type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 31.10.2013
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 291/6
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 55/2013
 от 3 май 2013 година
 за изменение на приложение I (Ветеринарни и фитосанитарни въпроси) и приложение II (Технически наредби, стандарти, изпитвания и сертифициране) към Споразумението за ЕИП
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство („Споразумението за ЕИП“), и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Регламент (ЕС) No 880/2011 на Комисията от 2 септември 2011 г. за поправка на Регламент (ЕС) No 208/2011 за изменение на приложение VII към Регламент (ЕО) No 882/2004 на Европейския парламент и на Съвета и на регламенти (ЕО) No 180/2008 и (ЕО) No 737/2008 на Комисията по отношение на списъците на референтни лаборатории на ЕС и имената на тези лаборатории (1) следва да бъде включен в Споразумението за ЕИП.
 (2)
 Това решение се отнася до законодателството относно живи животни, различни от риби и от животни с произход от аквакултури. Законодателството във връзка с тези въпроси не се прилага за Исландия, съгласно посоченото в параграф 2 от уводната част на глава I от приложение I към Споразумението за ЕИП. Следователно частта от настоящото решение, която се отнася до глава I от приложение I, не се прилага по отношение на Исландия.
 (3)
 Настоящото решение се отнася до законодателството по ветеринарни въпроси. Законодателството по ветеринарни въпроси не се прилага по отношение на Лихтенщайн дотогава, докато прилагането на Споразумението между Европейската общност и Конфедерация Швейцария относно търговията със селскостопански продукти включва Лихтенщайн, както е посочено в секторните адаптации на приложение I към Споразумението за ЕИП. Следователно настоящото решение не се прилага по отношение на Лихтенщайн.
 (4)
 Ето защо приложения I и II към Споразумението за ЕИП следва да бъдат съответно изменени,
 ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
 Член 1
 Приложение I към Споразумението за ЕИП се изменя, както следва:
 1.
 В глава I, част 1.1, точка 11 (Регламент (ЕО) No 882/2004 на Европейския парламент и на Съвета), шесто тире (Регламент (ЕС) No 208/2011 на Комисията) се добавя следното:
 „, изменен със:
 —
 32011 R 0880: Регламент (ЕС) No 880/2011 на Комисията от 2 септември 2011 г. (ОВ L 228, 3.9.2011 г., стр. 8).“
 2.
 В глава I, част 3.2, точка 41 (Регламент (ЕО) No 737/2008 на Комисията), първо тире (Регламент (ЕС) No 208/2011 на Комисията) се добавя следното:
 „, изменен със:
 —
 32011 R 0880: Регламент (ЕС) No 880/2011 на Комисията от 2 септември 2011 г. (ОВ L 228, 3.9.2011 г., стр. 8).“
 3.
 В глава I, част 4.2, точка 90 (Регламент (ЕО) No 180/2008 на Комисията), първо тире (Регламент (ЕС) No 208/2011 на Комисията) се добавя следното:
 „, изменен със:
 —
 32011 R 0880: Регламент (ЕС) No 880/2011 на Комисията от 2 септември 2011 г. (ОВ L 228, 3.9.2011 г., стр. 8).“
 4.
 В глава II, точка 31й (Регламент (ЕО) No 882/2004 на Европейския парламент и на Съвета), четвърто тире (Регламент (ЕС) No 208/2011 на Комисията) се добавя следното:
 „, изменен със:
 —
 32011 R 0880: Регламент (ЕС) No 880/2011 на Комисията от 2 септември 2011 г. (ОВ L 228, 3.9.2011 г., стр. 8).“
 Член 2
 В приложение II към Споразумението, глава XII, точка 54щщщи (Регламент (ЕО) No 882/2004 на Европейския парламент и на Съвета), четвърто тире (Регламент (ЕС) No 208/2011 на Комисията) се добавя следното:
 „, изменен със:
 —
 32011 R 0880: Регламент (ЕС) No 880/2011 на Комисията от 2 септември 2011 г. (ОВ L 228, 3.9.2011 г., стр. 8).“
 Член 3
 Текстовете на Регламент (ЕС) No 880/2011 на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 4
 Настоящото решение влиза в сила на 4 май 2013 г., при условие че са внесени всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (2).
 Член 5
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 3 май 2013 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Gianluca GRIPPA
 (1) ОВ L 228, 3.9.2011 г., стр. 8.
 (2) Без отбелязани конституционни изисквания.


text:
 16.9.2010
 FI
 Euroopan unionin virallinen lehti
 L 244/39
 ETA:n SEKAKOMITEAN PÄÄTÖS
 N:o 79/2010,
 annettu 11 päivänä kesäkuuta 2010,
 yhteistyöstä muilla kuin neljän vapauden alaan kuuluvilla erityisalueilla tehdyn ETA-sopimuksen pöytäkirjan 31 muuttamisesta
 ETA:n SEKAKOMITEA, joka
 ottaa huomioon Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen tarkistamisesta tehdyllä pöytäkirjalla, jäljempänä ’sopimus’, ja erityisesti sen 86 ja 98 artiklan,
 sekä katsoo seuraavaa:
 (1)
 Sopimuksen pöytäkirja 31 muutettiin 4 päivänä joulukuuta 2009 annetulla ETA:n sekakomitean päätöksellä N:o 159/2009 (1).
 (2)
 Yhtenäistä eurooppalaista ilmatilaa koskevan lainsäädäntöpaketin ottamiseksi osaksi sopimusta ja ottaen huomioon SESAR-hankkeen avainaseman alan täytäntöönpanotoimenpiteiden kehittämisessä ja EFTA-valtioiden osallistumisen hankkeen julkiseen rahoitukseen seitsemännen tutkimuksen ja teknologian kehittämisen puiteohjelman välityksellä, on aiheellista kannustaa sopimuspuolia tekemään tarkoituksenmukaista yhteistyötä SESAR-yhteisyrityksen toimialaan kuuluvissa asioissa ja ottaa yhteisyrityksen perustamisesta uuden sukupolven eurooppalaisen ilmaliikenteen hallintajärjestelmän (SESAR) kehittämiseksi annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 219/2007 muuttamisesta 16 päivänä joulukuuta 2008 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1361/2008 (2) osaksi sopimusta ja siten kannustaa EFTA-valtioiden toimijoita osallistumaan SESAR-hankkeeseen.
 (3)
 Sopimuksen pöytäkirja 31 olisi muutettava, jotta laajennettu yhteistyö voitaisiin aloittaa,
 ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:
 1 artikla
 Lisätään sopimuksen pöytäkirjassa 31 olevan 1 artiklan (Tutkimus ja teknologinen kehittämistyö) 8b kohdan alaviitteeseen 1 seuraava:
 ”,sellaisena kuin se on muutettuna seuraavalla:
 —
 32008 R 1361: neuvoston asetus (EY) N:o 1361/2008, annettu 16 päivänä joulukuuta 2008 (EUVL L 352, 31.12.2008, s. 12)”.
 2 artikla
 Tämä päätös tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona viimeinen sopimuksen 103 artiklan 1 kohdan mukainen ilmoitus on tehty ETA:n sekakomitealle (3), tai 11 päivänä kesäkuuta 2010 annetun ETA:n sekakomitean päätöksen N:o 78/2010 (4) voimaantulopäivänä sen mukaan, kumpi näistä ajankohdista on myöhäisempi.
 3 artikla
 Tämä päätös julkaistaan Euroopan unionin virallisen lehden ETA-osastossa ja ETA-täydennysosassa.
 Tehty Brysselissä 11 päivänä kesäkuuta 2010.
 ETA:n sekakomitean puolesta
 Puheenjohtaja
 Alan SEATTER
 (1) EUVL L 62, 11.3.2010, s. 65.
 (2) EUVL L 352, 31.12.2008, s. 12.
 (3) Valtiosäännön asettamista vaatimuksista ei ole ilmoitettu.
 (4) Katso tämän virallisen lehden sivu 37.


