type: other

text:
AD 2016 nr 24 | Lagen.nu
 Jusek; Staten genom Arbetsförmedlingen
 Staten genom Arbetsförmedlingen i Stockholm.
 Mellan staten och Jusek gäller kollektivavtal.
 R.E., som är medlem i Jusek, har varit anställd hos Arbetsförmedlingen sedan mars 2009. Den 24 februari 2014 tillträdde han en befattning som arbetsförmedlare vid Arbetsförmedlingens kontor i Vällingby. Han hade sin huvudsemester under perioden den 7 april-4 maj 2014 och var föräldraledig den 5-7 maj 2014.
 På kvällen den 7 maj 2014 skadades R.E:s far vid en trafikolycka i Iran så att han behövde sjukhusvård där.
 R.E. var frånvarande från arbetet den 8, 9 och 12 maj 2014.
 R.E. åkte den 13 maj 2014 till Iran för att vara med sin far och ordna vård för honom.
 Efter ansökan beviljade Arbetsförmedlingen R.E. tjänstledighet med lön under tio arbetsdagar för tiden den 13-26 maj 2014.
 Den 26 maj 2014 ansökte R.E. på mejl om sex månaders tjänstledighet med åberopande av att han på grund av faderns hälsotillstånd måste vara kvar hos sina föräldrar i Iran. Arbetsförmedlingen avslog ansökan om tjänstledighet och begärde i mejl den 3 juni 2014 att R.E. skulle inställa sig på arbetet den 9 juni 2014.
 I mejl den 8 juni 2014 begärde R.E. omprövning av avslagsbeslutet. I mejl och brev den 12 juni 2014 förklarade Arbetsförmedlingen att ansökan om tjänstledighet hade avslagits och att R.E. från och med den 9 juni 2014 hade varit olovligt frånvarande från arbetet. I meddelandet angavs att om R.E. inte den 23 juni 2014 hade inställt sig på arbetet, riskerade han att skiljas från anställningen på grund av olovlig frånvaro.
 I mejl den 19 juni 2014 svarade R.E. att han inte kunde vara tillbaka på arbetet den 23 juni 2014. Arbetsförmedlingen svarade i mejl samma dag att det som kunde ändra avslagsbeslutet var om R.E. visade upp ett beslut från Försäkringskassan om beviljad anhörigvård. Det angavs vidare att R.E. senast den 7 juli 2014 skulle komma in med ett sådant beslut alternativt infinna sig på arbetet. Den 8 juli 2014 svarade R.E. på mejl att han inte kunde komma in med något beslut om anhörigvård.
 Efter den 8 juli 2014 förekom inga kontakter mellan R.E. och Arbetsförmedlingen förrän R.E. återkom till Sverige.
 Medan R.E. var i Iran beslutade Arbetsförmedlingen den 8 september 2014 att avskeda honom, vilket beslut sändes med rekommenderat brev hem till R.E. Staten avskedade alltså R.E. med verkan från den 18 september 2014.
 R.E. återkom till Sverige den 15 september 2014.
 Avskedandet har föranlett tvist mellan parterna som de inte kunnat lösa vid förhandlingar.
 Jusek har i första hand yrkat att Arbetsdomstolen förpliktar staten genom Arbetsförmedlingen att till R.E. betala
 1. ekonomiskt skadestånd för utebliven lön under perioden den 16 september 2014 till och med den 31 mars 2015 med 190 194 kr (168 740 kr avseende lön med 28 100 kr per månad och 21 454 kr i semesterersättning), med ränta enligt 6 § räntelagen från den 25 mars 2015 till dess betalning sker,
 2. ekonomiskt skadestånd för utebliven lön från och med den 1 oktober 2015 till och med dagen för huvudförhandling (den 23 februari 2016) med 153 279 kr (134 686 kr avseende lön med 28 100 kr per månad, varav 22 286 kr avser februari 2016, och 18 593 kr i semesterersättning), med ränta enligt 6 § räntelagen på varje månadslönebelopp från den 25:e i respektive månad och på semesterersättningen från den 25 februari 2016, allt till dess betalning sker, och
 3. allmänt skadestånd med 150 000 kr, med ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för delgivning av stämningsansökan (den 25 februari 2015) till dess betalning sker.
 Jusek har i andra hand, för det fall Arbetsdomstolen skulle komma fram till att det inte funnits laga grund för avskedande men väl saklig grund för uppsägning, yrkat att Arbetsdomstolen förpliktar staten genom Arbetsförmedlingen att till R.E. betala
 1. ekonomiskt skadestånd för utebliven lön under tre månaders uppsägningstid med 93 157 kr (28 100 kr per månad jämte semesterersättning), med ränta enligt 6 § räntelagen från den 23 december 2014 till dess betalning sker, och
 2. allmänt skadestånd med 120 000 kr, med ränta enligt 6 § räntelagen från dagen för delgivning av stämningsansökan (den 25 februari 2015) till dess betalning sker.
 Jusek har förbehållit sig rätten att för R.E. begära ytterligare ekonomiskt skadestånd för framtida skada.
 Staten har bestritt yrkandena, men vitsordat sättet att beräkna ränta. Staten har vidare vitsordat att beräkningarna av beloppen avseende ekonomiskt skadestånd i och för sig är korrekta, men inte vitsordat något belopp avseende allmänt skadestånd. Staten har yrkat att ett såväl ekonomiskt skadestånd för perioden den 16 september 2014 till och med den 31 mars 2015 som allmänt skadestånd ska jämkas till i första hand noll kronor eller det lägre belopp som Arbetsdomstolen finner skäligt.
 Jusek har bestritt att skadestånden ska jämkas.
 R.E. har inte varit olovligen frånvarande, eftersom han har haft rätt till ledighet enligt 1 § lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl (1998:209) på grund av faderns skador och vård. Avskedandet av R.E. har således skett i strid mot förbudet i lagens 3 § och ska föranleda skadeståndsansvar enligt lagens 5 §.
 Om Arbetsdomstolen skulle finna att R.E. inte haft rätt till ledighet enligt lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl, görs i andra hand gällande att omständigheterna varit sådana att det ändå inte funnits ens saklig grund för att säga upp R.E. Staten har därför skilt R.E. från hans anställning i strid med anställningsskyddslagen och är skyldig att betala honom allmänt och ekonomiskt skadestånd.
 Om Arbetsdomstolen skulle komma fram till att det har funnits saklig grund för uppsägning, görs gällande att det i vart fall inte funnits skäl för att avskeda R.E. Staten ska då förpliktas att betala R.E. allmänt skadestånd och ekonomiskt skadestånd motsvarande lön och semesterersättning under tre månaders uppsägningstid.
 R.E. har varit aktiv för att försöka minska sin ekonomiska skada genom att söka arbete.
 R.E:s far och hans vård
 R.E:s far var i maj 2014 drygt 70 år gammal och bosatt i Bowkan, Iran. Fadern fick till följd av trafikolyckan den 7 maj 2014 en armfraktur, en allvarlig höftfraktur och infekterade sårskador. I början var fadern så dålig att han knappt var kontaktbar. Fadern var i behov av sådan kvalificerad vård, bl.a. en operation i höften, som inte kunde ges på det lokala sjukhuset i Bowkan. R.E. såg till att fadern, som inte hade någon sjukvårdsförsäkring för vård och transporter, flyttades till ett sjukhus i Teheran, Iran. Avståndet mellan Bowkan och Teheran är cirka 63 mil och restiden för den sträckan med buss är tolv timmar. R.E. skötte den dagliga omvårdnaden av fadern på sjukhuset i Teheran och såg till att han fick mat. R.E. blev också tvungen att själv införskaffa mediciner och ett höftimplantat med skruvar på den öppna marknaden. Fadern blev utskriven från sjukhuset och återvände till Bowkan i slutet av sommaren 2014. Fadern avled sedan i december 2014.
 Sjukvårdssystemet fungerar inte på samma sätt i Iran som i Sverige. I detta fall har R.E:s ständiga närvaro och delaktighet varit en förutsättning för att fadern skulle få nödvändig vård. Utan R.E:s insats hade fadern sannolikt inte överlevt sjukhusvistelsen.
 Ingen annan anhörig till fadern hade kunnat ersätta R.E:s insats. R.E. har en syster och en bror som också är bosatta i Sverige. Brodern har varit politiskt aktiv i Iran och kunde därför inte återvända dit. Systern i Sverige är ensamstående med två barn. R.E. har dessutom en syster i Iran, som är gift och bor tre timmars resa från Bowkan. Som gift kvinna i Iran har hon bara haft möjlighet att resa bort och lämna den egna familjen under några få dagar vid varje tillfälle. R.E:s mor är åldrig och talar inte persiska. Den kusin som annars brukade hjälpa R.E:s föräldrar skadades också i trafikolyckan. Kusinen bröt ena benet och fick ryggskador.
 R.E. har inte haft rätt till närståendepenning och ledighet för närståendevård, bl.a. eftersom vården av fadern skedde utanför EU.
