:„Dvylikos mėnesių laikotarpiu, kuris prasideda nuo 2009 m. balandžio 1 d. ir 2010 m. balandžio 1 d., pristatymo atveju visas pertekliaus mokestis pagal 80 ir 83 straipsnius paskirstomas gamintojams, kurie prisidėjo prie taikant 78 straipsnio 1 a dalį nustatytos nacionalinės kvotos viršijimo.“(3) 186 straipsnio a punktas pakeičiamas taip:„a) dėl cukraus, apynių, galvijienos, pieno ir pieno produktų, avienos ir ožkienos sektorių produktų, jei bet kurio iš tų produktų kainos Bendrijos rinkoje žymiai išauga arba sumažėja;“.2 straipsnisŠis reglamentas įsigalioja trečią dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje .Šis reglamentas privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse.Priimta BriuselyjeTarybos varduPirmininkasFINANSINĖ PAŽYMA | Fichefin/09/281327rev1 (MS/tm) 6.142.2009.1 |DATA 2009 09 24... |1. | BIUDŽETO IŠLAIDŲ KATEGORIJA: 2010 m. PBP 05 02 12 67 03 | ASIGNAVIMAI: 619 mln. EUR p.m. |2. | PAVADINIMAS Tarybos reglamentas, iš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 1234/2007, nustatantį bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendrą bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentą) |3. | TEISINIS PAGRINDAS Sutarties 37 straipsnis |4. | TIKSLAI: - suteikti valstybėms narėms galimybę skirti kompensaciją gamintojams, kurie įsipareigoja visiškai ar iš dalies nevykdyti pieno gamybos ir atiduoti dėl to neišnaudotas individualias kvotas į nacionalinį rezervą, 12 mėnesių laikotarpiu, kuris prasideda nuo 2009 m. balandžio 1 d. ir 2010 m. balandžio 1 d. - išplėsti 186 straipsnio taikymo sritį įtraukiant pieną bei pieno produktus ir taip suteikti Komisijai galimybę lanksčiai ir greitai reaguoti į rinkos sutrikimus. |5. | FINANSINIS POVEIKIS | 12 MĖNESIŲ LAIKOTARPIS (mln. EUR) | EINAMIEJI FINANSINIAI METAI 2009 m. (mln. EUR) | KITI FINANSINIAI METAI 2010 m. (mln. EUR) |5.0 | IŠLAIDOS - IŠ EB BIUDŽETO (GRĄŽINAMOSIOS IŠMOKOS IR (ARBA) INTERVENCIJOS) - NACIONALINIŲ VALDŽIOS INSTITUCIJŲ - KITOS | p.m. | p.m. |5.1 | PAJAMOS - EB NUOSAVI IŠTEKLIAI (MOKESČIAI IR (ARBA) MUITAI) - NACIONALINĖS | - | - |2011 m. | 2012 m. | 2013 m. | 2014 m. |5.0.1 | NUMATOMOS IŠLAIDOS | p.m. | p.m. | p.m. | p.m. |5.1.1 | NUMATOMOS PAJAMOS | - | - | - | - |5.2 | APSKAIČIAVIMO METODAS |6.0 | AR PROJEKTAS GALI BŪTI FINANSUOJAMAS IŠ ASIGNAVIMŲ, ĮRAŠYTŲ Į ATITINKAMĄ EINAMOJO BIUDŽETO SKYRIŲ? | TAIP NE |6.1 | AR PROJEKTAS GALI BŪTI FINANSUOJAMAS PERKELIANT LĖŠAS IŠ VIENO EINAMOJO BIUDŽETO SKYRIAUS Į KITĄ? | TAIP NE |6.2 | AR REIKĖS SKIRTI PAPILDOMĄ BIUDŽETĄ? | TAIP NE |6.3 | AR ASIGNAVIMUS REIKĖS ĮTRAUKTI Į BŪSIMUS BIUDŽETUS? | TAIP NE |PASTABOS Dėl 186 straipsnio taikymo srities išplėtimo įtraukiant pieną ir pieno produktus biudžeto poreikiai nesikeis. Visiems šiuo siūlomu pakeitimu grindžiamiems siūlomiems teisės aktams būtų taikomos įprastos biudžeto procedūros. Pasiūlymu apskaičiuojant papildomą mokestį neatsižvelgti į supirktas kvotas, įtrauktas į nacionalinį rezervą, daromas dvejopas poveikis. Pirma, tai gali šiek tiek padidinti mokėtiną papildomą mokestį atitinkamoje valstybėje narėje. Ši papildoma papildomo mokesčio suma atiteks valstybei narei, todėl numatytas į ES biudžeto asignuotąsias pajamas įtraukiamas papildomas mokestis nesikeistų. Tačiau reikėtų pabrėžti, kad priėmus sprendimą dėl BŽŪP patikrinimo, nuo 2011 biudžetinių metų papildomo mokesčio rinkti nenumatyta. (2008 m. gruodžio 12 d. Komisijos darbinis dokumentas DS 1245/08) Antra, dėl kvotų supirkimo turėtų sumažėti pieno pasiūla ir remiamos perteklinės produkcijos kiekis, todėl biudžeto poreikiai sumažėtų. Šis sumažėjimas priklausys nuo padėties rinkoje tuo metu, todėl šiuo metu kiekybiškai nevertinamas. |[1] OL C ..., ..., p. ....[2] OL C ..., ..., p. ....[3] OL L 299, 2007 11 16, p. 1.