type: legislation

text:
 EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO
 Bryssel, 27.02.1997
 KOM(97)64 lopull.
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖKSEKSI
 LUVAN ANTAMISESTA YHDISTYNEELLE KUNINGASKUNNALLE SOVELTAA
 JÄSENVALTIOIDEN LIIKEVAIHTOVEROLAINSÄÄDÄNNÖN
 YHDENMUKAISTAMISESTA ANNETUN KUUDENNEN NEUVOSTON
 DIREKTIIVIN 77/388/ETY 17 ARTIKLASTA POIKKEAVAA VALINNAISTA
 TOIMENPIDETTÄ
 (komission esittämä)
 ---pagebreak--- ---pagebreak--- PERUSTELUT
 Yhdistyneelle kuningaskunnalle myönnettiin 23 päivänä heinäkuuta 1987 tehdyllä neuvoston
 päätöksellä1 lupa kuudennen alv-direktiivin2 27 artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdan perusteella soveltaa
 kyseisen direktiivin 17 artiklan 1 kohdasta poiketen valinnaista erityisjärjestelyä 30 päivään
 syyskuuta 1990. 24 päivänä syyskuuta 1990 tehdyllä neuvoston päätöksellä 90/497/ETY3
 poikkeusta jatkettiin 31 päivään joulukuuta 1992 ja 15 päivänä helmikuuta 1993 tehdyllä
 päätöksellä 93/11 l/ETY4 31 päivään joulukuuta 1996.
 Poikkeus on osa valinnaista erityisjärjestelyä, joka koskee yrityksiä, joiden vuosittainen
 liikevaihto on enintään 350 000 puntaa (nykyinen yläraja), ja jossa vero määräytyy
 kassaperusteella. Kyseinen järjestely perustuu osin edellä mainitun direktiivin 10 artiklan 2
 kohdan kolmanteen alakohtaan, jossa sallitaan veronmaksun lykkääminen kauppahinnan
 vastaanottamiseen asti.
 Poikkeus on tarkoitettu yksinkertaistamaan veronkantoa ja sen tavoitteena on sallia
 yksinkertaistettua järjestelyä käyttävien yritysten vähentää ostoon sisältyvä vero vain silloin,
 kun se maksetaan toimittajalle.
 Yhdistynyt kuningaskunta on 19 päivänä marraskuuta 1996 komission pääsihteeristössä
 vastaanotetuksi kirjatulla kirjeellään pyytänyt komissiota jatkamaan aiemmin myönnettyä
 poikkeusta 31 päivään joulukuuta 2000 ja korottamaan ylärajaa 350 000 punnasta 400 000
 puntaan. Aikaisemmista pyynnöistä poiketen Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus pyytää
 myös lupaa poiketa 22 artiklan 4 ja 5 kohtien säännöksistä, koska sen mielestä
 kassaperusteisuus nojautuu pikemminkin poikkeukseen näistä säännöksistä kuin 10 artiklan 2
 kohdan säännöksistä, jotka ovat tähän asti osin olleet yksinkertaistetun veronkantojärjestelyn
 perustana.
 Yhdistyneen kuningaskunnan pyyntö annettiin tiedoksi muille jäsenvaltioille 18 päivänä
 joulukuuta 1996 päivätyllä kirjeellä kuudennen alv-direktiivin 27 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
 Yhdistynyt kuningaskunta katsoo poikkeuksen jatkamisen olevan täysin perusteltua ottaen
 huomioon sellaisten yritysten määrän, jotka ovat jo alkaneet käyttää yksinkertaistettua
 järjestelmää, ja myönteisen vastaanoton, jonka asianomaiset kaupan ja ammattialojen elimet
 ovat järjestelylle antaneet.
 Komissio toteaa, että neuvosto myönsi poikkeuksen vuonna 1993 sellaisella liikevaihtorajalla,
 joka tuolloin vastasi noin 432 000 ecua. Nykyisessä lupahakemuksessaan Yhdistyneen
 kuningaskunnan viranomaiset pyytävät liikevaihtorajan korottamista 400 000 puntaan, joka
 vastaa noin 541 000 ecua. Komissio katsoo kyseisen tarkistuksen olevan hyväksyttävä.
 EYVLN:oL213, 4.8.1987, s. 40
 EYVL N:o L 145, 13.6.1977, s. 1. Viimeksi muutettu direktiivillä 96/95/EY, EYVL
 N:oL338, 28.12.1996, s. 89
 EYVL N.oL 276, 6.10.1990, s. 45
 EYVL N:o L 43, 20.2.1993, s. 46
 ---pagebreak--- Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus hakee myös poikkeusta 22 artiklan 4 ja 5 kohdasta,
 koska se olisi oikeampi perusta, sillä nykyisessä järjestelyssä ei pyritä muuttamaan verotettavan
 tapahtuman syntymisajankohtaa.
 Komissio huomauttaa, että 10 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa sallitaan
 jäsenvaltioiden vahvistaa tiettyjen verovelvollisryhmien tietyille liiketoimille ajankohdan, jolloin
 verosaatava syntyy, mutta se ei vaikuta verotettavan tapahtuman syntymisajankohtaan.
 Komission mielestä ei näin ollen tarvita mitään poikkeusta 22 artiklan 4 ja 5 kohdasta.
 17 artiklan 1 kohdan mukaisesti vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva
 verosaatava syntyy. Komission mielestä 17 artiklan 1 kohtaa koskeva poikkeus, jolla veron
 vähennysoikeus lykätään kunnes se on maksettu toimittajalle, on kohtuullinen järjestely 10
 artiklan 2 kohdassa säädetylle vaihtoehdolle, jossa sallitaan veron maksun lykkääminen siihen
 asti kunnes kauppahinta on vastaanotettu.
 Komission mielestä Yhdistyneelle kuningaskunnalle voidaan antaa lupa poikkeuksen
 soveltamiseen ajanjaksolle, joka päättyy 31 päivänä joulukuuta 1999. Komissio hyväksyi itse
 asiassa 10 päivänä heinäkuuta 1996 työohjelman (KOM (96) 32$ lopullinen, 22.7.1996), joka
 perustuu asteittain tapahtuvalle edistykselle kohti uutta yhteistä alv-järjestelmää. Sen valossa,
 että viimeiset ehdotukset pitäisi työohjelman mukaan antaa vuoden 1999 puoliväliin mennessä,
 komission mielestä on asianmukaista harkita uudelleen erityistoimenpiteen tarpeellisuus ja
 niiden yhdenmukaisuus uuden yhteisen alv-järjestelmän kokonaisvaltaisen lähestymistavan
 puitteissa.
 ---pagebreak--- Ehdotus:
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 tehty
 LUVAN ANTAMISESTA YHDISTYNEELLE KUNINGASKUNNALLE SOVELTAA
 JÄSENVALTIOIDEN LIIKEVAIHTOVEROLAINSÄÄDÄNNÖN
 YHDENMUKAISTAMISESTA ANNETUN KUUDENNEN NEUVOSTON
 DIREKTIIVIN 77/388/ETY 17 ARTIKLASTA POIKKEAVAA VALINNAISTA
 TOIMENPIDETTÄ
 EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
 ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen,
 ottaa huomioon jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta - yhteinen
 arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste 17 päivänä toukokuuta 1977
 annetun kuudennen alv-direktiivin 77/388/ETY5 ja erityisesti sen 27 artiklan,
 ottaa huomioon komission ehdotuksen,
 sekä katsoo, että
 direktiivin 77/388/ETY 27 artiklan 1 kohdan mukaisesti neuvosto voi yksimielisesti komission
 ehdotuksesta antaa jäsenvaltiolle luvan ottaa käyttöön erityistoimenpiteitä kyseisen direktiivin
 säännöksistä poikkeamiseksi veronkannon yksinkertaistamiseksi tai tietyntyyppisten
 veropetosten ja veron kiertämisen estämiseksi,
 direktiivin 77/388/ETY 27 artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdassa säädetyn menettelyn mukaisesti
 Yhdistyneelle kuningaskunnalle annettiin päätöksellä 93/111/ETY6 lupa soveltaa kyseisen
 direktiivin 17 artiklan 1 kohdasta poikkeavaa toimenpidettä 31 päivään joulukuuta 1996
 saakka,
 Yhdistynyt kuningaskunta pyysi komission 19 päivänä marraskuuta 1996 vastaanotetuksi
 kirjaamalla kirjeellä lupaa kyseisen poikkeuksen jatkamiseksi,
 Yhdistyneen kuningaskunnan esittämä pyyntö annettiin tiedoksi muille jäsenvaltioille 18
 päivänä joulukuuta 1996,
 EYVL N:o L 145, 13.6.1977, s. 1, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna
 direktiivillä 96/95/EY, EYVL N:o L 338, 28.12.1996, s. 89.
 EYVL N:o L 43, 20.2.1993, s. 46
 ---pagebreak--- tämä direktiivin 77/388/ETY 17 artiklan 1 kohdasta poikkeava erityinen toimenpide on osa
 valinnaista verotusjärjestelyä, joka koskee alle 400 000 punnan vuosittaisen liikevaihdon
 yrityksiä ja joka perustuu kyseisen direktiivin 10 artiklan 2 kohdan kolmanteen alakohtaan,
 jossa sallitaan veron maksun lykkääminen kauppahinnan vastaanottamishetkeen,
 Yhdistynyt kuningaskunta pyytää liikevaihtorajan korottamista 350 000 punnasta 400 000
 puntaan inflaation huomioon ottamiseksi,
 poikkeus voidaan hyväksyä ottaen huomioon sellaisten yritysten lukumäärän, jotka jo käyttävät
 tätä yksinkertaistettua järjestelyä, ja jatkamisen rajallisen kestoajan,
 kyseisellä poikkeuksella ei ole kielteistä vaikutusta alv-kertymästä muodostuviin yhteisön omiin
 varoihin,
 komissio hyväksyi 10 päivänä heinäkuuta 1996 työohjelman (KOM (96) 328 lopullinen,
 22.7.1996), joka perustuu asteittain tapahtuvalle edistykselle kohti uutta yhteistä alv-
 järjestelmää, ja
 kun viimeinen erä ehdotuksia pitäisi työohjelman mukaan ant^ vuoden 1999 puoliväliin
 mennessä, niin lupa myönnetään 31 päivään joulukuuta 1999 saakka, jotta voidaan arvioida
 poikkeuksen yhdenmukaisuus uuden yhteisen alv-järjestelmän kokonaisvaltaisen
 lähestymistavan puitteissa,
 ON TEHNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
 ---pagebreak--- 1 artikla
 Direktiivin 77/388/ETY 17 artiklan 1 kohdan säännöksistä poiketen Yhdistyneelle
 kuningaskunnalle annetaan lupa 31 päivään joulukuuta 1999 saakka määrätä valinnaisessa
 järjestelyssä, että yritysten, joiden vuotuinen liikevaihto on alle 400 000 puntaa, on lykättävä
 veronvähennysoikeus siihen saakka kunnes ne ovat vastaanottaneet maksusuorituksen omalle
 tililleen.
 2 artikla
 Tämä päätös on osoitettu Yhdistyneelle kuningaskunnalle.
 Tehty Brysselissä
 Neuvoston puolesta
 Puheenjohtaja
 ---pagebreak--- ISSN 1024-4492
 KOM(97) 64 lopullinen
 ASIAKIRJAT
 FI 09 06 08 10
 Luettelonumero : CB-CO-97-069-FI-C
 ISBN 92-78-16268-X
 Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto
 L-2985 Luxemburg
 *


text:
 Avis juridique important
 |
 22004A0828(02)
 Kirjavahetuse teel sõlmitud kokkulepe Euroopa Ühenduse ja Pakistani vahel lähtuvalt GATT 1994 artiklist XXVIII GATT 1994 lisades toodud CXL loendi riisi puudutavate soodustuste muutmiseks
 Official Journal L 279 , 28/08/2004 P. 0025 - 0028
 Kirjavahetuse teel sõlmitud kokkulepe Euroopa Ühenduse ja Pakistani vahel lähtuvalt GATT 1994 artiklist XXVIII GATT 1994 lisades toodud CXL loendi riisi puudutavate soodustuste muutmiseks
 A. Kiri Euroopa Ühenduselt
 Lugupeetud härra,
 Vastavalt Euroopa Ühenduse (EÜ) ja Pakistani vahelistele läbirääkimistele GATT 1994 artikkel XXVIII suhtes 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe (GATT 1994) lisades toodud CXL loendi riisi puudutavate soodustuste muutmiseks nõustub EÜ alltoodud järeldustega.
 Lõplik impordire3⁄4iim
 Kooritud riisi (CN-kood 100620) tariif on 65 EUR/t.
 Kooritud riisi (CN-koodid 10062017 ja 10062098) sortide Kernel (Basmati), Basmati 370, Pusa Basmati ja Super Basmati impordire3⁄4iimi osas on EÜ vastav seotud tollimaksu määr null. Seetõttu:
 luuakse ühenduse piiril DNA analüüsil põhinev kontrollisüsteem; Pakistan teeb EÜga sellise kontrollisüsteemi käivitamiseks aktiivselt koostööd ja EÜ annab vastavat tehnilist abi,
 ülalnimetatud Basmati riisi sorte toodetakse teatavates konkreetsetes geograafilistes piirkondades ning Pakistan kaitseb Basmati riisi geograafilise tähisena. EÜ toetab taotluse esitamist Basmati riisi kaitseks geograafilise tähisena vastavalt nõukogu 14. juuli 1992 . aasta määrusele (EMÜ) nr 2081/92 põllumajandustoodete ja toiduainete geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta.(1) EÜ menetleb iga sellist taotlust nii kiiresti kui võimalik. Selles küsimuses osutab EÜ igasugust vajalikku tehnilist abi.
 Ülemineku korraldus
 1. septembrist 2004 kuni eespool mainitud ühenduse kontrollisüsteemi jõustumiseni kehtestab EÜ kooritud riisi (CN-koodid 10062017 ja 10062098) ülaltoodud sortide suhtes alljärgneva üleminekure3⁄4iimi, mis põhineb järgmistel elementidel.
 EÜ ühepoolse tollimaksu määr on null. Kui siiski ilmneb turuhäireid, konsulteerib EÜ Pakistani vastavate kompetentsete ametkondadega sobiva lahenduse leidmiseks. Kui kokkuleppele siiski ei jõuta, jätab EÜ endale õiguse pöörduda tagasi kooritud riisi (CN-kood 100620) seotud tollimaksu tasemele 65 EUR/t.
 Üldklauslid
 Käesolevast lepingust tulenevalt:
 EÜ kehtestab eri tariifiread India ja Pakistaniga sõlmitavates lepingutes nimetatud Basmati riisi sortidele,
 kompetentsed Pakistani ametkonnad jätkavad autentsussertifikaatide väljaandmist enne impordilitsentside väljastamist, mis tähendab, et säilitatakse kehtiv autentsussertifikaatide administreerimise süsteem.
 EÜ tunnistab, et Pakistan omab käesolevas kirjas toodud soodustuste kohta algseid läbirääkimisõigusi.
 Lepinguosalised kiidavad käesoleva lepingu heaks oma kehtiva korra kohaselt.
 Käesoleva lepingu sätteid kohaldatakse alates 1. septembrist 2004 .
 Oleksin väga tänulik, kui kinnitaksite, et Teie valitsus nõustub eeltooduga.
 Palun vastu võtta minu sügavaim lugupidamine.
 Hecho en Bruselas, el
 V Bruselu dne
 Udfærdiget i Bruxelles, den
 Geschehen zu Brüssel am
 Brüssel,
 Έγινε>ISO_4> >ISO_7>στις>ISO_4> >ISO_7>Βρυξέλλες>ISO_4>, >ISO_7>στις>ISO_4>
 Done at Brussels,
 Fait à>ISO_4> Bruxelles, le
 Fatto a Bruxelles, addì>ISO_4>
 Briselÿ>ISO_4>,
 Priimta Briuselyje,
 Kelt Brüsszelben,
 Magÿ>ISO_4>mula fi Brussel,
 Gedaan te Brussel,
 Sporzÿ>ISO_4>dzono w Brukseli, dnia
 Feito em Bruxelas,
 V Bruseli
 V Bruslju,
 Tehty Brysselissä
 Utfärdat i Bryssel den
 >REFERENCE TO A GRAPHIC>
 Por la Comunidad Europea
 Za Evropské spoleèenstvί>ISO_4>
 For Det Europζiske Fζllesskab
 Fόr die Europδische Gemeinschaft
 Euroopa άhenduse nimel
 >ISO_7>Για>ISO_4> >ISO_7>την>ISO_4> >ISO_7>Ευρωπαϊκή>ISO_4> >ISO_7>Κοινότητα>ISO_4>
 For the European Community
 Pour la Communautι europιenne
 Per la Comunità>ISO_4> europea
 Eiropas Kopienas vàrdà
 Europos bendrijos vardu
 az Európai Közösség részér>ISO_2>õ>ISO_4>l
 G>ISO_3>±>ISO_4>all-Komunità>ISO_4> Ewropea
 Voor de Europese Gemeenschap
 W imieniu Wspólnoty Europejskiej
 Pela Comunidade Europeia
 Za Európske spoloèenstvo
 za Evropsko skupnost
 Euroopan yhteisön puolesta
 På Europeiska gemenskapens vägnar
 >REFERENCE TO A GRAPHIC>
 B. Pakistani kiri
 Lugupeetud härra,
 Mul on au teatada Teie tänast kuupäeva kandva kirja kättesaamisest, mis oli järgmine:
 «Vastavalt Euroopa Ühenduse (EÜ) ja Pakistani vahelistele läbirääkimistele GATT 1994 artikkel XXVIII suhtes 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe (GATT 1994) lisades toodud CXL loendi riisi puudutavate soodustuste muutmiseks nõustub EÜ alltoodud järeldustega.
 Lõplik impordire3⁄4iim
 Kooritud riisi (CN-kood 100620) tariif on 65 EUR/t.
 Kooritud riisi (CN-koodid 10062017 ja 10062098) sortide Kernel (Basmati), Basmati 370, Pusa Basmati ja Super Basmati impordire3⁄4iimi osas on EÜ vastav seotud tollimaksu määr null. Seetõttu:
 luuakse ühenduse piiril DNA analüüsil põhinev kontrollisüsteem; Pakistan teeb EÜga sellise kontrollisüsteemi käivitamiseks aktiivselt koostööd ja EÜ annab vastavat tehnilist abi,
 ülalnimetatud Basmati riisi sorte toodetakse teatavates konkreetsetes geograafilistes piirkondades ning Pakistan kaitseb Basmati riisi geograafilise tähisena. EÜ toetab taotluse esitamist Basmati riisi kaitseks geograafilise tähisena vastavalt nõukogu 14. juuli 1992 . aasta määrusele (EMÜ) nr 2081/92 põllumajandustoodete ja toiduainete geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta.(2) EÜ menetleb iga sellist taotlust nii kiiresti kui võimalik. Selles küsimuses osutab EÜ igasugust vajalikku tehnilist abi.
 Ülemineku korraldus
 1. septembrist 2004 kuni eespool mainitud ühenduse kontrollisüsteemi jõustumiseni kehtestab EÜ kooritud riisi (CN-koodid 10062017 ja 10062098) ülaltoodud sortide suhtes alljärgneva üleminekure3⁄4iimi, mis põhineb järgmistel elementidel.
 EÜ ühepoolse tollimaksu määr on null. Kui siiski ilmneb turuhäireid, konsulteerib EÜ Pakistani vastavate kompetentsete ametkondadega sobiva lahenduse leidmiseks. Kui kokkuleppele siiski ei jõuta, jätab EÜ endale õiguse pöörduda tagasi kooritud riisi (CN-kood 100620) seotud tollimaksu tasemele 65 EUR/t.
 Üldklauslid
 Käesolevast lepingust tulenevalt:
 EÜ kehtestab eri tariifiread India ja Pakistaniga sõlmitavates lepingutes nimetatud Basmati riisi sortidele,
 kompetentsed Pakistani ametkonnad jätkavad autentsussertifikaatide väljaandmist enne impordilitsentside väljastamist, mis tähendab, et säilitatakse kehtiv autentsussertifikaatide administreerimise süsteem.
 EÜ tunnistab, et Pakistan omab käesolevas kirjas toodud soodustuste kohta algseid läbirääkimisõigusi.
 Lepinguosalised kiidavad käesoleva lepingu heaks oma kehtiva korra kohaselt.
 Käesoleva lepingu sätteid kohaldatakse alates 1. septembrist 2004 .
 Oleksin väga tänulik, kui kinnitaksite, et Teie valitsus nõustub eeltooduga.»
 Pakistanil on au kinnitada kirja sisuga nõustumist.
 Palun vastu võtta minu sügavaim lugupidamine.
 Done at Brussels,
 Hecho en Bruselas, el
 V Bruselu dne
 Udfærdiget i Bruxelles, den
 Geschehen zu Brüssel am
 Brüssel,
 Έγινε>ISO_4> >ISO_7>στις>ISO_4> >ISO_7>Βρυξέλλες>ISO_4>, >ISO_7>στις>ISO_4>
 Fait à>ISO_4> Bruxelles, le
 Fatto a Bruxelles, addì>ISO_4>
 Briselÿ>ISO_4>,
 Priimta Briuselyje,
 Kelt Brüsszelben,
 Magÿ>ISO_4>mula fi Brussel,
 Gedaan te Brussel,
 Sporzÿ>ISO_4>dzono w Brukseli, dnia
 Feito em Bruxelas,
 V Bruseli
 V Bruslju,
 Tehty Brysselissä
 Utfärdat i Bryssel den
 >REFERENCE TO A GRAPHIC>
 On behalf of Pakistan
 En nombre de Pakistán
 Za Pákistán
 På Pakistans vegne
 Im Namen Pakistans
 Pakistani nimel
 Εξ>ISO_4> >ISO_7>ονόματος>ISO_4> >ISO_7>του>ISO_4> >ISO_7>Πακιστάν>ISO_4>
 Au nom du Pakistan
 Per il Pakistan
 Pakistΰnas vΰrdΰ
 Pakistano vardu
 Pakisztαn nevιben
 G>ISO_3>±>ISO_4>an-nom tal-Pakistan
 Namens Pakistan
 W imieniu Pakistanu
 Pelo Paquistγo
 V mene Pakistanu
 V imenu Pakistana
 Pakistanin puolesta
 Pε Pakistans vδgnar
 >REFERENCE TO A GRAPHIC>
 (1) EάT L 208, 24.7.1992, lk 1. Mδδrust on viimati muudetud mδδrusega (Eά) nr 806/2003 (ELT L 122, 16.5.2003, lk 1).
 (2) EάT L 208, 24.7.1992, lk 1. Mδδrust on viimati muudetud mδδrusega (Eά) nr 806/2003 (ELT L 122, 16.5.2003, lk 1).