 R.E:s frånvaro och kontakter med Arbetsförmedlingen
 R.E. hade ett antal kontakter med Arbetsförmedlingen efter trafikolyckan och medan han var i Iran. Arbetsförmedlingen fick därigenom full insikt om skälet till hans frånvaro.
 Torsdagen den 8 maj 2014 var R.E. på en läkarundersökning, vilket han meddelade sin närmaste chef, Y.K., genom sms och telefonsamtal. Den 9-12 maj 2014 hade R.E. ett flertal kontakter med Arbetsförmedlingen om sin situation till följd av trafikolyckan. Först måndagen den 12 maj 2014 fick R.E. besked om vem på Arbetsförmedlingen han skulle kontakta för att ansöka om tjänstledighet.
 R.E. har, när den tjänstledighet med lön som beviljats inte räckte, försökt att underlätta för Arbetsförmedlingen genom att ansöka om sex månaders tjänstledighet utan lön. De svårigheter i verksamheten som uppkom under sommaren 2014 på Arbetsförmedlingens kontor i Vällingby berodde inte bara på R.E:s frånvaro utan även på att flera anställda avslutade sina anställningar under den perioden.
 R.E. kom tillbaka till Sverige från Iran den 15 september 2014. Den 16 september 2014 ringde han Y.K. men fick inget svar. När han ringde till hennes efterträdare blev han hänvisad till huvudkontoret. Huvudkontoret hänvisade i sin tur till att ett rekommenderat brev hade skickats hem till honom. Det rekommenderade brevet innehöll beskedet om avskedande.
 R.E:s ansträngningar för att få ett nytt arbete
 R.E. har efter återkomsten till Sverige i september 2014 sökt nytt arbete, med undantag för perioden den 13-29 december 2014, då han var i Iran i samband med faderns begravning. R.E. var först inte inskriven som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen, men han sökte på egen hand ett femtontal arbeten inom sin profession; handläggare, handledare, introduktions- och rehabiliteringskonsult samt jobbförmedlare. Dessutom sökte han arbete inom försäljning och marknadsföring. Han blev kallad till fyra intervjuer.
 R.E. fick ett nytt arbete som började den 1 april 2015 som en provanställning. Den nya arbetsgivaren valde emellertid att avsluta anställningen per den 30 september 2015. Anledningen till att provanställningen avslutades var att R.E. till Skatteverket och Arbetsförmedlingen hade anmält att det förekom ekonomiska oegentligheter i den nya arbetsgivarens verksamhet för långtidsarbetslösa, som finansierades av allmänna medel.
 R.E. är sedan oktober 2015 åter igen aktivt arbetssökande, och han har kallats till flera intervjuer. Efter att provanställningen avslutats anmälde R.E. sig som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen.
 Staten genom Arbetsförmedlingen
 R.E. har inte haft rätt till ledighet enligt lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl, i vart fall inte rätt till så lång ledighet som hans frånvaro varat. Han har från den 7 maj 2014 bara fått beviljad ledighet för tiden den 13-26 maj 2014. Han har såldes varit olovligen frånvarande den 8- 12 maj 2014 och från den 9 juni 2014, eller i vart fall från den 23 juni 2014, till avskedandet. Han har trots uppmaning inte infunnit sig på sin arbetsplats och har därigenom gjort sig skyldig till arbetsvägran. Därmed har R.E. grovt åsidosatt sina åligganden mot arbetsgivaren och genom sitt agerande rubbat arbetsgivarens förtroende i sådan mån att staten haft skäl att avskeda honom. Under alla förhållanden har det funnits saklig grund för uppsägning på grund av personliga skäl. Mot bakgrund av de sakomständigheter som utgjort skälen för statens beslut att skilja R.E. från anställningen har det inte funnits någon skyldighet för arbetsgivaren att försöka omplacera R.E.
 I tiden före den 1 april 2015 har R.E. inte varit tillräckligt aktiv för att få ett annat arbete. Han har under denna första period inte anmält sig som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen.
 Det finns inget orsakssamband mellan statens avskedandeåtgärd och R.E:s ekonomiska skada för tiden efter den 30 september 2015. R.E. har själv orsakat att den provanställning hos annan arbetsgivare som han fick den 1 april 2015 avslutats.
 R.E. har varit medvållande till den uppkomna situationen genom att utebli från arbetet utan giltigt skäl under en mycket lång period, varför det inte är skäligt att staten åläggs skyldighet att betala allmänt skadestånd.
 Utveckling av grunderna för talan
 Redan i samband med att R.E. i februari 2014 tillträdde sin befattning vid kontoret i Vällingby överenskoms att han skulle ha semester under våren i stället för på sommaren för att bemanningen på kontoret skulle kunna lösas. R.E:s oplanerade frånvaro under sommaren 2014 medförde därför en betydande olägenhet för verksamheten vid kontoret. Det fanns inte möjlighet att låna in personal från andra kontor, och de handläggare som arbetade under sommaren 2014 drabbades av arbetsrelaterad stress.
 Under perioden den 8-12 maj 2014 hade R.E. bara ett samtal med Y.K., den 8 maj 2014. I samband med att R.E. fick tio arbetsdagars betald tjänstledighet under perioden den 13-26 maj 2014 lovade han att hålla regelbunden kontakt med Arbetsförmedlingen och informera om utvecklingen. Eftersom R.E. inte hade hört av sig, sände Y.K. honom ett mejl den 22 maj 2014 och efterfrågade mer information. Sedan R.E. vid mejlkorrespondensen under sommaren flera gånger uppmanats att inställa sig till arbete, hörde han efter den 8 juli 2014 och fram till beslutet om avskedande den 8 september 2014 inte alls av sig.
 Det är inte inom iransk sjukvård nödvändigt att en anhörig är närvarande för att den sjuke ska få vård. Att anhöriga i Iran i högre grad än i Sverige vakar vid sjukbädden kan i och för sig vitsordas. Att en gift eller ogift kvinna reser ensam är inte det minsta uppseendeväckande i Iran.
 Målet har avgjorts efter huvudförhandling. Vid denna har hörts, på begäran av Jusek, R.E. och, på begäran av staten genom Arbetsförmedlingen, sektionschefen Y.K. Även viss skriftlig bevisning har åberopats.
 Arbetsförmedlingen beslutade den 8 september 2014 att avskeda R.E. R.E. hade då varit frånvarande från arbetet i vart fall sedan den 23 juni 2014 trots att Arbetsförmedlingen uppmanat honom att inställa sig till arbete. Anledningen till den frånvaron var att R.E. den 13 maj 2014 hade åkt till Iran för att vara med sin far och ordna vård för honom. Fadern hade nämligen råkat ut för en trafikolycka den 7 maj 2014 och skadats så att han behövde sjukhusvård.
 Jusek har med anledning av avskedandet, som parterna är ense om skedde den 18 september 2014, yrkat ekonomiskt och allmänt skadestånd till R.E. i första hand för brott mot 3 § lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl och i andra hand för brott mot anställningsskyddslagen. Staten har bestritt yrkandena.
 Parterna tvistar om R.E. hade rätt till ledighet enligt lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl under den tid som hans frånvaro från arbetet varade och, om så inte är fallet, om frånvaron enligt anställningsskyddslagen utgjort tillräcklig grund för avskedandet eller i vart fall saklig grund för uppsägning.
 Parterna tvistar också om R.E. efter avskedandet gjort tillräckligt för att minska sin ekonomiska skada och om det finns ett tillräckligt orsakssamband mellan avskedandet och R.E:s ekonomiska skada för tiden efter det att han föranlett att en ny arbetsgivare avslutat en provanställning som han fått efter avskedandet.
 Lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl
 Lagen (1998:209) om rätt till ledighet av trängande familjeskäl grundar sig på EG-direktivet 96/34/EG av den 3 juni 1996 om ramavtalet om föräldraledighet, som genomför det nämnda ramavtalet. Av § 1.1 i ramavtalet om föräldraledighet, under rubriken syfte och tillämpningsområde, framgår att det i avtalet anges minimiföreskrifter som avser att underlätta för föräldrar som arbetar att förena åtaganden i arbetsliv och familjeliv. Enligt § 3.1 i avtalet ska arbetstagare ges rätt till ledighet på grund av force majeure som har samband med trängande familjeskäl vid sjukdom eller olycksfall, som gör arbetstagarens omedelbara närvaro absolut nödvändig.
 I internationell litteratur har det mot bakgrund av syftet med avtalet satts i fråga om de trängande familjeskälen måste ha med omvårdnad av barn att göra, dvs. att bestämmelsen inte skulle omfatta det fallet att en arbetstagare behöver ledigt av trängande skäl som avser dennes föräldrar (Karl Riesenhuber, European Employment Law - A Systematic Exposition, 2012, s. 519). Vid det svenska genomförandet av EG-direktivet åberopades bl.a. de befintliga bestämmelserna om rätt till ledighet vid närståendevård, som inte förutsätter att det är fråga om omvårdnad av barn, och det har i svensk litteratur antagits att lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl gäller även i förhållande till vuxna familjemedlemmar (Jenny Julén Votinius, Föräldrar i arbete - En könskritisk undersökning av småbarnsföräldrars rättsliga ställning, 2007, s. 296, jämför AD 2003 nr 70).
 Enligt 1 § lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl har en arbetstagare rätt till ledighet från sin anställning av trängande familjeskäl som har samband med sjukdom eller olycksfall och som gör arbetstagarens omedelbara närvaro absolut nödvändig. Av 3 § framgår att en arbetstagare inte får sägas upp eller avskedas enbart på grund av att arbetstagaren begär eller tar i anspråk sin rätt till ledighet enligt lagen. I 5 § finns bestämmelser om skadeståndsansvar för den arbetsgivare som bryter mot lagen.
 Som framgår av lagtextens ordalydelse gäller som förutsättning för rätt till ledighet dels att det är fråga om trängande familjeskäl som har samband med sjukdom eller olycksfall, dels att arbetstagarens omedelbara närvaro är absolut nödvändig till följd av de trängande familjeskälen. Av lagens förarbeten (prop. 1997/98:81 s. 19 f.) kan utläsas följande. De situationer som avses ska ha karaktären av force majeure. För att det ska finnas rätt till ledighet ska det vara fråga om en situation där familjemedlemmens närvaro behövs omedelbart i syfte att vara närvarande i ett akut skede, men inte för att under en längre period vårda den sjuke. Den svenska lagtexten ska ha samma innebörd som direktivtexten. I fråga om rätten till ledighet talar ordalydelsen i 1 §, enligt förarbetena, för att det får göras en bedömning i det enskilda fallet.
 Lagen har tidigare berörts i rättsfallet AD 2003 nr 70, där lagen dock inte ansågs tillämplig eftersom den i målet aktuella situationen - tillsyn av en systerdotter med psykiska och sociala problem som förlorat sin plats på ett s.k. HVB-hem - inte ansågs som en sådan akut situation som avses i lagen.
 Har avskedandet skett i strid med lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl?
 Att en nära släkting skadas allvarligt och plötsligt i en trafikolycka kan enligt Arbetsdomstolens mening i och för sig innebära att det i lagens mening finns trängande familjeskäl som har samband med sjukdom eller olycksfall. Frågan i målet är därför enligt domstolens mening om R.E:s fars skador och vård efter trafikolyckan den 7 maj 2014 inneburit att R.E:s omedelbara närvaro hos fadern varit absolut nödvändig i lagens mening även efter den 23 juni 2014. Det är den som påstår att en arbetstagares omedelbara närvaro är absolut nödvändig som har att visa de omständigheter som gör den omedelbara närvaron absolut nödvändig.
 Jusek har argumenterat för att R.E. befunnit sig i en svårbemästrad och utomordentligt speciell situation. Till följd av hur sjukvården fungerar i Iran hade R.E., enligt Jusek, i praktiken inget annat val än att stanna vid sin fars sida på sjukhuset dag och natt ända tills denne skrevs ut. R.E:s omedelbara närvaro har, enligt Juseks mening, varit absolut nödvändig tills fadern skrivits ut från sjukhuset och kommit tillbaka till sin hemstad.
 Det är enligt staten inte inom iransk sjukvård nödvändigt att en anhörig är närvarande för att den sjuke ska få vård utan även inlagda patienter utan någon medföljande får vård. Staten har framhållit att det i vart fall inte var absolut nödvändigt att just R.E. skulle befinna sig vid faderns sida på sjukhuset. Det fanns enligt staten andra familjemedlemmar och släktingar på plats i Iran och det fanns också möjlighet att vid behov anlita en utomstående s.k. patientmedföljare.
 Det är utrett att R.E:s far opererades omkring den 19 maj 2014 och att han ett par veckor senare opererades igen, varefter rehabilitering följde. Av R.E:s egna uppgifter framgår att faderns tillstånd var som mest kritiskt i maj och juni 2014. Därefter fick fadern fortsatt medicinsk behandling på sjukhuset. R.E. har inte kunnat uttala sig om när det akuta tillståndet var över, men enligt honom var fadern betydligt bättre i augusti 2014. Av läkarintyg framgår att R.E:s far skrevs ut från sjukhuset den 6 september 2014 med stabilt hälsotillstånd.
 R.E. har såvitt framkommit inte rådfrågat någon läkare eller annan insatt person om nödvändigheten av hans personliga närvaro under faderns sjukhusvistelse. Av R.E:s egna uppgifter framgår att han inte ville anlita någon utomstående för den omvårdnad av fadern som han skötte på sjukhuset, eftersom han tyckte att han inte kunde lita på en för honom främmande person som var villig att göra sådant för pengar och som han inte kunde kontrollera varje dag och då fadern, som dessutom bara talade kurdiska, inte skulle må psykiskt bra av att skötas om av någon främmande.
 Arbetsdomstolens bedömning av utredningen är att Jusek inte har förmått visa att R.E:s omedelbara närvaro hos fadern varit absolut nödvändig i lagens mening under i vart fall juli-september 2014, då det akuta skedet under alla förhållanden får anses ha klingat av. Redan av den anledningen har R.E. inte haft rätt till ledighet under den tiden enligt lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl, och avskedandet har således under alla förhållanden inte skett enbart på grund av att R.E. tagit i anspråk sin rätt till ledighet enligt den lagen.
 Har det funnits laga grund för avskedandet enligt anställningsskyddslagen?
 Grunden för avskedandet och ostridiga omständigheter
 Staten har som grund för avskedandet gjort gällande att R.E. varit olovligen frånvarande från arbetet den 8- 12 maj 2014 och från den 9 juni 2014, eller i vart fall från den 23 juni samma år, fram till dess avskedandet skedde den 18 september 2014. Han har enligt staten gjort sig skyldig till arbetsvägran när han trots uppmaning inte inställde sig till arbete.
 Arbetsdomstolen har funnit att R.E. under i vart fall juli-september 2014 inte hade rätt till ledighet enligt lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl, och det är ostridigt att R.E., som inte varit på arbetet, under den tiden inte beviljats ledighet trots att han ansökt om ledighet. Det innebär att R.E. får anses ha varit olovligen frånvarande från arbetet i vart fall från och med juli och till avskedandet i september 2014.
 Vidare är det ostridigt att Arbetsförmedlingen klargjort att det var fråga om olovlig frånvaro och uppmanat R.E. att inställa sig till arbete först till den 9 juni 2014 och sedan på nytt till den 23 juni 2014 samt att R.E. upplysts om att han riskerade att skiljas från sin anställning på grund av olovlig frånvaro om han inte inställde sig till arbete det senare av de nämnda datumen.
 Enligt 18 § anställningsskyddslagen får en arbetstagare avskedas om han eller hon grovt har åsidosatt sina åligganden gentemot arbetsgivaren. Därmed avses sådant avsiktligt eller grovt vårdslöst förfarande som inte rimligen behöver tålas i ett rättsförhållande.
 Olovlig frånvaro kan, om arbetstagaren uteblir från arbetsplatsen och utan godtagbar anledning avhåller sig från arbete under en inte obetydlig tid, vara grund för avskedande. Att så är fallet framgår redan av förarbetena till 1974 års anställningsskyddslag (prop. 1973:129 s. 239), som fortfarande är vägledande. Det råder inget tvivel om att en olovlig frånvaro under så lång tid som över en månad normalt utgör ett giltigt skäl för arbetsgivaren att skilja arbetstagaren från anställningen genom avskedande. Arbetsdomstolen har som regel sett särskilt allvarligt på fall där en arbetstagare som fått avslag på en begäran om ledighet ändå uteblir (se t.ex. AD 2002 nr 35 och AD 2006 nr 13). Den olovliga frånvaron kan då närmast ses som en arbetsvägran eller ordervägran. I linje med vad som har uttalats i förarbetena rörande liknande fall kan dock omständigheterna i det enskilda fallet ha varit sådana att arbetstagaren har haft ett skäl för sitt handlande som det kan vara rimligt att ta hänsyn till (prop. 1973:129 s. 124).