text:
 10.7.2014
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 201/5
 A BIZOTTSÁG 745/2014/EU VÉGREHAJTÁSI RENDELETE
 (2014. július 9.)
 az egyes gyümölcs- és zöldségfélék behozatali árának meghatározására szolgáló behozatali átalányértékek megállapításáról
 AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
 tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
 tekintettel a mezőgazdasági piacok közös szervezésének létrehozásáról, valamint egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó egyedi rendelkezésekről szóló, 2007. október 22-i 1234/2007/EK tanácsi rendeletre (az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet) (1),
 tekintettel az 1234/2007/EK tanácsi rendeletnek a gyümölcs- és zöldség-, valamint a feldolgozottgyümölcs- és feldolgozottzöldség-ágazatra alkalmazandó részletes szabályainak a megállapításáról szóló, 2011. június 7-i 543/2011/EU bizottsági végrehajtási rendeletre (2) és különösen annak 136. cikke (1) bekezdésére,
 mivel:
 (1)
 Az Uruguayi Forduló többoldalú kereskedelmi tárgyalásai eredményeinek megfelelően az 543/2011/EU végrehajtási rendelet a XVI. mellékletének A. részében szereplő termékek és időszakok tekintetében meghatározza azokat a szempontokat, amelyek alapján a Bizottság rögzíti a harmadik országokból történő behozatalra vonatkozó átalányértékeket.
 (2)
 Az 543/2011/EU végrehajtási rendelet 136. cikke (1) bekezdése alapján a behozatali átalányérték számítására munkanaponként, változó napi adatok figyelembevételével kerül sor. Ezért helyénvaló előírni, hogy e rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lépjen hatályba,
 ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
 1. cikk
 Az 543/2011/EU végrehajtási rendelet 136. cikkében említett behozatali átalányértékeket e rendelet melléklete határozza meg.
 2. cikk
 Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
 Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
 Kelt Brüsszelben, 2014. július 9-én.
 a Bizottság részéről,
 az elnök nevében,
 Jerzy PLEWA
 mezőgazdasági és vidékfejlesztési főigazgató
 (1) HL L 299., 2007.11.16., 1. o.
 (2) HL L 157., 2011.6.15., 1. o.
 MELLÉKLET
 Az egyes gyümölcs- és zöldségfélék behozatali árának meghatározására szolgáló behozatali átalányértékek
 (EUR/100 kg)
 KN-kód
 Országkód (1)
 Behozatali átalányérték
 0702 00 00
 AL
 53,5
 MK
 67,1
 TR
 88,1
 XS
 47,9
 ZZ
 64,2
 0707 00 05
 AL
 74,4
 MK
 31,3
 TR
 76,3
 ZZ
 60,7
 0709 93 10
 TR
 98,0
 ZZ
 98,0
 0805 50 10
 AR
 119,5
 TR
 77,0
 UY
 116,7
 ZA
 125,3
 ZZ
 109,6
 0808 10 80
 AR
 121,1
 BR
 94,8
 CL
 102,6
 NZ
 130,2
 ZA
 132,8
 ZZ
 116,3
 0808 30 90
 AR
 70,8
 CL
 99,9
 NZ
 184,8
 ZA
 91,8
 ZZ
 111,8
 0809 10 00
 BA
 112,1
 MK
 85,8
 TR
 241,7
 XS
 59,5
 ZZ
 124,8
 0809 29 00
 TR
 239,9
 ZZ
 239,9
 0809 30
 MK
 63,3
 TR
 141,7
 ZA
 249,3
 ZZ
 151,4
 0809 40 05
 BA
 71,0
 ZZ
 71,0
 (1) Az országoknak az 1833/2006/EK bizottsági rendeletben (HL L 354., 2006.12.14., 19. o.) meghatározott nómenklatúrája szerint. A „ZZ” jelentése „egyéb származás”.