 I avgörandet AD 2003 nr 70 hade Arbetsdomstolen att pröva ett fall av olovlig frånvaro. En landstingsanställd sjuksköterska hade begärt ledigt under några veckor över jul och nyår ett visst år för att ta hand om en 16 årig systerdotter som på grund av allvarliga psykiska och sociala problem krävde ständig tillsyn. Sedan landstinget vägrat sjuksköterskan den begärda ledigheten uteblev hon ändå från arbetet under fyra veckor för att ta hand om systerdottern. Arbetsdomstolen uttalade att omständigheterna hade varit mycket speciella. Det fanns ingen annan anhörig än sjuksköterskan som hade kunnat ta hand om systerdottern. De alternativ som fanns för sjuksköterskan var därför att antingen själv ställa upp under en övergångstid eller att tillfälligt låta systerdottern tas om hand i ett s.k. § 12-hem. Den senare lösningen hade, enligt vad den ansvarige handläggaren hos kommunen berättat vid huvudförhandlingen, varit en klart olämplig lösning för systerdottern. Av utredningen framgick även att handläggaren på förhand gjort detta klart för sjuksköterskan. Arbetsdomstolen ansåg att sjuksköterskan hade blivit ställd inför valet mellan att ta sitt ansvar som nära anhörig till systerdottern eller att ta sitt ansvar som anställd inom landstinget. När hon i detta allvarliga personliga dilemma valde att vara frånvarande från arbetet och ta hand om systerdottern trots att landstinget inte gått med på det bedömdes hon inte ha grovt åsidosatt sina åligganden i anställningsförhållandet. Sjuksköterskan kunde genom sin frånvaro under de aktuella omständigheterna inte heller anses ha visat sig allmänt olämplig för anställningen som sjuksköterska hos landstinget, som hon tidigare skött utan anmärkning. Sjuksköterskan hade, enligt Arbetsdomstolen, inte gjort sig skyldig till något som med ett mera allmänt betraktelsesätt kunde betecknas som misskötsamhet utan det var fråga om en visserligen inte helt kortvarig, men ändå tillfällig frånvaro av skäl som helt var hänförliga till det allvarliga personliga dilemma som hon ställts inför. Arbetsdomstolen kom därför till uppfattningen att det mot bakgrund av de särpräglade omständigheterna inte hade funnits saklig grund för uppsägning av sjuksköterskan.
 Mot den redovisade rättsliga bakgrunden är frågan i målet närmast om R.E. haft så starka skäl för att under så lång tid trotsa Arbetsförmedlingens uppmaningar att komma till arbetet och om dessutom prognosen för att R.E. i framtiden ska lyda är så god att det inte funnits grund för att med anledning av den olovliga frånvaron skilja honom från anställningen.
 Staten har visserligen inte ifrågasatt att R.E. befann sig i en besvärlig situation, men hävdat att han ändå inte hade befogade skäl att utebli från arbetet. Jusek har å sin sida gjort gällande att R.E. var nödgad att sätta faderns intressen främst och att situationen var sådan att R.E. inte kunde värja sig.
 Arbetsdomstolen finner inte anledning att ifrågasätta att R.E. själv ansett att han, för den skadade faderns bästa, inte hade något annat alternativ än att på plats medverka vid vården av fadern. R.E. har agerat som en god son när han personligen tog hand om fadern på sjukhuset. Som tidigare konstaterats har han emellertid, såvitt framkommit, inte rådfrågat någon om nödvändigheten av hans personliga närvaro under faderns hela sjukhusvistelse eller på allvar undersökt alternativ till sin personliga närvaro. Det är, till skillnad från situationen i AD 2003 nr 70, inte utrett att fadern inte kunnat få adekvat omvårdnad utan R.E:s frånvaro från arbetet. Vidare har det, enligt R.E:s egna uppgifter, länge varit ovisst under hur lång tid fadern skulle behöva omvårdnad, dvs. under hur lång tid R.E. hade tänkt sig att vägra komma till arbetet. Även i detta avseende skiljer sig situationen i detta mål från den som prövades i 2003 års fall, där det redan på förhand stod klart att frånvaron skulle vara under bara fyra veckor.
 Arbetsdomstolen finner vid en samlad bedömning att det i R.E:s fall inte varit fråga om en sådan speciell situation att han borde ha fått behålla anställningen trots att han under lång tid, efter den redan ganska långa frånvarotid som Arbetsförmedlingen får anses ha accepterat, vägrat att inställa sig till arbete. Enligt Arbetsdomstolens mening utgör vägran ett så grovt åsidosättande av R.E:s åligganden mot sin arbetsgivare att det funnits laga grund för avskedandet. Arbetsförmedlingens förhållningssätt mot R.E., t.ex. när han förvägrades obetald tjänstledighet under sex månader för att ta hand om sin skadade far, kan inte förändra denna bedömning.
 Avskedandet av R.E. har inte skett i strid med lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl, redan eftersom R.E:s personliga närvaro vid faderns sjukbädd inte varit absolut nödvändig under hela frånvaroperioden. Staten har haft laga skäl enligt anställningsskyddslagen för att avskeda R.E. på grund av den olovliga frånvaron i form av vägran att trots uppmaning inställa sig till arbete. Därmed ska Juseks talan avslås.
 Jusek har förlorat och ska därför betala statens rättegångskostnader. Det yrkade kostnadsbeloppet har vitsordats.
 1. Arbetsdomstolen avslår Juseks talan.
 2. Jusek ska ersätta staten genom Arbetsförmedlingen för rättegångskostnader med 288 500 kr, varav 270 000 kr avser ombudsarvode, jämte ränta enligt 6 § räntelagen på det förstnämnda beloppet från dagen för denna dom till dess betalning sker.
 Dom 2016-04-06, målnummer A-27-2015
 Ledamöter: Sören Öman, Inger Andersson, Mårten Holmström, Karl Olof Stenqvist, Gösta Rehnstam, Ronny Wenngren och Carl-Gustaf Hjort. Enhälligt.
 A-27-2015
 1 §, 3 § och 5 § lagen (1998:209) om rätt till ledighet av trängande familjeskäl


type: wikipedia

text:
102 (сто и втора) година по юлианския календар е невисокосна година, започваща в събота. Това е 102-рата година от новата ера, 102-рата година от първото хилядолетие, 2-рата година от 2 век, 2-рата година от 1-вото десетилетие на 2 век, 3-та година от 100-те години. В Рим е наричана Година на консулството на Урс и Сура (или по-рядко – 855 Ab urbe condita, „855-а година от основаването на града“).
 Събития
 Консули в Рим са Луций Урс Сервиан и Луций Лициний Сура.
 Родени
 Починали


text:
Andrej Hlinka (* 27. september 1864, Černová, dnes časť Ružomberka, Rakúske cisárstvo – † 16. august 1938, Ružomberok, Česko-Slovensko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, politik, vedúca osobnosť slovenského národného hnutia.
 Bol aj jedným zo signatárov Martinskej deklarácie z 30. októbra 1918. Rovnako sa zúčastnil na Parížskej mierovej konferencii 20. septembra 1919.
 Život
 Andrej Hlinka bol národovec, politik, publicista, prekladateľ. Používal pseudonymy Kostolan, Lipták, Mešťan, Výborník. Narodil sa v Černovej č. p. 92 zo slovenských, roľníckych, robotníckych rodičov, pltníckeho faktora Andreja Hlinku a Márie, rod. Šulíkovej (v matrike "Schulik"). Mal osem súrodencov.
 Vďaka svojmu nadaniu a podpore učiteľa Jána Holdoša sa dostal na piaristické gymnázium v Ružomberku. Študoval tu v rokoch 18771880. V Ružomberku sa pod vplyvom profesora Karola Krčméryho národne uvedomil. Súčasne v ňom dozrelo rozhodnutie stať sa kňazom. V rokoch 18811883 navštevoval vyššie gymnázium v meste Levoča. Roku 1883 ho prijali za klerika seminára v Spišskej Kapitule, kde študoval teológiu. Verejne upozornil na obmedzovanie používania slovenčiny v seminári. Kňazskú vysviacku prijal 19. júna 1889 z rúk spišského biskupa Juraja Császku.
 Jeho prvé kaplánske pôsobisko bolo v Zakamennom-Kline na Orave. V roku 1890 ho biskup preložil najprv do obce Liptovské Kľačany a odtiaľ do mestečka Tvrdošín. V roku 1892 dostal faru v liptovských Troch Sliačoch. Usiloval sa tu zlepšiť sociálne postavenie farníkov založením spolku striedmosti a založením úverového a potravného spolku. Organizoval osvetové prednášky a slovenské divadelné predstavenia.
 V čase pôsobenia na sliačanskej fare sa zapojil do politického života. Priťahovala ho Uhorská ľudová strana (Néppárt), ktorá sľubovala riešiť aj otázku nemaďarských národov Uhorska. Pastoráciou a sociálnou činnosťou si získal podporu nižších ľudových vrstiev. To sa ukázalo 22. marca 1905, keď ho zvolili za farára v Ružomberku hlasmi okrajových štvrtí mesta. Ako ružomberský farár bol súčasne členom mestského zastupiteľstva, kde poukazoval na korupciu a mrhanie s financiami mesta. Usiloval sa urobiť všetko v prospech svojich veriacich, ich náboženského, kultúrneho a národného povznesenia.
 V roku 1907 sa stal zakladateľom peňažného ústavu Ľudová banka. (Funkciu predsedu jej správy prevzal až roku 1910).
 Už roku 1898 neúspešne kandidoval s programom Uhorskej ľudovej strany v ružomberskom okrese. Pod dojmom nesplnených sľubov sa s touto stranou v roku 1901 rozišiel. Zvolili ho do vedenia Slovenskej národnej strany. V práci pre týždenník Katolícke noviny od roku 1905 sa jeho bližšími spolupracovníkmi stali Ferdinand Juriga, Ferko Skyčák, Anton Bielek a František Jehlička. Jeho spolupracovník bol Vavro Šrobár a skupina okolo časopisu Hlas, ale aj Milan Hodža.