type: other

text:
Resolución de TEAC, 00/7150/2003, 15-06-2006 | Iberley
 Resolución de Tribunal Económico Administrativo Central, 00/7150/2003 de 15 de Junio de 2006
 Núm. Resolución: 00/7150/2003
 Proceden los intereses de demora por el período comprendido entre la fecha de interposición de la reclamación económico-administrativa y la fecha de la resolución de la reclamación económico-administrativa, no siendo de aplicación lo dispuesto en el artículo 240.2 de la LGT (Ley 58/2003), sobre exclusión de intereses transcurrido el plazo de un año desde la interposición, al aplicarse únicamente según la D.T. 5a.3 de la LGT a las reclamaciones interpuestas a partir de 1 de julio de 2005. No se produce "reformatio in peius" como consecuencia de que los intereses de demora de la nueva liquidación son mayores, ya que los intereses se han calculado como acordó el Tribunal Económico-Administrativo en su resolución y el mayor importe se produce como consecuencia de un período computable mayor. Sin embargo, procede anular los intereses de demora calculados sobre la sanción.
 En la Villa de Madrid, a 15 de junio de 2006 en la reclamación económico-administrativa que, en única instancia, pende de resolución ante este Tribunal Económico-Administrativo Central interpuesta por la entidad X, S.A. (como sucesora de Y, S.A.), y en su nombre y representación D. ..., con domicilio a efectos de notificaciones en ..., contra liquidación dictada en ejecución de fallo del TEAC de ... de 2001, dictada en el expediente no R.G. ..., en relación con el Impuesto sobre Sociedades, ejercicio 1992, por importe de 244.763,17 €.
 PRIMERO: Con fecha 26 de febrero de 1997, la Oficina Nacional de Inspección incoó a la entidad X, S.A (como absorbente de Y, S.A.) Acta A02 (de disconformidad) no ..., por el concepto impositivo y período indicado. En ella se proponía regularizar la situación tributaria de la interesada mediante la correspondiente liquidación de la que resultaba una deuda tributaria de 232.909,66 €, integrada por cuota, intereses de demora y sanción.
 El 17 de septiembre de 1997 el Inspector Jefe dictó el correspondiente acuerdo de liquidación, confirmando la propuesta contenida en el acta en cuanto a la cuota e intereses de demora y modificando la sanción. El 19 de septiembre siguiente se notificó dicho acto de liquidación a la interesada. El detalle de la liquidación fue el siguiente:
 Cuota diferencial: 120.722,89 €.
 Intereses de demora: 51.606,55 €.
 Sanción: 72.433,73 €
 Deuda tributaria: 244.763,17 €
 SEGUNDO: Contra el referido acuerdo, el 7 de octubre de 1997, la entidad interpuso ante este Tribunal Económico Administrativo Central la reclamación económico administrativa número ...
 El Tribunal Central, en sesión celebrada el ... de 2001, acordó estimar en parte la reclamación presentada, ordenando a la oficina gestora la practica de nuevas liquidaciones conforme a los siguientes pronunciamientos: "1o) Se confirman los incrementos de base imponible determinados por la Inspección, excepto en lo relativo a los ajustes por operaciones vinculadas, que deben rectificarse de acuerdo con lo indicado en el Fundamento de Derecho Undécimo; 2o) Se confirman las sanciones correspondientes a los ejercicios 1988, 1989 y 1990, debiendo modificarse la sanción correspondiente al periodo 1992, conforme lo señalado en el Fundamento de Derecho Décimo Noveno (queda fijada en 50%); 3o) Procede practicar nueva liquidación de los intereses de demora, de acuerdo con lo indicado en el Fundamento de Derecho Vigésimo Primero" (el cálculo de los mismos debe hacerse aplicando el tipo de interés vigente en cada uno de los ejercicios que integran la liquidación).
 En el ejercicio 1992, el TEAC efectúa, dos modificaciones, una referida a los intereses de demora y otra a la sanción.
 TERCERO: La Oficina Nacional de Inspección ejecutó con fecha 27 de octubre de 2003 la resolución del TEAC dando de baja la liquidación número ... (comprensiva de cuota, intereses de demora y sanción) cuyo importe asciende a 244.763,17 euros, concepto Impuesto sobre Sociedades, ejercicio 1992, y practicando nueva liquidación de alta por importe de 261.542,82 euros. Se mantiene la cuota 120.722,89 €; los intereses de demora antes eran de 52.606,55 € y actualmente se han fijado en 80.458,49 euros; se modifica la sanción antes era de 72.433,73 € y actualmente queda fijada en 60.361,44 euros.
 Los intereses de demora se calculan por el período comprendido entre el día siguiente al término del plazo de ingreso voluntario y el día 25 de octubre de 1999, día en el que se dictó por el Juzgado Civil no ... de ... el auto de declaración de quiebra voluntaria en el asunto .../99, que se sigue en dicho Juzgado. Los intereses se calculan sobre la cuota y también sobre las sanciones en base al artículo 37 del Real Decreto 1930/1998.
 Los intereses devengados por la cuota ascienden a 72.089,75 euros y los intereses devengados por la sanción a 8.368,74 euros.
 En el Acuerdo también se ponía de manifiesto: 1o) Que la interesada interpuso contra la resolución del TEAC recurso contencioso administrativo (no ... ante la Audiencia Nacional, aún pendiente de sentencia firme); 2o) Que la obligado tributaria fue declarada en quiebra voluntaria en virtud de Auto de fecha ... de 1999, del Juzgado Civil no ..., sección ...a, de ..., asunto no .../1999.
 CUARTO: Contra la nueva liquidación, notificada el 3 de noviembre de 2003, la interesada interpuso reclamación ante el TEAC mediante escrito presentado el 19 de noviembre de 2003, registrado como RG 7150-03.
 Puesto de manifiesto el expediente para alegaciones la reclamante manifestó, en síntesis, lo siguiente: 1o) Prescripción del derecho de la Administración a liquidar. Se ha producido la interrupción injustificada de las actuaciones inspectoras por más de seis meses. La Interrupción injustificada se produce porque el ... de 2001 el TEAC dicto resolución anulando la liquidación girada el 17 de septiembre de 1997 en tanto que la nueva liquidación se practica el 27 de octubre de 2003, transcurridos 32 meses y ... días. En consecuencia, se ha producido una interrupción injustificada y habiendo transcurrido más de 5 años desde que finalizó el plazo para presentar la declaración hasta la notificación de la nueva liquidación, el 3 de noviembre de 2003, ha prescrito el derecho de la Administración a liquidar; 2o) Improcedencia de la liquidación por anulación parcial de la resolución del TEAC por Sentencia de la Audiencia Nacional de ... de 2004. Con posterioridad al Acuerdo de ejecución de 27 de octubre de 2003, se ha dictado, el ... de 2004, Sentencia de la Audiencia Nacional recaída en el recurso jurisdiccional .../2001, donde se acuerda la anulación parcial de la resolución del TEAC de ... de 2001. Por ello, debe practicarse una liquidación donde se tenga en cuenta los pronunciamientos del fallo de la Audiencia Nacional. Aporta copia de la citada Sentencia; 3o) Subsidiariamente, improcedencia de las liquidaciones por incorrecta determinación de los intereses de demora. Considera que no proceden intereses de demora por el retraso de la Administración en dictar la resolución en la reclamación económico-administrativa o, lo que es lo mismo, durante la sustanciación de la reclamación económico-administrativa una vez transcurrido el plazo de un año fijado para su resolución. Asimismo, considera que no procede exigir intereses de demora respecto de las sanciones; no es ajustado a derecho dado que, tal y como se pronuncia el Tribunal Supremo en Sentencia de 18 de septiembre de 2001 resolviendo en recurso de casación en interés de la Ley, las sanciones no devengarán intereses de demora. Además, no procede exigir una cantidad en concepto de intereses de demora superior a la liquidada en un primer momento por la Inspección, existencia de "reformatio in peius" en el ejercicios 1992.
 PRIMERO: Concurren en la presente reclamación los requisitos de compelegitimación y formulación en plazo que son presupuesto para su admisión a trámite por este Tribunal Económico Administrativo Central, siendo las cuestiones a resolver las siguientes: 1o) Si ha prescrito el derecho de la Administración para practicar liquidación por el Impuesto y ejercicio de referencia; 2o) Si procede exigir intereses por el retraso de la Administración en dictar la resolución económico administrativa o, lo que es lo mismo, por el tiempo transcurrido un año después de la presentación de la reclamación y la fecha de resolución por el Tribunal Central; 3o) Si procede exigir intereses sobre las sanciones y; 4o) Si procede aplicar el principio de la reformatio in peius.
 SEGUNDO: En cuanto a la primera cuestión planteada, entiende la reclamante que ha prescrito el derecho de la Administración para practicar liquidación por el Impuesto sobre Sociedades, ejercicio 1992, por haber transcurrido más de seis meses desde la resolución del Tribunal Económico-Administrativo Central (... de 2001) en la que se estima parcialmente la reclamación interpuesta por el obligado tributario, hasta la fecha de notificación de la nueva liquidación que practica el Inspector Jefe en cumplimiento del fallo (3 de noviembre de 2003). En relación con esta cuestión, este Tribunal ha señalado ya en resoluciones anteriores como la de 22 de febrero de 2002 (R.G.: 10011/98) o la de 19 de diciembre de 2003 (R.G.: 3685/03), que no resulta aplicable a estos supuestos lo previsto en el artículo 31 apartados 3 y 4 del Reglamento de la Inspección de los Tributos, al no tratarse propiamente de actuaciones inspectoras sino de ejecución del fallo del Tribunal Central.
 El Tribunal Supremo en Sentencia de fecha 6 de junio de 2003, recurso de casación no 5328/1998, y en Sentencia de fecha 30 de junio de 2004, recurso de casación en interés de la Ley no 39/2003, señala: "No ha lugar a plantear la prescripción sobre la base de la injustificada paralización de las actuaciones de la Inspección de los Tributos, en relación a la adopción de los actos de ejecución de las resoluciones de los Tribunales Económico Administrativo y Órganos jurisdiccionales, al amparo de lo dispuesto en el artículo 31.4 del Reglamento General de la Inspección de los Tributos, aprobado por Real Decreto 939/1986, de 25 de Abril, porque la doctrina jurisprudencial reiterada y completamente consolidada, sobre la interpretación de este precepto, se refiere a la injustificada paralización de las actuaciones de la Inspección de los Tributos, a partir del momento de iniciación de su actividad de comprobación e investigación, hasta la notificación del acto resolutorio del expediente incoado, pero no al retraso en que los órganos competentes de la Inspección de Hacienda puedan incurrir en la ejecución de las resoluciones de los Tribunales Económico-Administrativos y órganos Jurisdiccionales, ejecución que se regula en el primer caso en el Reglamento de Procedimiento de las Reclamaciones Económico-Administrativas, aprobado por Real Decreto 1999/1981, de 20 de Agosto, vigente en el caso de autos, y en el segundo por la Ley de 27 de Diciembre de 1956, de la Jurisdicción Contencioso-Administrativa, también vigente en el caso de autos, y, porque, además, cuando los órganos competentes de la Inspección de los Tributos, ejecutan una resolución de un Tribunal Económico-Administrativo, o una sentencia de un Tribunal Contencioso-Administrativo, no están propiamente ejerciendo una actividad inspectora, es decir no se trata de una "actuación de la Inspección" a los efectos del artículo 31.4 del Reglamento General de la Inspección de los Tributos, aprobado por Real Decreto 939/1986, de 25 de Abril".
 Por otro lado no se aprecia que se haya producido la prescripción alegada por cuanto se expone a continuación. Según consta en el expediente iniciadas las actuaciones de comprobación el 22 de diciembre de 1993 continuaron de forma ininterrumpida hasta el día de incoación del acta -26 de febrero de 1997- y, desde esa fecha, hasta el día en que se notifica el correspondiente acuerdo de liquidación -19 de septiembre de 1997-, por lo que no hubo prescripción de cinco años.
 Con posterioridad se produjeron nuevos actos que interrumpen el plazo de prescripción, reiniciándose su cómputo nuevamente, como fueron, interposición por la interesada en fecha 7 de octubre de 1997 de reclamación económico-administrativa ante el TEAC y la notificación por parte del Tribunal Central de su resolución de ... de 2001. En consecuencia, ha de rechazarse que en la fecha en que la ONI notificó a la entidad nueva liquidación en ejecución del fallo del Tribunal Central, 3 de noviembre de 2003, hubiera prescrito el derecho de la Administración a practicar liquidación por el impuesto y ejercicio de referencia.
 TERCERO: Por lo que se refiere a la siguiente cuestión que suscita en el expediente consistente en determinar la procedencia de exigir intereses de demora por el periodo comprendido entre la fecha de interposición de la reclamación y la del fallo que exceda del año establecido para resolver, cabe señalar que el Reglamento de Procedimiento en las Reclamaciones Económico-Administrativas, aprobado por Real Decreto 391/1996, vigente en el momento de interposición de la reclamación, establece en su artículo 64: "1. No podrá exceder de un año el tiempo que transcurra desde el día en que se inicie una reclamación económico-administrativa o se recurra en alzada una resolución que ponga término a la instancia respectiva, hasta aquel en que se resuelva, de no mediar causas justificadas que lo impidieren.
 Por tanto el precepto mencionado no contempla en ningún momento como tal efecto del retraso, la imposibilidad de liquidar intereses de demora por el tiempo que dure o haya durado el mismo.
 El interesado pretende que se le aplique la nueva regulación que sobre esta materia se regula en el artículo 240.2 de la nueva Ley General Tributaria, Ley 58/2003 de 17 de diciembre, que establece: "Transcurrido un año desde la iniciación de la instancia correspondiente sin haberse notificado la resolución expresa y siempre que se haya acordado la suspensión del acto reclamado, dejará de devengarse el interés de demora en los términos previstos en el apartado 4 del artículo 26 de esta ley".
 Por su parte el artículo 26.4 de la citada Ley dispone: "4. No se exigirán intereses de demora desde el momento en que la Administración tributaria incumpla por causa imputable a la misma alguno de los plazos fijados en esta ley para resolver hasta que se dicte dicha resolución o se interponga recurso contra la resolución presunta. Entre otros supuestos, no se exigirán intereses de demora a partir del momento en que se incumplan los plazos máximos para notificar la resolución de las solicitudes de compensación, el acto de liquidación o la resolución de los recursos administrativos, siempre que, en este último caso, se haya acordado la suspensión del acto recurrido".
 Sin embargo, lo dispuesto en dicho artículo 240.2, según señala la Disposición Transitoria Quinta. 3 de la Ley 58/2003 solo será de aplicación a las reclamaciones que se interpongan a partir de un año desde la entrada en vigor de esta ley, es decir, a partir del 1 de julio de 2005 y, la presente reclamación han sido interpuesta el 19 de noviembre de 2003, debiendo, en consecuencia, desestimarse las pretensiones de la reclamante.
 CUARTO: La siguiente cuestión planteada se refiere a si son o no procedentes los intereses sobre la sanción. El Tribunal Supremo, en Sentencia de 4 de febrero de 2002, que recoge la jurisprudencia sentada en Sentencias de 29 de octubre de 1999, 12 de junio y 22 de julio de 2000 y 18 de septiembre de 2001, de una forma explícita, se decanta por la improcedencia de liquidación de intereses de demora en los supuestos de suspensión de sanciones. Se basa el Alto Tribunal en que si, en virtud del artículo 35 de la Ley 1/1998, de 26 de febrero, de Derechos y Garantías de los Contribuyentes las sanciones tributarias impugnadas no pueden ejecutarse sino hasta que sean firmes en vía administrativa, no cabe que la Administración exija intereses suspensivos, como compensación de algo sobre lo que no podía disponer.
 En igual sentido se ha pronunciado este Tribunal Central en resolución de fecha 21 de abril de 2006 recaída en la reclamación no RG 3640-2004.
 La Ley 58/2003, de 17 de diciembre, General Tributaria, de acuerdo con la más reciente doctrina jurisprudencial, establece que no se exigirán intereses de demora hasta que la sanción sea firme en vía administrativa. El artículo 212 de la Ley 58/2003, que lleva por título "Recursos contra sanciones", establece en su apartado 3 que: "... 3. La interposición en tiempo y forma de un recurso o reclamación administrativa contra una sanción producirá los siguientes efectos:
 Dicha Disposición, que impide la liquidación de intereses suspensivos por el tiempo que transcurre hasta "la finalización del plazo de pago en período voluntario abierto por la notificación de la resolución que ponga fin a la vía administrativa", es aplicable a los procedimientos tributarios iniciados antes de la entrada en vigor de la Ley 58/2003 tal y como dispone la Disposición Transitoria Tercera de la citada Ley: "1. Los procedimientos tributarios iniciados antes de la fecha de entrada en vigor de esta ley se regirán por la normativa anterior a dicha fecha hasta su conclusión salvo lo dispuesto en el apartado siguiente. 2. Serán de aplicación a los procedimientos iniciados antes de la fecha de entrada en vigor de esta ley los siguientes artículos: ... d) El apartado 3 del artículo 212 de esta ley, relativo a los efectos de la interposición de recursos o reclamaciones contra sanciones".
 En consecuencia, procede anular los intereses de demora calculados por la Inspección de los Tributos sobre la sanción, que por importe de 8.361,44 euros se incluyen en el acto de ejecución.
 QUINTO: La siguiente cuestión que se plantea es la supuesta reformatio in peius en la liquidación dictada en ejecución del fallo del TEAC.
 La reclamante alega que en la liquidación dictada por la ONI el 17 de septiembre de 1997 el importe de intereses de demora era 51.606,55 euros. Sin embargo, con la ejecución de la resolución del TEAC se le exige por este concepto un importe de 72.089,75 euros (sin incluir los intereses sobre la sanción).
 La ONI con fecha 27 de octubre de 2003, en ejecución de la resolución de este Tribunal de fecha ... de 2001, expediente número de RG ..., dio de baja la liquidación correspondiente al IS del ejercicio 1992 por importe de 244.763,17 €, y practicó una nueva liquidación con una deuda tributaria de 261.542,82 € de las que 120.722,89 € correspondían a cuota, 80.458,49 € a intereses de demora (72.089,75 € de la cuota y 8.368,78 € de la sanción) y 60.361,44 € a la sanción. Se han modificado los intereses de demora y la sanción.
 En este caso, la reclamante plantea su alegación en relación con la deuda tributaria resultante de la liquidación dictada en ejecución del fallo del TEAC de ... de 2001, en concreto, en cuanto a los intereses de demora.
 El TEAC declaró que debía efectuarse su cálculo según lo que se establece en la doctrina sentada por el Tribunal Supremo en la sentencia de 30 de octubre de 1997, recaída en recurso de casación en interés de ley. En dicha sentencia se resuelve que los intereses deben calcularse aplicando el tipo de interés vigente en cada uno de los ejercicios que integran el periodo de liquidación y que cuando se anula un acto administrativo de liquidación, al practicar la nueva liquidación, procederá exigir intereses de demora del artículo 58.2.b) de la Ley General Tributaria, girados sobre la cuota liquidada de nuevo y calculados por el período de tiempo que media desde el día siguiente a la terminación del plazo de presentación de la declaración-liquidación hasta la fecha en que se entiende practicada la nueva liquidación. En aplicación de dicha doctrina el acto de ejecución dictado por la ONI, determina los intereses de demora por el plazo comprendido entre el día siguiente al último hábil para la presentación de la declaración-liquidación y el día en que se dictó por el Juzgado Civil de ... el Auto de declaración de quiebra voluntaria según lo dispuesto en el artículo 884 del Código de Comercio; es decir, desde el 26-07-1993 hasta el 25-10-99 aplicando año a año el tipo de interés vigente en cada momento. Figura detalle en el acuerdo de ejecución.
 Ahora bien, en la liquidación originaria de 17 de septiembre de 1997, al parecer, al calcular el importe de los intereses de demora, diferenció dos periodos: 1) Desde el día siguiente al de finalización del plazo voluntario de pago hasta el 22 de julio de 1995 inclusive; por dicho período aplicó un tipo de interés de demora único, el que estaba vigente en la fecha en que finalizó el plazo establecido para el pago del impuesto, del 12%, vigente desde el 30 de junio de 1990 hasta el 31 de diciembre de 1993; 2) Desde el 23 de julio de 1995 en adelante, aplicó el tipo de interés de demora vigente en cada uno de los ejercicios que integraban dicho período.
 Hay que tener en cuenta que, en la liquidación originaria, al parecer, ha aplicado el 12% desde el 26/07/93 hasta el 22 de julio de 1995, sin embargo, en el acuerdo de ejecución desde el 26/07/93 hasta 31/12/93 aplica el 12% y desde 31/12/93 hasta 31/12/96 el 11%, luego el tipo de interés del 11% aplicado desde el 31/12/93 hasta el 22/07/95 es inferior al del 12% aplicado en la liquidación originaria, lo que sin duda beneficia a la reclamante.
 Por otro lado, es claro que si los intereses han de comprender hasta el 25 de octubre de 1999 (la liquidación originaria es de 17 de septiembre de 1997, y los intereses se calculan hasta esa fecha), su importe necesariamente debe ser mayor, sin que el mayor importe de tales intereses en la nueva liquidación, frente a la anulada, suponga infracción del principio de reformatio in peius, porque este incremento es consecuencia del mayor periodo computable en la liquidación conforme a los preceptos legales aplicables. Nótese que en este caso no ha existido un acto administrativo autónomo de liquidación de dichos intereses.
 Por lo tanto no puede invocarse la reformatio in peius.
 Finalmente, señalar que lo dictado por la ONI es un acto de ejecución de una resolución del TEAC y aunque la interesada interpuso contra la resolución del TEAC recurso contencioso-administrativo ante la Audiencia Nacional aún estaba pendiente de sentencia firme. La sentencia de la Audiencia Nacional es de fecha 4 de noviembre de 2004, recurrida en casacion, mientras que la Inspección dictó acto de ejecución del fallo del TEAC el 27 de octubre de 2003; sin perjuicio de que deba tenerse en cuenta el resultado de la vía contenciosa.
 ESTE TRIBUNAL ECONÓMICO-ADMINISTRATIVO CENTRAL, EN SALA, en la presente reclamación económico-administrativa ACUERDA: Estimar en parte la reclamación interpuesta, de tal forma que la liquidación en cuestión no debió incluir los intereses suspensivos sobre la sanción, que por importe de 8.368,74 euros se incluyen en el acto de ejecución impugnado.
 Sentencia Administrativo No 10675/2008, TSJ Madrid, Sala de lo Contencioso, Sec. 5, Rec 950/2005, 23-09-2008
 Orden: Administrativo Fecha: 23/09/2008 Tribunal: Tsj Madrid Ponente: Alvarez Theurer, Carmen Num. Sentencia: 10675/2008 Num. Recurso: 950/2005


text:
 11.3.2017
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 66/1
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) 2017/428 AL COMISIEI
 din 10 martie 2017
 de aprobare a substanței de bază cărbune argilos, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1107/2009 al Parlamentului European și al Consiliului privind introducerea pe piață a produselor fitosanitare, și de modificare a anexei la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 al Comisiei
 (Text cu relevanță pentru SEE)
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1107/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 octombrie 2009 privind introducerea pe piață a produselor fitosanitare și de abrogare a Directivelor 79/117/CEE și 91/414/CEE ale Consiliului (1), în special articolul 23 alineatul (5) coroborat cu articolul 13 alineatul (2),
 întrucât:
 (1)
 În conformitate cu articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, Comisia a primit, la 18 mai 2015, o cerere din partea Ets Christian Callegari pentru aprobarea cărbunelui argilos ca substanță de bază. Cererea respectivă a fost însoțită de informațiile solicitate la articolul 23 alineatul (3) al doilea paragraf.
 (2)
 Comisia a solicitat asistență științifică din partea Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară (denumită în continuare „autoritatea”). La 6 iulie 2016, autoritatea a prezentat Comisiei un raport tehnic (2). La 7 octombrie 2016, Comisia a prezentat Comitetului permanent pentru plante, animale, produse alimentare și hrană pentru animale raportul de reexaminare (3) și un proiect al prezentului regulament, pe care le-a finalizat pentru reuniunea comitetului respectiv din 24 ianuarie 2017.
 (3)
 Documentația furnizată de solicitant indică faptul că substanța cărbune argilos nu are capacitatea inerentă de a cauza perturbări endocrine sau efecte neurotoxice ori imunotoxice și nici nu este o substanță care să prezinte motive de îngrijorare. În plus, această substanță nu este introdusă pe piață ca produs de protecție a plantelor, nici nu este folosită predominant în scopul protecției plantelor, dar este totuși utilă pentru protecția plantelor în compoziția unui produs alcătuit din substanța respectivă și apă. Prin urmare, această substanță trebuie considerată substanță de bază. Cărbunele argilos este un amestec de cărbune, astfel cum este definit în Regulamentul (UE) nr. 231/2012 al Comisiei (4), și de bentonită, astfel cum este specificată în Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1060/2013 al Comisiei (5), sub formă de granule.
 (4)
 Din examinările efectuate reiese că este de așteptat ca substanța cărbune argilos să îndeplinească, în general, cerințele prevăzute la articolul 23 din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, în special în ceea ce privește utilizările examinate și detaliate în raportul de reexaminare elaborat de Comisie. Prin urmare, este oportun să se aprobe cărbunele argilos ca substanță de bază.
 (5)
 Cu toate acestea, în conformitate cu articolul 13 alineatul (2) coroborat cu articolul 6 din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009 și ținând seama de cunoștințele științifice și tehnice actuale, este necesar să se includă anumite condiții de aprobare, detaliate în anexa I la prezentul regulament.
 (6)
 În conformitate cu articolul 13 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1107/2009, anexa la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 al Comisiei (6) ar trebui modificată în consecință.
 (7)
 Măsurile prevăzute în prezentul regulament sunt conforme cu avizul Comitetului permanent pentru plante, animale, produse alimentare și hrană pentru animale,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Aprobarea unei substanțe de bază
 Se aprobă substanța cărbune argilos, astfel cum este specificată în anexa I, ca substanță de bază, sub rezerva îndeplinirii condițiilor prevăzute în anexa respectivă.
 Articolul 2
 Modificări ale Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011
 Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 se modifică în conformitate cu anexa II la prezentul regulament.
 Articolul 3
 Intrarea în vigoare
 Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 10 martie 2017.
 Pentru Comisie
 Președintele
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) JO L 309, 24.11.2009, p. 1.
 (2) EFSA (Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară), 2016. Technical report on the outcome of the consultation with Member States and EFSA on the basic substance application for clayed charcoal for use in plant protection as a protectant in grapevines. EFSA supporting publication 2016:13(7):EN-1061. 28 p.
 (3) http://ec.europa.eu/food/plant/pesticides/eu-pesticides-database/public/?event=activesubstance.selection&language=EN
 (4) Regulamentul (UE) nr. 231/2012 al Comisiei din 9 martie 2012 de stabilire a specificațiilor pentru aditivii alimentari enumerați în anexele II și III la Regulamentul (CE) nr. 1333/2008 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 83, 22.3.2012, p. 1).
 (5) Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1060/2013 al Comisiei din 29 octombrie 2013 privind autorizarea bentonitei ca aditiv furajer pentru toate speciile de animale (JO L 289, 31.10.2013, p. 33).
 (6) Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 al Comisiei din 25 mai 2011 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1107/2009 al Parlamentului European și al Consiliului în ceea ce privește lista substanțelor active aprobate (JO L 153, 11.6.2011, p. 1).
 ANEXA I
 Denumire comună, numere de identificare
 Denumire IUPAC
 Puritate (1)
 Data aprobării
 Dispoziții specifice
 Cărbune argilos
 CAS No 7440-44-0 231-153-3 (Einecs) (cărbune activ)
 CAS No 1333-86-4 215-609-9 (Einecs) (negru vegetal)
 CAS No 1302-78-9 215-108-5 (Einecs) (bentonită)
 Nu este disponibil.
 Cărbune: puritatea prevăzută în Regulamentul (UE) nr. 231/2012
 Bentonită: puritatea prevăzută în Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1060/2013
 31 martie 2017
 Cărbunele argilos se utilizează în conformitate cu condițiile specifice incluse în concluziile raportului de reexaminare privind cărbunele argilos (SANTE/11267/2016), în special în apendicele I și II la respectivul raport.
 (1) Detalii suplimentare cu privire la identitatea, specificațiile și modul de utilizare a substanței de bază sunt prezentate în raportul de reexaminare.
 ANEXA II
 În partea C din anexa la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011, se adaugă următoarea rubrică:
 „13
 Cărbune argilos
 CAS No 7440-44-0 231-153-3 (Einecs) (cărbune activ)
 CAS No 1333-86-4 215-609-9 (Einecs) (negru vegetal)
 CAS No 1302-78-9 215-108-5 (Einecs) (bentonită)
 Nu este disponibil.
 Cărbune: puritatea prevăzută în Regulamentul (UE) nr. 231/2012 (*1)
 Bentonită: puritatea prevăzută în Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1060/2013 (*2)
 31 martie 2017
 Cărbunele argilos se utilizează în conformitate cu condițiile specifice incluse în concluziile raportului de reexaminare privind cărbunele argilos (SANTE/11267/2016), în special în apendicele I și II la respectivul raport.
 (*1) Regulamentul (UE) nr. 231/2012 al Comisiei din 9 martie 2012 de stabilire a specificațiilor pentru aditivii alimentari enumerați în anexele II și III la Regulamentul (CE) nr. 1333/2008 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 83, 22.3.2012, p. 1).
 (*2) Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1060/2013 al Comisiei din 29 octombrie 2013 privind autorizarea bentonitei ca aditiv furajer pentru toate speciile de animale (JO L 289, 31.10.2013, p. 33).”