 5. 12. 1905 sa stal spoluzakladateľom samostatnej strany pod názvom Slovenská ľudová strana. Strana vystúpila s programom všeobecného a rovného volebného práva, zrušením liberálnych cirkevných zákonov (povinný občiansky sobáš a štátne matriky), uskutočnenie národnostného zákona, boj proti úžere a vysťahovalectvu. S jej programom bola zvolená väčšina slovenských poslancov do uhorského snemu.
 Pred parlamentnými voľbami v máji 1906 verejne podporil kandidatúru Vavra Šrobára. Spišský biskup Alexander Párvy ho za to 4. mája 1906 suspendoval ab officio (od farského úradu) a 18. júna 1906 po obvinení zo svätokupectva pri získaní ružomberskej fary aj ab ordine (od výkonu kňazského povolania). 27. júna 1906 bol uväznený v Ružomberku. V politickom procese 26. novembra-6. decembra 1906 ho súdili spolu s 15 spoločníkmi. Jeho vystúpenia za základné práva slovenského národa označili za poburovanie Slovákov proti Maďarom. Maďarským súdom, ako Slováka ho odsúdili na 2 roky väzenia, 1 500 korún pokuty a 680 korún súdnych trov. Ešte pred nastúpením do väzby došlo v jeho rodnej obci ku krviprelievaniu. Černovčania čakali, že bude prítomný pri posviacke ich nového kostola. Termín vysviacky sa určil v čase, keď prednášal v Česku. Pri pokuse o násilnú posviacku kostola 27. októbra 1907 došlo k Černovskej tragédii. Uhorskí žandári zastrelili 15 ľudí. Udalosť pred celým svetom odhalila brachiálnosť uhorskej liberálnej vlády a útlak slovenského národa.
 Hlinka ako Slovák, si odpykal svoj trest vo väzení v Segedíne (30. novembra 1907 – 10. februára 1910). Počas väzby ho v ďalšom procese 4. mája 1908 v Bratislave odsúdili na rok a pol väzenia a pokutu 1 700 korún. Celkový trest bol neskôr upravený na 2 roky a 9 mesiacov väzenia. Počas väzby bol vedúcim prekladateľom Starého zákona do slovenčiny, ktorého vydanie pripravoval Spolok svätého Vojtecha. Vo väzení sa dozvedel, že Vatikán (Kongregácia snemu) 27. februára 1909 vyniesol rozsudok v jeho spore s biskupom Párvym. Suspenzia nebola potvrdená a Párvy ju musel zrušiť.
 Po roztržkách so slovenskými evanjelikmi a liberálmi vystúpil zo Slovenskej národnej strany. 29. júla 1913 v Žiline obnovil Slovenskú ľudovú stranu a stal sa jej predsedom. Prvá svetová vojna zabránila, aby strana vyvinula väčšiu činnosť. Po období krátkej pasivity sa od roku 1916 aktivizoval. V Ružomberku založil slovenskú kníhtlačiareň Lev, ktorej cieľom bolo nábožensky, kultúrne a národne formovať slovenského človeka.
 24. mája 1918 na porade 25 významných slovenských politikov v Martine prispel k rozhodnutiu aktivizovať sa pre česko-slovenskú orientáciu. Bol účastníkom a spoluzakladateľom Slovenskej národnej rady v Martine 30. októbra 1918, ktorá sa vyslovila za vznik česko-slovenského štátu. Stal sa členom jej výkonného výboru.
 Ako zakladateľ Kňazskej rady sa zaslúžil o konsolidáciu cirkevných pomerov na Slovensku počas štátneho prevratu. V dôsledku protikatolíckej orientácie vládnych kruhov v Česku i na Slovensku 19. decembra 1918 v Žiline bola na jeho pokyn obnovená Slovenská ľudová strana. Zastával v nej predsednícku funkciu až do svojej smrti. Základným bodom programu bola autonómia Slovenska v rámci Česko-slovenskej republiky, vychádzajúca z existencie svojbytného historického slovenského národa. Autonomistický program sa opieral o Pittsburskú dohodu z 31. mája 1918. Keď nenašiel pre autonomistické požiadavky pochopenie u centralistickej československej vlády v Prahe, roku 1919 podnikol spolu s F. Jehličkom a Š. Mnoheľom cestu na mierovú konferenciu do Paríža, kde predložili otázku autonómie Slovenska na medzinárodné fórum. Po návrate na Slovensko bol zaistený a sedem mesiacov internovaný v Česku. Na slobodu ho prepustili až koncom apríla 1920, keď bol zvolený za poslanca.
 Pri oživení Matice slovenskej roku 1919 sa stal členom jej výboru a 4. novembra 1920 ho zvolili za predsedu Spolku svätého Vojtecha. Túto funkciu zastával až do roku 1938. V októbri 1921, pri príležitosti 700 výročia založenia Tretieho rádu sv. Františka z Assisi, sa zúčastnil spolu s moravským rímskokatolíckym kňazom Dr. Alojzom Kolísekom prvej veľkej spoločnej púti Čechov a Slovákov v novodobej histórii Československa. Roku 1924 dostal titul pápežského komorníka a v roku 1927 sa stal apoštolským protonotárom.
 Slovenskú ľudovú stranu (od roku 1925 Hlinkova slovenská ľudová strana) volila v medzivojnovom období väčšina voličov slovenskej národnosti. Hlinka bol v rokoch 19181938 jej poslancom v pražskej poslaneckej snemovni a v rokoch 19211938 predsedom jej parlamentného klubu. Dokázal čeliť vonkajším i vnútorným pokusom rozložiť stranu. Prežil niekoľko pokusov o atentát (napr. 2. mája 1919 na fare v Ružomberku, 12. júna 1921 na zhromaždení v Krupine). Slabinou strany bol jej konfesionalizmus.
 Hlinka bol výborný organizátor a rečník. Pre jeho utrpenie za slovenskú vec, autoritu v strane a patriarchálny zjav sa stal živým symbolom zápasu za práva slovenského národa. Aj keď to nie je všeobecne známa skutočnosť, za svojho priameho ideologického nasledovníka považoval Karola Sidora. Dňa 25. apríla 1939, teda už po vzniku prvej Slovenskej republiky, schválil Slovenský snem zákon č. 83/1939 Zb. Podľa §1 tohto zákona sa Andrej Hlinka zaslúžil o slovenský národ. Táto veta bola vytesaná do kameňa a umiestnená v budove Slovenského snemu.
 Telesné pozostatky A. Hlinku boli najprv uložené na ružomberskom cintoríne a 31. októbra 1938 slávnostne prenesené do mauzólea pri ružomberskom farskom kostole. Pred príchodom Červenej armády ich v marci 1945 odviezli na neznáme miesto na Slovensku.
 Počas celého obdobia autonómie Slovenska a prvej Slovenskej republiky sa šíril Hlinkov kult. Jeho meno niesli organizácie Hlinkova mládež a Hlinkova garda, hoci Hlinka nemal vplyv na ich založenie ani vedenie. Po roku 1948 patril medzi tie slovenské osobnosti, ktoré mali byť vymazané z historickej pamäti národa.
 Ideová orientácia
 Bola poznamenaná vlastenectvom, patriotizmom, kresťanským presvedčením, antikomunizmom a vychádzala z katolíckeho sociálneho učenia o odstránení, resp. zmiernení sociálnych rozdielov v spoločnosti. Vychádzal z existencie svojbytného slovenského národa, ktorý sa vytvoril a zachoval vďaka kresťanskej tradícii.
 Úryvok z Hlinkovej obhajoby z roku 1906
 Zo zápisnice z porady Slov. nár. strany 24. 5. 1918 v Martine, rekonštruovanej v r. 1924 K. A. Medveckým
 Z rozhovoru s americkým diplomatom Stephenom Bonsalom v Paríži 19. 9. 1919
 Slovák, 28. 4. 1920
 Slovák, Veľká noc 1936
 Manifestácia v Liptovskej Teplej, jún 1936. Výrok však býva často spochybňovaný pre jeho jediné uvedenie v novinách Slovenské zvesti.
 Zjazd HSĽS v Piešťanoch, september 1936
 Parafráza výroku so stretnutia s Karlom Hermannom Frankom, predsedom Sudetonemeckej strany, február 1938
 V snahe udržať slovenský svojráz presadzoval myšlienku samosprávy – autonómie Slovenska. Staval sa proti komunizmu i proti nacizmu. Ostro vystupoval proti pražskému centralizmu. Komunistická publicistika a historiografia ho obviňovala z koketovania s fašizmom a z uzavretia zmluvy o spolupráci s Konrádom Henleinom a politickým vodcom maďarskej menšiny v ČSR grófom Jánosom Eszterházym. Hlinka sa ako opozičný politik s obidvoma politikmi stretol v roku 1938, no písomnú dohodu s nimi neuzavrel. V novinách HSĽS Slovák zo dňa 1.3.1938 o porozumení s Henleinom a Eszterházym napísal:
 Keď sa jeho strana po Hlinkovej smrti s jeho zástupcom Jozefom Tisom na čele dostala v roku 1939 k moci a v prvej Slovenskej republike prevzala moc, stala sa z Hlinku kultová osobnosť nového režimu. Boli založené dve masové organizácie: Hlinkova garda, napodobenina nemeckej Sturmabteilung, a Hlinkova mládež, napodobenina nemeckej Hitlerjugend, s ktorými však ako presvedčený národný demokrat nemal ani po duchovnej stránke nič spoločné.