type: wikipedia

text:
The Porter County Memorial Hall, also known as Memorial Opera House, is an historic Grand Army of the Republic memorial hall located in Valparaiso, Indiana. It was the meeting place of Chaplain Brown GAR Post No. 106, one of 592 GAR posts in Indiana. Designed in 1892 by a local architect, Charles F. Lembke., using Romanesque styling, it was built in 1892–3 to seat 100 people. It was also used as the local opera house.
 Local legend says that Wm Jennings Bryan spoke at the hall during the 1896 presidential campaign. Others who have been to the hall include Theodore Roosevelt, John Phillips Sousa, Marx Brothers. Decline began with the advent of the movies, for which it was converted. By the time of World War II it was an abandoned building. Beginning in 1955, the Community Theatre Guild leased the property and began maintaining it once again for theater productions, continuing to do so under a lease agreement with Porter County until the county again took full possession in the late 1990s to facilitate structural renovation and restoration. The Board of Commissioners for Porter County, who manage and maintain the structure, restored the hall in 1998, and established a new community theatre troupe and public management for touring productions, allowing the building to continue to be used as a theatrical and assembly facility as originally intended.
 The Memorial Opera House is located at 104 Indiana Avenue just east of the historic Porter County Jail and Sheriff's House. At the time of construction, Indiana Avenue was called Mechanics Street. The Opera House was added to the National Register of Historic Places in 1984. It was restored in 1998.Today, the Memorial Theatre Company produces six theatrical performances each year and host community concerts and other events. p
 Exterior
 The 1893 Memorial Opera House is "eclectic" in its styling, with the details, symmetry, and size associated with the Queen Anne style. Additional influences are seen in the broad entrance arches and side windows. This may reflect the influence of Louis Sullivan or H. H. Richardson, both active in nearby Chicago during this time.
 The main facade features a projecting, two-story central bay, with a jerkin-head gable. The ground floor of the bay is occupied by a broad, low-springing arch, formed by seven header courses of brick with rock-face limestone springers. The main entrance consists of two pairs of multi-light doors. Eight radiating lights fill the tympanum.
 Above the entrance is a recessed panel on a stone sill with the inscription, "1883, Memorial Hall, A monument to the Soldiers and Sailors of 1861-5." Above the dedication stone is a limestone sill and a fanlight with clear and stained glass set in a seven-course brick arch. A coved verge board outlines the edge of the jerkin-head gable, and is decorated by rosettes.
 On both sides of the central bay there are a single bay. At ground level, the windows are segmentally arched double-hung, with stone sills level with the springers of the central arch. Above, the double-hung windows have stone sills, and a stone belt course, serving as the lintels. A parapet with rounded "shoulders," on a stone cornice of corbelled brick.
 Two round towers frame the main facade. Rectangular windows have a stringcourse forming the sills, in line-with the central arch springers. A rock-faced belt course forming the lintels. Decorative brick detailing above the windows forms a foundation for a floriated frieze, with a modillioned cornice.
 Two-story structure has a pitched roof, interrupted by hipped roofs over projecting bays. Round-arched windows on each side, replicate the main façade. Shallow buttresses, interrupt the wall surface
 Interior
 The interior retains the orchestra pit and side boxes. The boxes are framed by turned posts, and the appliqué decorated railings. Latticework, similar to that used in Queen Anne houses, connects the posts across the top. A new floor with modern seating was installed in 1967, along with improvements to the orchestra pit. The improvement cost about $250,000.
 Significance
 The idea of building a memorial hall was started by the Chaplain Brown Post of the Grand Army of the Republic. They held a public subscription drive to secure the funds. The county Commissioners provided a lot and additional funds. Once open in 1893, the G.A.R. held patriotic rallies, concerts, and lectures in the building, but were unable to cover the Post's debts and operating costs. In 1901 the County assumed the debts and control of the building.
 In 1901, the building was leased to Albert F. Heineman. He provided brought in entertains for the city, including minstrel troupes, traveling theatrical companies, political figures, and vaudeville. William Jennings Bryan is said to have given his "Cross of Gold and Crown of Thorns" speech here, two years before the Chicago nominating convention in 1896, and Theodore Roosevelt appeared in 1900, while campaigning William McKinley as the vice presidential nominee.
 Live performances were the mainstay at the Opera House until the 1920s. Then, movies began to compete with and soon replace live performances. Some films and performances by local groups shared the stage during the 1920s, 1930s and 1940s. The Opera House was vacant as much as it was in use. In the 1950s demolition was being considered. In 1957 the Community Theatre Guild was formed with the express purpose the renovation and preservation of the Opera House.
 The Guild arranged a lease from the County Commissioners, and began making repairs and creating a stage for local talent. Work peaked in 1967, when a $250,000 renovation project was undertaken. The Guild continues to operate at the nearby Chicago Street Theatre, located several blocks north of the Opera House, but vacated the Opera House in the mid-1990s when a multi-million dollar renovation and restoration was undertaken by the county. The building itself skillfully combines elements typical of the 1890s into a gracious composition most easily described as Queen Anne. The building has remained remarkably intact, providing an excellent example of this type of facility from the Victorian era.
 Gallery
 Bibliography
 Hahn, Anthony Wayne. A History of the Porter County Memorial Opera House; an unpublished research report, 1971.
 Vidette-Messenger, March 25, 1960.
 Post Tribune, December 26, 1982, and December 9, 1983.
 References
 Sources
 Mullins, Lanette; Images of America; Valparaiso – Looking Back, Moving Forward; Arcadia Publishing; Chicago, Illinois; 2002
 Neeley, George E.; City of Valparaiso, A Pictorial History; G. Bradley Publishing, Inc.; St. Louis, Missouri; 1989; pg.
 Porter County Interim Report, Indiana Historic Sites and Structures Inventory; Historic Landmarks Foundation of Indiana; July 1991
 External links
 http://www.mohlive.com/ The Memorial Opera House website
 http://www.porterco.org/ Porter County, Indiana
 Buildings and structures in Valparaiso, Indiana
 National Register of Historic Places in Porter County, Indiana
 Indiana
 Monuments and memorials in Indiana
 Opera houses in Indiana
 Tourist attractions in Porter County, Indiana
 Theatres on the National Register of Historic Places in Indiana
 Theatres completed in 1892
 Music venues completed in 1892
 Opera houses on the National Register of Historic Places in Indiana
 1892 establishments in Indiana


text:
 19.3.2009
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 73/46
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 11/2009
 от 5 февруари 2009 година
 за изменение на приложение XIII (Транспорт) към Споразумението за ЕИП
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, наричано по-долу „Споразумението“, и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Приложение XIII към Споразумението бе изменено с Решение на Съвместния комитет на ЕИП No 129/2008 от 5 декември 2008 г. (1)
 (2)
 Решение 2008/386/ЕО на Комисията от 23 април 2008 г. за изменение на приложение А към Решение 2006/679/ЕО относно техническата спецификация за оперативна съвместимост, свързана с подсистемата „Контрол, управление и сигнализация“ на трансевропейската конвенционална железопътна система, и на приложение А към Решение 2006/860/ЕО относно техническа спецификация за оперативна съвместимост, свързана с подсистемата „Контрол, управление и сигнализация“ на трансевропейската железопътна система за високоскоростни влакове (2) следва да бъде включено в Споразумението,
 РЕШИ:
 Член 1
 В точки 37и (Решение 2006/679/ЕО на Комисията) и 37й (Решение 2006/860/ЕО на Комисията) от приложение XIII към Споразумението се добавя следното тире:
 „—
 32008 D 0386: Решение 2008/386/ЕО на Комисията от 23 април 2008 г. (ОВ L 136, 24.5.2008 г., стр. 11).“
 Член 2
 Текстовете на Решение 2008/386/ЕО на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 6 февруари 2009 г., при условие че всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от Споразумението, са внесени в Съвместния комитет на ЕИП (3).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 5 февруари 2009 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Alan SEATTER
 (1) ОВ L 25, 29.1.2009 г., стр. 36.
 (2) ОВ L 136, 24.5.2008 г., стр. 11.
 (3) Без отбелязани конституционни изисквания.


type: caselaw

text:
 7.3.2016
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 90/4
 Zahtjev za prethodnu odluku koji je 17. studenoga 2015. uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Poljska) – Minister Finansów protiv Aviva Towarzystwo Ubezpieczeń na Życie S.A. w Warszawie
 (Predmet C-605/15)
 (2016/C 090/06)
 Jezik postupka: poljski
 Sud koji je uputio zahtjev
 Naczelny Sąd Administracyjny
 Stranke glavnog postupka
 Tužitelj: Minister Finansów
 Tuženik: Aviva Towarzystwo Ubezpieczeń na Życie S.A. w Warszawie
 Prethodna pitanja
 1.
 Je li nacionalna odredba o izuzimanju nezavisne grupe osoba od poreza na dodanu vrijednost koja ne propisuje nikakve uvjete ili postupke u vezi s ispunjavanjem pretpostavki narušavanja tržišnog natjecanja spojiva s člankom 132. stavkom 1. točkom (f) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (1) (u daljnjem tekstu: Direktiva o porezu na dodanu vrijednost) u vezi s člankom 131. Direktive o porezu na dodanu vrijednost te načelima djelotvornosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja?
 2.
 Prema kojim kriterijima treba ocjenjivati je li ispunjena pretpostavka narušavanja tržišnog natjecanja propisana u članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive o porezu na dodanu vrijednost?
 3.
 Je li za odgovor na drugo pitanje važno da nezavisna grupa osoba članovima pruža usluge koje podliježu pravnim sustavima različitih država članica?
 (1) SL EU 2006, L 347, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)


text:
16.7.2020
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 228/13
 EEE JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS Nr. 7/2019
 2019 m. vasario 8 d.
 kuriuo iš dalies keičiamas EEE susitarimo II priedas (Techniniai reglamentai, standartai, bandymai ir sertifikavimas) [2020/926]
 EEE JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 98 straipsnį,
 kadangi:
 (1)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2018 m. rugsėjo 18 d. Komisijos reglamentas (ES) 2018/1246, kuriuo dėl medžio acto distiliato įtraukimo į Sąjungos kvapiųjų medžiagų sąrašą iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1334/2008 I priedas (1);
 (2)
 šis sprendimas susijęs su teisės aktais dėl maisto produktų. Teisės aktai dėl maisto produktų netaikomi Lichtenšteinui tol, kol jam taikomas Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas dėl prekybos žemės ūkio produktais, kaip nustatyta EEE susitarimo II priedo XII skyriaus įžangoje. Todėl šis sprendimas Lichtenšteinui netaikomas;
 (3)
 todėl EEE susitarimo II priedas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas,
 PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
 1 straipsnis
 EEE susitarimo II priedo XII skyriaus 54zzzzs punktas (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1334/2008) papildomas šia įtrauka:
 „—
 32018 R 1246: 2018 m. rugsėjo 18 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 2018/1246 (OL L 235, 2018 9 19, p. 3).“
 2 straipsnis
 Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE priede skelbtinas Reglamento (ES) 2018/1246 tekstas islandų ir norvegų kalbomis yra autentiškas.
 3 straipsnis
 Šis sprendimas įsigalioja 2019 m. vasario 9 d., jei pateikti visi pranešimai pagal EEE susitarimo 103 straipsnio 1 dalį (*1).
 4 straipsnis
 Šis sprendimas skelbiamas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE skyriuje ir EEE priede.
 Priimta Briuselyje 2019 m. vasario 8 d.
 EEE jungtinio komiteto vardu
 Pirmininkas
 Claude MAERTEN
 (1) OL L 235, 2018 9 19, p. 3.
 (*1) Konstitucinių reikalavimų nenurodyta.