 Po obnovení Česko-Slovenska v roku 1945 a po príchode komunistov k moci bol Hlinka z dôvodu jeho negatívneho postoja ku komunistom a pražskému centralizmu zobrazovaný ako najväčší zločinec slovenskej histórie. Všetky diela, ktoré o ňom vznikli v rokoch 1948 až 1989, je preto nutné vidieť v tomto svetle.
 Po Nežnej revolúcii (1989) bol tento negatívny obraz upravený. V roku 1991 uverejnenej Slovak National Biography je napísané „one of the most significant personalities in modern Slovak history, a nationalistic Christian politician and representative of Slovak autonomic efforts“. Jeho podobizeň zdobila aj 1000-korunovú bankovku.
 Dielo
 Od 90. rokov 19. storočia prispieval do slovenskej tlače: Národný hlásnik, Katolícke noviny, Slovenské noviny, Národnie noviny (v rokoch 1896-97 tu uverejnil sériu článkov pod názvom „Naše krivdy“). Vo svojich článkoch obracal záujem na postavenie slovenského ľudu, poukazoval na potrebu zakladania svojpomocných spolkov a osvety. Jeho ideálom bol veriaci, ekonomicky sebestačný, národne uvedomelý a vzdelaný Slovák. Bojoval proti úžere, korupcii a maďarizácii. Roku 1897 spolu s A. Bielekom založil a do roku 1901 redigoval mesačník Ľudové noviny. V r. 19171938 bol hlavným redaktorom mesačníka Duchovný pastier. Po obnovení činnosti Slovenskej ľudovej strany roku 1919 založil týždenník a r. 1920 denník Slovák. Prispieval doň aktuálnymi politickými článkami, najmä úvodníkmi .
 Kriticky vystupoval proti oficiálnemu pražskému centralizmu, čechoslovakizmu a proti útokom namiereným na cirkev. Riešenie slovenskej otázky videl v uskutočnení autonómie Slovenska, ktorú považoval súčasne za podmienku zlepšenia česko-slovenských vzťahov. Je autorom brožúry Ako založíme gazdovsko-potravný spolok? (Ružomberok 1895). Zostavil a vydal spevník Vianočné piesne (Skalica 1901) a modlitebnú knižku Nábožný kresťan. Ďalšie diela: Modlitebná knižka a cirkevný katolícky spevník (Liptovský Mikuláš 1905, Ružomberok 1921), Katolícka autonómia (samospráva) v Uhorsku (Ružomberok 1899).
 Z obdobia jeho internácie v Česku r. 1919 vyšli posmrtne Zápisky z Mírova (Bratislava 1941, 1991; zostavil a vydal Karol Sidor). Pre deti zostavil spevník Nábožné katolícke dieťa a Cirkevný katolícky spevníček s modlitbami pre dietky (Ružomberok 1920). Kňazom je určené jeho dielo Hodegus sacerdotis, Sprievodca kňaza pri najnutnejších cirkevných obradoch. (Ružomberok 1931).
 Z maďarčiny preložil dielo Antala Szuzaia: Apológia čili sústavná obrana základných právd katolíckej viery (Ružomberok 1924). Preložil časti Starého zákona, ktoré vyšli vo vydaní Svätého Písma r. 1926 v Trnave.
 Z jeho výrokov bola zostavená publikácia Iskry, Slová A. Hlinku. (Bratislava 1943).
 Pozri aj
 Černovská tragédia
 Mauzóleum Andreja Hlinku
 1000 slovenských korún
 Kultúrny dom Andreja Hlinku
 Základná škola Andreja Hlinku
 týždenník (ktorého Hlinka bol majiteľom) Tatranský Slovák
 Literatúra
 HLINKA, Andrej. In:
 HURBAN-VAJANSKÝ, S.: Ružomberský kriminálny proces proti A. Hlinkovi. Martin 1906
 MEDVECKÝ, Karol A.: Slovenský prevrat. Trnava : Spolok Sv. Vojtecha 1930
 KOLÍSEK, A.: Andrej Hlinka. Bratislava 1924
 SIDOR, K.: Andrej Hlinka (1864-1926). Bratislava 1934
 CHÁB, V.: Andrej Hlinka. Praha 1934
 SILAN, J.: Requiem za A. Hlinkom. Trnava 1938
 MEDERLY, K.: A. Hlinka. Bratislava 1942
 FAGUĽA, L. G.: A. Hlinka. Bratislava 1943
 BEŠEŇOVSKÝ, Ľ. (zost.): Andrej Hlinka. Winnipeg 1983
 KIRSCHBAUM, J. - FUGA, F. (zost.): Andrej Hlinka v slove a obraze. Toronto - Ružomberok 1991
 BIELIK, F. - BOROVSKÝ, Š. (zost.): Andrej Hlinka a jeho miesto v slovenských dejinách. Bratislava, 1991
 BARTLOVÁ, A.: Andrej Hlinka. Bratislava 1991
 BALÁŽ, A.- BEBJAK, S. (zost.): To bol Andrej Hlinka. In: Magazín Slovenského denníka, 1990
 VNUK, F.: Andrej Hlinka. (Bratislava, 1998)
 LETZ, R. - MULÍK, P. a kol.: Pohľady na osobnosť Andreja Hlinku. Martin : Matica slovenská, 2009
 HRABOVEC, E.: Andrej Hlinka a slovenskí katolíci očami Svätej stolice 1918 - 1927. Bratislava : Lúč, 2014
 LETZ, R. (ed.): Andrej Hlinka vo svetle dokumentov. Bratislava : PostScriptum, 2015. 360 s. ISBN 978-80-89567-36-2
 Czechs, Slovaks, and Father Hlinka In: Stephen Bonsal, Suitors and Suppliants: The Little Nations at Versailles (Kennikat Press Port Washington, NY 1946, 1969)
 LETZ, R. - STANO, P. (zost.): Národe môj. Pamätnica 150. výročia narodenia Andreja Hlinku. Bratislava : Postscriptum, 2015.
 HOLEC, Roman: Andrej Hlinka : Otec národa? Bratislava : Marenčin PT, 2019. 320 s. ISBN 978-80-569-0440-4
 Slovenský národný archív, pozostalosť A. Hlinku
 Liptovské múzeum v Ružomberku - stála expozícia, venovaná A. Hlinkovi.