text:
III. Eduárd (angolul Edward III; 1312. november 13. – 1377. június 21.) Anglia királya 1327-től haláláig. Elsősorban a százéves háború elindításáról, katonai sikereiről és politikai reformjairól ismert.
 Tizennégy évesen koronázták királlyá, miután anyja, Franciaországi Izabella megdöntötte apja, II. Eduárd hatalmát. Három évig csak névleg uralkodott, hiszen helyette Izabella és annak szeretője, Roger Mortimer gyakorolták a hatalmat, ám tizenhét évesen meglepetésszerűen kivégeztette Mortimert, anyját pedig bebörtönöztette és ezzel kezébe került Anglia irányítása. A skótok elleni sikeres hadjárat után Aquitánia hercegsége miatt konfliktusba keveredett VI. Fülöp francia királlyal, mire benyújtotta igényét a francia trónra és elkezdődött a százéves háború. Kezdeti bizonytalanságok után a crécyi csatában döntő győzelmet ért el és elfoglalta Calais-t, de előnyét nem tudta kihasználni, mert a nagy pestisjárvány, a fekete halál lesújtott országára és lakosságának harmadát elpusztította. 1356-ban a győztes poitiers-i csata után Franciaország területének jelentős részét elcsatolta. Idősebb korában gyenge egészsége és inaktivitása miatt politikai reformokra kényszerült, a parlament befolyása megerősödött, a franciák pedig visszaszerezték korábbi veszteségeik egy részét.
 III. Eduárd kiváló hadvezér volt, egyes hadtörténészek szerint a legjobb az angol történelemben. Apja katasztrofális uralkodása után helyreállította a korona tekintélyét és maga mellé állította a főnemességet. Ő alapította a Térdszalagrendet. Impulzív természete volt, de szükség esetén könyörületesnek is mutatkozott. Hosszú ideig, 50 évig uralkodott, amivel a középkorban csak dédapja, III. Henrik múlta felül.
 Gyermekkora
 Eduárd 1312. november 12-én született a windsori kastélyban II. Eduárd angol király és felesége, Franciaországi Izabella első gyermekeként. Apjának uralkodása az angol történelem egyik zavaros időszakára esett és a gondokat részben az okozta, hogy a király elhanyagolta az államügyeket, a skótok függetlenségi háborújában pedig több alkalommal vereséget szenvedett. Az arisztokrácia azt is nehezen viselte, hogy II. Eduárd kegyenceinek szűk csoportjára támaszkodott. A trónörökös születése valamelyest javított a király helyzetén a főnemesek ellenállásával szemben. Az újszülött Eduárdot apja 12 napos korában kinevezte Chester grófjának.
 1325-ben II. Eduárd azzal a követeléssel szembesült, hogy Gascogne uraként tegyen hűségesküt a francia királynak, IV. Károlynak (aki egyébként a sógora volt). Eduárd nem szívesen hagyta volna el országát, mert aktuális kegyence, ifjabb Hugh Despenser miatt igen feszült volt a helyzete az angol bárókkal. Ehelyett a trónörököst nevezte ki Gascogne hercegévé és maga helyett elküldte őt Párizsba. A fiatal herceget anyja (Károly király húga) is elkísérte, hogy segítsen a béketárgyalások során. Izabella azonban Párizsban az Angliából száműzött Roger Mortimerrel összeesküvést szőtt férje hatalmának megdöntésére. Hogy vállalkozásához szövetségeseket szerezzen, Eduárd herceget eljegyezte a 12 éves Hainault-i Filippával. A királyné és Mortimer átkeltek Angliába, ahol a nemesség és a korona tisztviselői átálltak az oldalukra. Összehívták a parlamentet, amely kényszerítette a királyt, hogy adja át trónját a fiának. A 14 éves III. Eduárdot 1327. január 25-én kiáltották ki Anglia uralkodójának, február 1-én pedig a westminsteri apátságban megkoronázták.
 Uralkodása
 Eduárd ekkor még csak névlegesen volt király, az országot gyakorlatilag Roger Mortimer irányította, aki kihasználva hatalmát egyre több földbirtokot és címet kaparintott meg. Népszerűtlenségét csak fokozta a skótoktól elszenvedett megalázó vereség Stanhope Park-nál és az ezt követő, 1328-ban megkötött edinburgh–northamptoni béke, amelyben kénytelenek voltak elismerni Skócia függetlenségét. A fiatal király is hamarosan konfliktusba került vele, mert Mortimer érezte helyzete ingatagságát és hogy Eduárd tekintélyét csökkentse, tiszteletlenül bánt vele. Eduárd helyzete jelentősen megszilárdult, amikor 1328 januárjában fia született. 1330-ra elhatározta, hogy döntésre viszi konfliktusát Moritmerrel. Októberre összehívta a parlamentet Nottinghamba, ahol hívei (William Montagu és mások) kis csoportjával meglepetésszerűen lefogta a kormányzót, majd miután a királyi hatalom elorzásával vádolták, november 29-én tárgyalás nélkül felakasztották.
 III. Eduárd elégedetlen volt ugyan a nevében kötött skót békeszerződéssel, de a háború megújítását nem ő kezdeményezte, hanem a főurak egy csoportja, akik Skócia függetlenedésével jelentős birtokokat veszítettek el. Köztük volt Edward Balliol, annak a John Balliolnak a fia, akit korábban skót királlyá koronáztak, de az angolok (III. Eduárd nagyapja, I. Eduárd) megfosztották a tróntól. Most Edward Balliol az angol király segítségét kérte családi birtokainak visszaszerzéséhez. Az angolok 1332 augusztusában Dupplin Moor-nál nagy győzelmet arattak és a kiskorú II. Dávid helyett Balliolt ültették a trónra. Ő azonban nem tudta megszilárdítani a hatalmát, hamar elűzték és ismét III. Eduárdtól kért segítséget. Az angolok ostrom alá vették a fontos határvárost, Berwicket és a Halidon Hill-i csatában szétverték a város felmentésére érkező skótokat. Eduárd visszahelyezte Balliolt a trónra és Dél-Skócia jelentős részét Angliához csatolta. Az angolbarát párt azonban nem tudta kézben tartani Skóciát, II. Dávid hívei fokozatosan felülkerekedtek és 1338-ban az angolok kénytelenek voltak kiegyezni velük. 1341-ben II. Dávid visszatérhetett országa élére.
 Az angol engedékenység egyik oka a skót-francia szövetség volt, amely miatt bármikor előfordulhatott, hogy kétfrontos harcra kényszerülnek. A franciák rendszeresen kisebb portyákat intéztek az angol partok ellen és a hírek szerint inváziót készítettek elő. 1337-ben VI. Fülöp francia király elkobozta az angol királytól az Aquitánia hercege és Ponthieu grófja címeket. III. Eduárd ahelyett, hogy apja példáját követve békés megoldásra törekedett volna és ezen franciaországi birtokok után hűséget esküszik Fülöpnek, válaszul bejelentette, hogy IV. Fülöp unokájaként igényt tart a francia trónra (VI. Fülöp III. Fülöp fiatalabb fiának, Valois Károlynak volt a gyermeke és a Capet-ág férfiági kihalása után került a trónra. Eduárd leányági leszármazott volt, így a Franciaországban érvényes száli jog szerint ki volt zárva az örökösödésből; VI. Fülöp előtt három fivér váltotta egymást a trónon, mert csak lányaik értek el a felnőttkort). Az örökösödési konfliktus vezetett a két ország közötti százéves háborúhoz. A háború kezdeti szakaszában Eduárd szövetségeseket keresett. 1338-ban IV. Lajos német-római császár megígérte segítségét. 1340 januárjában Eduárd átkelt Flandriába és fogadta a flamand gróf hűségesküjét. Júniusban a sluysi tengeri csatában az angol flotta döntő vereséget mért a franciákra, így a háború hátralevő szakaszában uralta a La Manche csatornát és megakadályozott minden francia inváziós kísérletet.
 Eközben a növekvő háborús kiadások miatt egyre nőtt az angolok elégedetlensége. Az otthoni régenstanács a kincstár eladósodása miatt panaszkodott, a kontinensen tartózkodó királyt viszont feldühítette, hogy tisztségviselői képtelenek előteremteni a hadakozáshoz szükséges pénzt. Eduárd 1340 novemberében meglepetésszerűen hazatért és miután káoszt tapasztalt kormányzatnál, számos minisztert és főbírót menesztett, néhányat bebörtönzött. Köztük volt John de Stratford canterburyi érsek két rokona is, Robert Stratford chichesteri püspök és Henry de Stratford is. Az érsek azzal vádolta a királyt, hogy a tisztviselők letartóztatásával megsértette a törvényeket. Az 1341 áprilisában tartott parlamenten kiegyeztek egymással, Eduárd az adók megemeléséért cserébe elfogadta pénzügyi és kormányzati szabadságának korlátozását. Az uralkodó azonban még ugyanazon év októberében megszegte a megállapodást és kiszorította az érseket a politikai döntésekből.
 Korábban az angol királyi flottának nem volt állandó felügyelete, a döntéseket igény szerint, ad hoc hozták. III. Eduárd létrehozta "a király hajóinak tisztviselője" tisztséget, amelyet egymás után William de Clewre, Matthew de Torksey és John de Haytfield töltött. A pozíció utolsó birtokosa III. Eduárd uralkodása alatt Sir Robert de Crull volt. Ez a tisztség képezte később VIII. Henrik Tengerészeti Tanácsának és I. Károly Admiralitásának alapját.
 Háborús fordulatok
 Az 1340-es évek elejére nyilvánvalóvá vált, hogy Eduard szövetségkereső politikája túl sokba került és túl kevés eredményt hozott. A következő években inkább saját, angol hadseregét használta fel, mint amikor beavatkozott a bretagne-i örökösödési válságba, bár kezdetben ezek az akciók sem bizonyultak gyümölcsözőknek (kivéve Lancaster hercegének győzelmét az 1345-ös auberoche-i csatában) Eduárd megtagadta a firenzei bankároktól felvett 1 millió 365 ezer forintos adósságának kifizetését, így hitelezői csődbe mentek.
 A fordulópont 1346 júliusában következett be, amikor Eduárd 15 ezres seregével átkelt Normandiába. Kifosztotta Caent és végigvonult Észak-Franciaországon, hogy találkozzon a Flandriában lévő angol erőkkel. A királynak nem volt szándékában megütközni a franciákkal, de a Somme folyótól északra, Crécy falu mellett kedvező színteret talált és bevárta az őt üldöző VI. Fülöpöt. Augusztus 26-án a crécyi csatában döntő vereséget mért a túlerőben lévő franciákra. Valamivel később, október 17-én a Neville's Cross-i csatában egy másik angol sereg legyőzte és elfogta II. Dávid skót királyt. Miután így északi határát biztonságban tudhatta, Eduárd Calais ostromával folytatta franciaországi invázióját. Ez a hadművelet volt a legnagyobb léptékű az angolok részéről a százéves háborúban, hadseregük elérte a 35 ezer főt. Calais 1347. augusztus 3-án adta meg magát.
 A győzelem után azonban rajta kívül álló okok miatt kénytelen volt visszafogni háborús erőfeszítéseit. 1348-ban az addigi legnagyobb pestisjárvány, a ún. fekete halál teljes erejével lesújtott Angliára és lakosságának legalább harmadát elpusztította. A példa nélküli halálozás miatt munkaerőhiány lépett fel, ami a bérek emelkedéséhez vezetett. A nagybirtokosok jövedelme erősen visszaesett. A király és a parlament megpróbálta megállítani a folyamatot és 1349-ben, valamint 1351-ben törvényeket hoztak a bérek szabályozásáról. Hosszú távon nem járhattak sikerrel, de a rendelkezéseket szigorúan betartatták. A járvány összességében nem vezetett a kormányzat és a társadalom összeomlásához és a károkat figyelemre méltóan gyorsan hozták helyre. Az eredmények részben az olyan tehetséges államférfiaknak volt köszönhetőek, mint William Edington kincstárnok és William de Shareshull főbíró.
 Nagyobb léptékű katonai akciókra Franciaországban csak az 1350-es évek közepétől került sor ismét. 1356-ban a király legidősebb fia, Eduárd walesi herceg (közismert nevén a Fekete Herceg) nagy győzelmet aratott Poitiers-nél. A létszámhátrányban lévő angolok nemcsak megfutamították a franciákat, de elfogták II. János francia királyt és legfiatalabb fiát, Fülöpöt. A győzelmek sorozata után az angolok nagy területeket szálltak meg Franciaországban, a francia király a kezükben volt, a francia kormányzat pedig az összeomlás szélére került. A francia trónra benyújtott angol igény (amely eredetileg lehet, hogy csak politikai menőver volt) teljesülése kézzelfogható közelségbe került. A döntőnek szánt 1359-es hadjárattal azonban nem sikerült átütő sikert elérni, így Eduárd 1360-ban megkötötte a brétignyi békét, amelyben hatalmas területek átadásért cserébe lemondott trónigényéről.
 Kései évei