 Iné projekty
 Externé odkazy
 Webová stránka venovaná Andrejovi Hlinkovi
 Záznam o pokrstení v matrike farnosti Ružomberok
 Socha Andreja Hlinku v Žiline
 Sto slávnych Slovákov, 1995
 Slovak radio /Andrej Hlinka v anglickom jazyku
 Dom Andreja Hlinku - expozícia v Černovej foto/flash
 Film Hlinka (RTVS, MOOVI, 2018)
 Politici HSĽS
 Slovenskí politici
 Signatári Martinskej deklarácie
 Slovenskí rímskokatolícki kňazi
 Osobnosti na slovenských bankovkách
 Osobnosti na česko-slovenských poštových známkach
 Osobnosti na slovenských poštových známkach
 Osobnosti z Černovej


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avviso legale importante
 |
 22009A0221(01)
 Accordo tra la Comunità europea e la Repubblica d’Armenia su alcuni aspetti relativi ai servizi aerei
 Gazzetta ufficiale n. L 050 del 21/02/2009 pag. 0022 - 0029
 Accordotra la Comunità europea e la Repubblica d’Armenia su alcuni aspetti relativi ai servizi aereiLA COMUNITÀ EUROPEA,da una parte, eLA REPUBBLICA D’ARMENIA,dall’altra,(di seguito denominate "le parti")CONSTATANDO che vari Stati membri della Comunità europea e la Repubblica d’Armenia hanno concluso accordi bilaterali in materia di servizi aerei che contengono disposizioni in contrasto col diritto comunitario,CONSTATANDO che la Comunità europea dispone di una competenza esclusiva in relazione a diversi aspetti che possono essere disciplinati dagli accordi bilaterali sui servizi aerei conclusi dagli Stati membri della Comunità europea con i paesi terzi,CONSTATANDO che, in virtù della legislazione comunitaria, i vettori della Comunità stabiliti in uno Stato membro hanno diritto a un accesso senza discriminazioni alle rotte aeree fra gli Stati membri della Comunità europea e i paesi terzi,VISTI gli accordi fra la Comunità europea e alcuni paesi terzi che prevedono, per i cittadini di tali paesi, la possibilità di acquisire la proprietà di vettori aerei titolari di una licenza rilasciata in conformità della legislazione comunitaria,RICONOSCENDO che le disposizioni degli accordi bilaterali sui servizi aerei conclusi tra gli Stati membri della Comunità europea e la Repubblica d’Armenia che sono in contrasto con la legislazione comunitaria devono essere rese integralmente conformi a quest’ultima, in modo da istituire un fondamento giuridico valido per la prestazione dei servizi aerei tra la Comunità europea e la Repubblica d’Armenia e per garantire la continuità di tali servizi aerei,CONSTATANDO che in virtù della legislazione europea i vettori aerei non possono, in linea di principio, concludere accordi che possano pregiudicare il commercio fra Stati membri della Comunità europea e che abbiano per oggetto o per effetto di impedire, limitare o falsare la concorrenza,RICONOSCENDO che le disposizioni degli accordi bilaterali sui servizi aerei conclusi fra gli Stati membri della Comunità europea e la Repubblica d’Armenia che i) comportano o favoriscono l’adozione di accordi tra imprese, decisioni di associazioni di imprese o pratiche concordate che impediscono, limitano o falsano la concorrenza fra vettori aerei sulle relative rotte; o ii) rafforzano gli effetti di tali accordi, decisioni o pratiche concordate; o iii) delegano ai vettori aerei o ad altri operatori economici privati la responsabilità di adottare misure che impediscono, limitano o falsano la concorrenza fra vettori aerei sulle relative rotte, possono rendere inefficaci le norme sulla concorrenza applicabili alle imprese,CONSTATANDO che il presente accordo non ha lo scopo di aumentare il volume totale del traffico aereo fra la Comunità europea e la Repubblica d’Armenia, compromettere l’equilibrio fra i vettori comunitari e i vettori della Repubblica d’Armenia, né modificare le disposizioni dei vigenti accordi bilaterali sui servizi aerei in relazione ai diritti di traffico,HANNO CONVENUTO QUANTO SEGUE:Articolo 1Disposizioni generali1. Ai fini del presente accordo, per "Stati membri" si intendono gli Stati membri della Comunità europea.2. In ciascuno degli accordi elencati nell’allegato I, i riferimenti ai cittadini dello Stato membro che è parte di tale accordo si intendono fatti ai cittadini degli Stati membri della Comunità europea.3. In ciascuno degli accordi indicati nell’allegato I, i riferimenti ai vettori o alle compagnie aeree dello Stato membro che è parte di tale accordo si intendono fatti ai vettori o alle compagnie aeree designate da tale Stato.Articolo 2Designazione da parte di uno Stato membro1. Le disposizioni di cui ai paragrafi 2 e 3 del presente articolo sostituiscono le corrispondenti disposizioni degli articoli di cui all’allegato II, lettere a) e b), in relazione alla designazione dei vettori aerei da parte dello Stato membro interessato, alle autorizzazioni e ai permessi a essi rilasciati dalla Repubblica d’Armenia, nonché al rifiuto, alla revoca, alla sospensione o alla limitazione di tali autorizzazioni o permessi.2. Una volta ricevuta la designazione da parte di uno Stato membro, la Repubblica d’Armenia rilascia gli opportuni permessi e autorizzazioni con tempi procedurali minimi, a condizione che:i) il vettore sia stabilito, a norma del trattato che istituisce la Comunità europea, nel territorio dello Stato membro che ha proceduto alla designazione e che sia in possesso di una licenza di esercizio valida ai sensi della legislazione comunitaria;ii) lo Stato membro competente per il rilascio del certificato di operatore aereo eserciti e mantenga l’effettivo controllo regolamentare sul vettore aereo e l’autorità aeronautica competente sia chiaramente indicata nella designazione; eiii) il vettore aereo appartenga direttamente o tramite partecipazione maggioritaria a Stati membri e/o a cittadini di Stati membri e/o ad altri Stati indicati nell’allegato III e/o a cittadini di questi altri Stati, e sia da questi effettivamente controllato.3. La Repubblica d’Armenia può rifiutare, revocare, sospendere o limitare le autorizzazioni o permessi di un vettore aereo designato da uno Stato membro qualora si verifichi una delle seguenti circostanze:i) il vettore non sia stabilito, a norma del trattato che istituisce la Comunità europea, nel territorio dello Stato membro che ha proceduto alla designazione, ovvero non possieda una licenza di esercizio valida ai sensi della legislazione comunitaria;ii) il controllo regolamentare effettivo del vettore aereo non sia esercitato o non sia mantenuto dallo Stato membro responsabile del rilascio del suo certificato di operatore aereo ovvero se l’autorità aeronautica competente non è chiaramente indicata nella designazione; oiii) il vettore aereo non appartenga direttamente o tramite partecipazione maggioritaria a Stati membri e/o a cittadini di Stati membri e/o ad altri Stati indicati nell’allegato III e/o a cittadini di questi altri Stati, o non sia da questi effettivamente controllato.La Repubblica d’Armenia esercita i diritti di cui al presente paragrafo senza discriminare i vettori aerei comunitari in base alla loro nazionalità.Articolo 3Sicurezza1. Le disposizioni di cui al paragrafo 2 del presente articolo integrano le corrispondenti disposizioni degli articoli di cui all’allegato II, lettera c).2. Se uno Stato membro ha designato un vettore aereo il cui controllo regolamentare è esercitato e mantenuto da un altro Stato membro, i diritti della Repubblica d’Armenia in relazione alle disposizioni sulla sicurezza contenute nell’accordo fra lo Stato membro che ha designato il vettore e la Repubblica d’Armenia si applicano parimenti all’adozione, all’esercizio o al mantenimento di norme di sicurezza da parte dell’altro Stato membro e per quanto riguarda l’autorizzazione all’esercizio rilasciata a tale vettore aereo.Articolo 4Tassazione del carburante per la navigazione aerea1. Le disposizioni di cui al paragrafo 2 del presente articolo integrano le corrispondenti disposizioni degli articoli di cui all’allegato II, lettera d).2. Nonostante qualsiasi altra disposizione contraria, nessuna disposizione degli accordi indicati nell’allegato II, lettera d), osta a che uno Stato membro imponga, su base non discriminatoria, tasse, prelievi, imposte, diritti o canoni sul carburante fornito sul suo territorio per essere utilizzato dagli aeromobili di un vettore aereo designato dalla Repubblica d’Armenia che operano tra due punti situati nel territorio di tale Stato membro o fra un punto situato nello stesso Stato membro e un punto situato in un altro Stato membro.Articolo 5Tariffe di trasporto all’interno della Comunità europea1. Le disposizioni di cui al paragrafo 2 del presente articolo integrano le corrispondenti disposizioni degli articoli di cui all’allegato II, lettera e).2. Le tariffe praticate dal vettore o dai vettori aerei designati dalla Repubblica d’Armenia in forza di un accordo di cui all’allegato I che contenga una disposizione indicata nell’allegato II, lettera e), per trasporti effettuati interamente nella Comunità europea sono soggette alla legislazione della Comunità europea.Articolo 6Compatibilità con le norme sulla concorrenza1. Fatta salva ogni altra disposizione contraria, nessuna disposizione degli accordi elencati nell’allegato I:i) impone o favorisce l’adozione di accordi tra imprese di servizi aerei, decisioni di associazioni di imprese o pratiche concordate che impediscono o falsano la concorrenza;ii) rafforza gli effetti di tali accordi, decisioni o pratiche concordate; oiii) delega a operatori economici privati la responsabilità di adottare misure che impediscono, limitano o falsano la concorrenza.2. Le disposizioni contenute negli accordi elencati nell’allegato I che siano incompatibili con il paragrafo 1 del presente articolo non sono applicate.Articolo 7Allegati dell’accordoGli allegati del presente accordo ne costituiscono parte integrante.Articolo 8Revisione o modificaLe parti possono rivedere o modificare il presente accordo in qualsiasi momento mediante reciproco consenso. Tali modifiche assumono la forma di protocolli separati che, nel momento in cui entrano in vigore in conformità delle disposizioni di cui all’articolo 9 del presente accordo, costituiscono parte integrante del presente accordo.Articolo 9Entrata in vigore1. Le parti si notificano per iscritto l’avvenuto espletamento delle rispettive procedure interne necessarie per l’entrata in vigore del presente accordo. Il presente accordo entra in vigore alla data della ricezione dell’ultima notificazione.2. Gli accordi e le altre intese concluse tra Stati membri e la Repubblica d’Armenia che, alla data della firma del presente accordo non siano ancora entrati in vigore e non siano applicati sono inclusi nell’allegato I. Il presente accordo si applica a tutti questi accordi e intese alla data della loro entrata in vigore.Articolo 10Denuncia1. La denuncia di uno degli accordi dell’allegato I comporta automaticamente l’inefficacia di tutte le disposizioni del presente accordo relative all’accordo in questione.2. La denuncia di tutti gli accordi dell’allegato I comporta automaticamente l’inefficacia delle disposizioni del presente accordo.IN FEDE DI CHE i sottoscritti, debitamente autorizzati, hanno firmato il presente accordo.Fatto a Bruxelles in duplice esemplare, il nove dicembre duemilaotto nelle lingue bulgara, ceca, danese, estone, finlandese, francese, greca, inglese, italiana, lettone, lituana, maltese, olandese, polacca, portoghese, slovacca, slovena, spagnola, svedese, tedesca, ungherese e armena.