 Míg Eduárd uralkodása elején energikus és sikeres uralkodóként viselkedett, idős korára egyre inkább eluralkodott rajta a tehetetlenség és a kormányzás jórészt átcsúszott tisztségviselőinek, különösen William Wykeham winchesteri püspök kezébe. A viszonylag alacsony sorból származó Wykehamet 1363-ban lordpecsétőrré, 1367-ben pedig lordkancellárrá nevezte ki, bár a tapasztalatlansága miatti politikai nehézségek okán a parlament az utóbbi tisztségtől 1371-ben megfosztotta. Eduárd problémáit fokozta bizalmi embereinek halála, többen a pestis 1361–62-es visszatértekor hunytak el. William Montagu, a király társa az 1330-as hatalomátvételkor már 1344-ben meghalt; William de Clinton (aki szintén ott volt vele Nottinghamban) 1354-ben, seregeinek talán legtehetségesebb vezére, Henry of Grosmont pedig 1361-ben távozott el. A főurak többsége így már egy fiatalabb generációhoz tartozott, és inkább keresték fiai társaságát, mint a királyét.
 A király a hadszíntéren is egyre inkább fiai segítségére támaszkodott. Második fia, Antwerpeni Lionel 1361-ben megpróbálta erőszakkal alávetni a jórészt autonóm írországi normann-ír urakat, de vállalkozása nem járt sikerrel, csak 1366-ban sikerült megállapodni velük a kilkennyi egyezményben. Franciaországban a brétignyi békét követő évtizedben nagyrészt béke honolt, ám az angol fogságban lévő II. János miközben próbálta összeszedni a váltságdíját, 1364-ben meghalt. Őt a lendületes V. Károly követte a trónon, aki 1369-ben újrakezdte a háborút. Az angol hadakat Eduárd fiatalabb fia, John of Gaunt (Genti János) vezette, de nem sok sikerrel és az 1375-ben megkötött bruggei békében Calais, Bordeaux és Bayonne kivételével elvesztették korábbi hódításaikat.
 A katonai vereségek és a háborúskodás miatt fiskális megszorítások miatt Angliában megnőtt a politikai nyugtalanság. A problémák az 1376-ban összehívott, ún. "jó parlamentben" ütköztek ki. Azért hívták össze, hogy jóváhagyja az adóztatást, de az alsóház kihasználta az alkalmat és felhánytorgatta sérelmeit, különösen a király közeli tanácsadóival szemben. William Latimer főkamarást és John Neville főasztalnokmestert elbocsátották pozíciójukból. Eduárd szeretőjét, Alice Perrerst szintén elűzték az udvarból, mert úgy vélték, túl nagy befolyásra tett szert az idős uralkodó fölött. A köznemesség fő ellenfele azonban ekkor Eduárd kisebbik fia, John of Gaunt volt, aki a király és a walesi herceg betegsége miatt gyakorlatilag a kormányzat első emberévé lépett elő. Az arisztokrácia egy része, mint Wykeham vagy Edmund Mortimer az ő támogatói közé tartozott. Gaunt ekkor kénytelen volt engedni az alsóház követeléseinek, de a parlament következő, 1377-es összehívásakor (ún. "rossz parlament") a korábbi engedményeket visszavonták.
 Eduárd már nem vett részt ezekben a politikai csatározásokban; kb. 1375 után már alig látta el uralkodói teendőit. 1376 szeptemberének végén egy tályog miatt orvosi kezelésre szorult. 1377 februárjára felépült, de június 21-én a richmondi palotájában szélütést kapott és meghalt. Mivel legidősebb fia, a Fekete Herceg ekkor már halott volt, a trónon tízéves unokája, II. Richárd követte.
 III. Eduárd mint uralkodó
 Törvényhozás
 Eduárd uralkodásának középső szakaszában számos fontos rendeletet hoztak. Talán legismertebb példája ennek az 1351-es munkásrendelet, amellyel a pestisjárvány okozta munkaerőhiány miatti gondokat próbálták orvosolni. A rendelet a béreket a járvány előtti szintre csökkentette és visszafogta az elvándorlást azzal, hogy az urak jogot formálhattak embereik szolgálatára. A kereslet-kínálat közgazdasági elvet felülírni szándékozó törvény gondos betartatása ellenére sem érte a kívánt hatást, mert a földbirtokosok egymással is versengtek a munkaerőért. Az emberhiány okozta gondok viszont egy közösségbe terelték az alsóház kis földbirtokosait a Lordok Háza mágnásaival. A szigorú szabályok a parasztság ellenállásával találkoztak és 1381-ben Wat Tyler vezetésével Wat Tyler-féle felkelés tört ki.
 III. Eduárd uralkodása egybeesett a pápák avignoni fogságának idejével. A franciaországi háború során sokan azzal vádolták az erős francia befolyás alatt álló pápát, hogy igazságtalanul ítéli meg Angliát. Az egyház adójának egy része a pápához került és általános volt a vélekedés, hogy ezzel az ország ellenségét finanszírozzák; elégedetlenséget szült az is, hogy a megürült főpapi státuszokat a pápa jelöltjeivel töltötték be. Az 1350-ben és 1353-ban hozott provizorrendelet és az ún. "Praemunire" törvény megtiltotta a pápai püspökállítást és korlátozták az egyházfő befolyását az angol alattvalók fölött. A rendeletek miatt azonban nem szakadt meg az angol uralkodó és a pápa közötti kapcsolat; mindkettőjüknek szüksége volt a másik támogatására.
 További jelentős törvény volt az 1351-ben elfogadott felségsértési törvény, amelyben pontosan meghatározták ennek a sokféleképpen értelmezhető bűntettnek a definícióját (a törvény, bár jelentős változtatásokkal, de máig érvényben van). Megreformálták a békebírók helyzetét is, a továbbiakban nemcsak nyomozni és a gyanúsítottakat letartóztatni, hanem ítélkezni is volt joguk (pl. köztörvényes ügyekben).
 A parlament és az adóztatás
 III. Eduárd idejében már komoly hagyománya volt a képviseleti parlament intézményének (természetesen csak a nemesség számára), de uralkodása alatt komoly fejlődésen ment keresztül. Az addig némileg bizonytalan főúri státusz ezentúl azokra korlátozódott, akiknek joguk volt részt venni a parlamenten, amely fokozatosan formálisan is kétkamarássá vált: elkülönült a Lordok Háza és az alsóház. A nagyobb változások az alsóházban történtek, melynek jelentősen megnőtt a politikai szerepe. A "jó parlament" például az angol történelemben először volt olyan erős, hogy – bár arisztokrata támogatással – politikai válságot robbantson ki. Kialakult a tisztviselők felelősségrevonásának mechanizmusa, valamint a parlamenti szóvívő intézménye. Bár ezen vívmányok némelyike ekkor még ideiglenesnek bizonyult, létrejöttük vízválasztó volt az angol politikai élet fejlődésében.
 Az alsóház ereje az adók megszavazásának jogából adódott. A százéves háború hatalmas költségekkel járt, a király és miniszterei pedig különféle módszerekkel próbálták előteremteni a szükséges összegeket. Az uralkodó a koronabirtokokból származó állandó jövedelme mellett jelentős kölcsönöket vett fel hazai és itáliai hitelezőktől. Ezen kívül (és a kölcsönök visszafizetésére) szükség volt az alattvalók megadóztatására is. Többnyire vagyonadót vetettek ki (a városlakók ingóságaik után tizedet, a földművelők tizenötödöt fizettek), melyet azonban a parlamentnek jóvá kellett hagynia és a királynak bizonyítania kellett szükségességét. Kényelmesebb és megbízhatóbb bevételi forrást jelentettek a vámok. Az egyik hagyományos válfaja a gyapjúexportra 1275 óta kivetett vám volt, amit már – sikertelenül – I. Eduárd is megpróbált növelni. 1336 után különböző trükkökkel próbálták növelni a gyapjúvámból származó jövedelmet, majd a kereskedők felzúdulása után 1353-ban megegyeztek, hogy az új vámokat is a parlamentnek kell jóváhagynia (bár az akkor meglevők gyakorlatilag állandósultak).
 III. Eduárd gyakori különadókra való rászorulása miatt a parlament – különösen az alsóház – befolyása megnőtt. Általánosan elfogadottá vált, hogy az új adónak igazságosnak kell lennie, a királynak bizonyítania kell szükségességét, jóvá kell hagynia a képviselőknek és az ország javát kell szolgálnia. A parlament volt a helyszíne a király elé terjesztett panaszoknak is, amelyek főleg a korona tisztviselőinek túlkapásait hánytorgatták fel.
 A lovagi szellem és a nemzeti identitás erősödése
 Míg a király apja, II. Eduárd szinte folyamatosan konfliktusban állt az angol főnemességgel, III. Eduárd sikeresen megteremtette a bajtársiasság légkörét arisztokratáival. Apja és nagyapja alig létesített új nemesi címeket, ő azonban 1337-ben, a francia háború előtt egyetlen napon hat új grófi címet adományozott. Ugyanekkor kibővítette a ranglétrát a király közeli rokonainak járó hercegi (Duke) cím megalkotásával. Hogy kialakítsa főuraival a közösségi szellemet, 1348 körül megalapította a Térdszalagrendet. Néhány évvel korábban megpróbálkozott az Artúr királyhoz kötött Kerekasztal szellemiségének felélesztésével is, de a feltehetően a francia hadjárat valósága és az artúri lovagideálok közötti szakadék miatt ezzel a tervével felhagyott. A Térdszalagrend alapító okiratában nem is hivatkozik a Kerekasztalra, csak a lakomákon játszottak egy kerek asztalon űzött játékkal. A rend alapításának és jelmondatának előzményeit Polydorus Vergilius írja le; eszerint a fiatal Kenti Johanna, Salibury grófnője – és feltehetően a király akkori kegyencnője – egy calais-i bálon véletlenül leejtette harisnyakötőjét. Eduárd, a grófnő nevetségessé válását megelőzendő a térde köré kötötte a ruhadarabot és ekkor mondta ki a rend leendő jelmondatát: honi soit qui mal y pense – rossz az, aki rosszra gondol.
 Az arisztokrata szellem megerősödését a francia háború váltotta ki és ennek folyománya volt a nemzeti identitás karakteresebbé válása is. A francia inváziótól való félelem egységbe terelte az angolokat és háttérbe szorította a főnemesség normann-francia gyökereit. I. Eduárd óta élt az az összeesküvés-elmélet, hogy a franciák ki akarják irtani az angol nyelvet és erre a félelemre III. Eduárd propagandája is rááerősített. Az angol nyelvet így minden fórumon előtérbe hozták; 1362-ben elrendelték, hogy a bíróságokon az angolt kell használni, a következő évben pedig elsőként a történelmében, a parlament megnyitóját angolul tartották. Ugyanekkor kialakult a köznyelv irodalmi formája William Langland, John Gower, de elsősorban Geoffrey Chaucer Canterburyi mesék-je révén. A hatás nem volt azonnali, az 1362-es törvényt is franciául írták és nem volt közvetlen hatása; és a későbbiekben egészen 1377-ig franciául tartották a parlamenti nyitóbeszédeket. A Térdszalagrendnek is voltak francia tagjai, mint IV. János bretagne-i herceg vagy Robert de Namur.
 Megítélése
 III. Eduárd már életében addig példátlan népszerűségnek örvendett és időskorának sikertelenségeiért sem őt hibáztatták. Kortársa, a flamand Jean Froissart azt írta róla Krónikáiban, hogy "Artúr király napjai óta nem volt párja". Népszerűsége sokáig fennmaradt, bár idővel megítélése megváltozott és alkotmányos reformjait többre értékelték katonai hódításainál. Egyes 19. századi történészek, mint William Stubbs chesteri püspök országa elhanyagolásával vádolták, hogy elsősorban katona volt és Angliát csak mint a háborúzáshoz szükséges eszközök forrása érdekelte. A 20. században azonban rámutattak, hogy Eduárdot kora eszményei alapján kell megítélni, nem egy későbbi politikai ideál felé való törekvés szerint. Kortársai elvárásainak kiválóan megfelelt. Az uralkodót azzal is vádolták, hogy túlságosan bőkezűen osztogatta a birtokokat fiatalabb fiainak, megalapozva ezzel a későbbi nemzedékek konfliktusait, mint a Rózsák háborúját. Azonban ez is a kor gyakorlata volt és a királynak gondolnia kellett dinasztiája ágainak kihalására is.
 Amennyire Eduárd jellemére következtetni lehet, úgy temperamentumos és impulzív volt; erre utal Stratford érsekkel és a miniszterekkel való konfliktusa 1340/41-ben. Ugyanakkor ismert volt könyörületessége is; Roger Mortimer unokájának nem hogy megbocsátotta nagyapja vétkeit, de nagy szerepet kapott a francia háborúban és felvette a Térdszalagrendbe. Vallási szempontból és érdeklődési körét illetően megfelelt a hagyományoknak. Ahogyan a középkori királytól elvárták, kedvenc időtöltése a háborúskodás volt, és ebben olyan sikereket ért el, hogy egyes újkori hadtörténészek az angol történelem legnagyobb hadvezérének tartják. Családi kötelékei szokatlanul erősek voltak, a jelek szerint őszintén szerette feleségét (bár annak halála után számos szeretője volt). és ez az odaadás kiterjedt gyermekeire is; számos elődjétől eltérően öt felnőttkort megért fia közül egyik sem fordult ellene.
 Gyermekei
 III. Eduárdnak és Hainault-i Filippának 13 gyermeke született:
 Családfája
 III. Eduárd rokoni kapcsolatai a francia uralkodóházzal:
 Jegyzetek
 Irodalom
 ; 752pp
 Anglia uralkodói
 Plantagenet-ház
 1312-ben született személyek
 1377-ben elhunyt személyek
 Chester grófjai
 A Westminsteri apátságban eltemetett személyek