За Европейската ОбщностPor la Comunidad EuropeaZa Evropské společenstvíFor Det Europæiske FællesskabFür die Europäische GemeinschaftEuroopa Ühenduse nimelΓια την Ευρωπαϊκή ΚοινότηταFor the European CommunityPour la Communauté européennePer la Comunità europeaEiropas Kopienas vārdāEuropos bendrijos varduAz Európai Közösség részérőlGħall-Komunità EwropeaVoor de Europese GemeenschapW imieniu Wspólnoty EuropejskiejPela Comunidade EuropeiaPentru Comunitatea EuropeanăZa Európske spoločenstvoZa Evropsko skupnostEuroopan yhteisön puolestaFör Europeiska gemenskapen+++++ TIFF ++++++++++ TIFF ++++++++++ TIFF +++++За Република АрменияPor la República de ArmeniaZa Arménskou republikuFor Republikken ArmenienFür die Republik ArmenienArmeenia Vabariigi nimelΓια τη Δημοκρατία της ΑρμενίαςFor the Republic of ArmeniaPour la République d'ArméniePer la Repubblica d'ArmeniaArmēnijas Republikas vārdāArmenijos Respublikos varduAz Örmény Köztársaság részérőlGħar-Repubblika ta' l-ArmenjaVoor de Republiek ArmeniëW imieniu Republiki ArmeniiPela República da ArméniaPentru Republica ArmeniaZa Arménsku republikuZa Republiko ArmenijoArmenian tasavallan puolestaFör Republiken Armenien+++++ TIFF ++++++++++ TIFF +++++--------------------------------------------------ALLEGATO IElenco degli accordi di cui all’articolo 1 del presente accordoAccordi in materia di servizi aerei fra la Repubblica d’Armenia e gli Stati membri della Comunità europea conclusi, firmati e/o applicati in via transitoria alla data della firma del presente accordo:- accordo fra il governo dell’Austria e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei siglato a Vienna il 25 agosto 1993, di seguito denominato "accordo Armenia-Austria" nell’allegato II;- accordo fra il governo del Belgio e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Vienna il 7 giugno 2001, di seguito denominato "accordo Armenia-Belgio" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Repubblica di Bulgaria e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Sofia il 10 aprile 1995, di seguito denominato "accordo Armenia-Bulgaria" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Repubblica di Cipro e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Erevan l’ 11 settembre 1998, di seguito denominato "accordo Armenia-Cipro" nell’allegato II;- accordo sui trasporti aerei fra il governo della Repubblica ceca e il governo della Repubblica d’Armenia siglato a Praga l’ 8 febbraio 2002, di seguito denominato "accordo Armenia-Repubblica ceca" nell’allegato II;- accordo fra il governo del Regno di Danimarca e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Stoccolma il 25 ottobre 2000, di seguito denominato "accordo Armenia-Danimarca" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Repubblica di Estonia e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Tallinn il 17 marzo 2000, di seguito denominato "accordo Armenia-Estonia" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Repubblica francese e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei siglato a Parigi il 12 febbraio 2002, di seguito denominato "accordo Armenia-Francia" nell’allegato II;- accordo sui trasporti aerei fra il governo della Repubblica federale di Germania e il governo della Repubblica d’Armenia firmato a Bonn il 4 maggio 1998, di seguito denominato "accordo Armenia-Germania" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Repubblica greca e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato ad Atene il 16 dicembre 1994, di seguito denominato "accordo Armenia-Grecia" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Repubblica italiana e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Erevan il 18 luglio 2002, di seguito denominato "accordo Armenia-Italia" nell’allegato II;- accordo fra il governo del Granducato di Lussemburgo e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei siglato a Lussemburgo il 21 novembre 2000, di seguito denominato "accordo Armenia-Lussemburgo" nell’allegato II;- accordo fra il governo del Regno dei Paesi Bassi e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Yerevan il 26 novembre 1999, di seguito denominato "accordo Armenia-Paesi Bassi" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Repubblica di Polonia e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di trasporti aerei civili firmato a Varsavia il 27 gennaio 1998, di seguito denominato "accordo Armenia-Polonia" nell’allegato II;- accordo fra il governo della Romania e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Vienna il 25 marzo 1996, di seguito denominato "accordo Armenia-Romania" nell’allegato II;- accordo fra il governo del Regno di Svezia e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Stoccolma il 25 ottobre 2000, di seguito denominato "accordo Armenia-Svezia" nell’allegato II;- accordo fra il governo del Regno Unito di Gran Bretagna e Irlanda del Nord e il governo della Repubblica d’Armenia in materia di servizi aerei firmato a Londra il 9 febbraio 1994, di seguito denominato "accordo Armenia-Regno Unito" nell’allegato II;modificato da ultimo dal protocollo d’intesa concluso a Erevan il 19 giugno 1998.--------------------------------------------------ALLEGATO IIElenco degli articoli degli accordi elencati nell’allegato I e di cui agli articoli da 2 a 5 del presente accordoa) Designazione da parte di uno Stato membro- Articolo 3 dell’accordo Armenia-Austria,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Belgio,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Bulgaria,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Cipro,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Repubblica ceca,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Danimarca,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Estonia,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Francia,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Germania,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Grecia,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Italia,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Lussemburgo,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Paesi Bassi,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Polonia,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Romania,- articolo 3 dell’accordo Armenia-Svezia,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Regno Unito.b) Rifiuto, revoca, sospensione o limitazione delle autorizzazioni o permessi- Articolo 4 dell’accordo Armenia-Austria,- articolo 5 dell’accordo Armenia-Belgio,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Bulgaria,- articolo 5 dell’accordo Armenia-Cipro,- articolo 5 dell’accordo Armenia-Repubblica ceca,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Danimarca,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Estonia,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Francia,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Germania,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Grecia,- articolo 5 dell’accordo Armenia-Italia,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Lussemburgo,- articolo 5 dell’accordo Armenia-Paesi Bassi,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Polonia,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Romania,- articolo 4 dell’accordo Armenia-Svezia,- articolo 5 dell’accordo Armenia-Regno Unito.c) Sicurezza- Articolo 8 dell’accordo Armenia-Repubblica ceca,- articolo 14 dell’accordo Armenia-Danimarca,- articolo 12 dell’accordo Armenia-Estonia,- articolo 8 dell’accordo Armenia-Francia,- articolo 12 dell’accordo Armenia-Germania,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Italia,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Lussemburgo,- articolo 14 dell’accordo Armenia-Svezia,- articolo 9 bis dell’accordo Armenia-Regno Unito.d) Tassazione del carburante- Articolo 7 dell’accordo Armenia-Austria,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Belgio,- articolo 7 dell’accordo Armenia-Bulgaria,- articolo 7 dell’accordo Armenia-Cipro,- articolo 9 dell’accordo Armenia-Repubblica ceca,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Danimarca,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Estonia,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Francia,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Germania,- articolo 9 dell’accordo Armenia-Grecia,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Italia,- articolo 8 dell’accordo Armenia-Lussemburgo,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Paesi Bassi,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Polonia,- articolo 9 dell’accordo Armenia-Romania,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Svezia,- articolo 8 dell’accordo Armenia-Regno Unito.e) Tariffe di trasporto all’interno della Comunità europea- Articolo 11 dell’accordo Armenia-Austria,- articolo 13 dell’accordo Armenia-Belgio,- articolo 9 dell’accordo Armenia-Bulgaria,- articolo 14 dell’accordo Armenia-Cipro,- articolo 13 dell’accordo Armenia-Repubblica ceca,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Danimarca,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Estonia,- articolo 14 dell’accordo Armenia-Francia,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Germania,- articolo 12 dell’accordo Armenia-Grecia,- articolo 8 dell’accordo Armenia-Italia,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Lussemburgo,- articolo 6 dell’accordo Armenia-Paesi Bassi,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Polonia,- articolo 8 dell’accordo Armenia-Romania,- articolo 10 dell’accordo Armenia-Svezia,- articolo 7 dell’accordo Armenia-Regno Unito.--------------------------------------------------ALLEGATO IIIElenco degli altri Stati di cui all’articolo 2 del presente accordoa) La Repubblica d’Islanda (ai sensi dell’accordo sullo Spazio economico europeo);b) il Principato del Liechtenstein (ai sensi dell’accordo sullo Spazio economico europeo);c) il Regno di Norvegia (ai sensi dell’accordo sullo Spazio economico europeo);d) la Confederazione svizzera (ai sensi dell’accordo sul trasporto aereo fra la Comunità europea e la Confederazione svizzera).--------------------------------------------------