type: caselaw

text:
 26.11.2011
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 347/24
 Pritožba, ki jo je 30. septembra 2011 vložila ThyssenKrupp AG zoper sodbo Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 13. julija 2011 v združenih zadevah ThyssenKrupp Liften Ascenseurs in drugi proti Komisiji (T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 in T-154/07)
 (Zadeva C-506/11 P)
 2011/C 347/34
 Jezik postopka: nemščina
 Stranki
 Pritožnica: ThyssenKrupp AG (zastopnika: M. Klusmann in S. Thomas, odvetnika)
 Druga stranka v postopku: Evropska komisija
 Predlogi
 Pritožnica predlaga Sodišču, naj:
 —
 sodbo Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 13. julija 2011 v združenih zadevah ThyssenKrupp Liften Ascenseurs in drugi proti Komisiji (T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 in T-154/07) v celoti razveljavi, kolikor je z njo zavrnjena tožba in se nanaša na pritožnico;
 —
 podredno, globo, ki je bila pritožnici naložena s členom 2 izpodbijane Odločbe Evropske Komisije z dne 21. februarja 2007, primerno še dodatno zniža;
 —
 še bolj podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje;
 —
 Evropski komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
 Pritožbeni razlogi in bistvene trditve
 Pritožnica se v zadevni pritožbi v okviru sedmih pritožbenih razlogov sklicuje na nepristojnost Komisije, bistveno kršitev postopka, kršitev Pogodbe ES oziroma PDEU in pri izvajanju teh pogodb pravne predpise, ki se uporabijo ter zlorabo pooblastil in kršitev temeljnih načel:
 Na prvem mestu pritožnica zatrjuje, da je Splošno sodišče pravno napačno ugotovilo pristojnost Komisije za izvedbo postopka. Meni, da bi moralo Splošno sodišče odločbo Komisije zaradi neuporabljivosti člena 101 PDEU (prej člen 81 ES) razglasiti za nično, saj očitane lokalne kršitve niso pomembne na meddržavni ravni,. Celo če bi Splošno sodišče člen 101 PDEU razglasilo za uporabljiv, naj bi moralo upoštevati, da pristojnosti Komisije vsekakor nasprotuje sistem vzporednih pristojnosti po obvestilu ECN (Evropska mreža za konkurenco), ki temelji na Uredbi št. 1/2003 (1). Nazadnje naj bi Splošno sodišče spregledalo, da pomeni naknadna uvedba postopka s strani Komisije kršitev načela določenosti in zakonitosti, na katerem temeljijo temeljne pravice.
 Na drugem mestu naj bi Splošno sodišče spregledalo, da obstaja kršitev načela ne bis in idem, saj Komisija ni upoštevala odločb o pomilostitvi, ki so jih pred začetkom postopka v korist pritožnice izdali nacionalni uradi za varstvo konkurence.
 Na tretjem mestu pritožnica navaja, da je Splošno sodišče pravno napačno potrdilo Odločbo Komisije, da je pritožnica solidarno odgovorna skupaj s svojimi hčerinskimi družbami. Pritožnica naj nesporno ne bi bila sama udeležena pri kršitvah. Odgovornosti za tuje ravnanje na podlagi napačne premise odgovornosti gospodarske enote nasprotujejo kazenskopravno načelo osebne odgovornosti, načelo in dubio pro reo in pravica do poštenega sojenja.
 Na četrtem mestu naj bi Splošno sodišče pravno napačno spregledalo, da potrditev odgovornosti pritožnice kot solidarne dolžnice nasprotuje načelu osebne odgovornosti. Podredno pritožnica navaja, da je Splošno sodišče pravno napačno potrdilo Odločbo Komisije, ker nima zadostnega deleža v kapitalu svojih hčerinskih družb, da bi se lahko štela za odgovorno, in je zato sodba pomanjkljivo obrazložena.
 Na petem mestu pritožnica zatrjuje, da je Splošno sodišče v svoji sodbi kršilo dolžnost nadzora, ki jo ima po pravu, s tem da je nesorazmernost določitve izhodiščnega zneska, odvračilnega multiplikatorja in večkratne oglobitve pri vzporednih kršitvah ter Komisijino pomanjkljivo presojo sodelovanja pritožnice le nezadostno preverilo in je tako kršilo načelo poštenega sojenja in iz njega izhajajoče zagotovilo sodnega varstva. Vsekakor naj bi bila sodba pomanjkljivo obrazložena v delu, v katerem potrjuje večkratno oglobitev, ki odstopa od prakse Komisije.
 Na šestem mestu se navaja kršitev načela sorazmernosti in enakega obravnavanja glede določitve izhodiščnega zneska za kršitev, ki se nanaša na Nemčijo, ker je bil pri določitvi izhodiščnega zneska vključen promet iz proizvodov, ki niso predmet kršitve, čeprav so temu nasprotovali obvezni razlogi. Splošno sodišče naj bi v zvezi s tem glede družbe Schindler sprejelo ustrezno različno utemeljitev, glede pritožnice pa naj protipravno tega razlikovanja ne bi opravilo.
 Na sedmem mestu se napačna določitev izhodiščnega zneska očita tudi za globo, ki se nanaša na nizozemski trg, katerega obseg naj bi bil polno upoštevan kljub temu, da se je omejevalni sporazum naj nanašal le v manjši meri.
 (1) Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205)


type: wikipedia

text:
As Graças ou Cárites (translit. no singular Kháris, ; no plural Khárites, Χάριτες, em latim Gratiae, 'Graças'), na mitologia grega, são as deusas do banquete, da concórdia, do encanto, da gratidão, da prosperidade familiar e da sorte, ou seja, das graças. Eram normalmente consideradas filhas de Zeus com Eurínome. Porém, outras versões do mito as colocam como filhas de Zeus com Eunômia, filhas de Dioniso, de Hera, e até do deus-sol, Hélio.
 Homero escreveu que elas faziam parte da comitiva de Afrodite, acompanhando a deusa a todos os lugares. Dotadas de beleza e virtudes, também acompanhavam Hera, e eram dançarinas das festas no monte Olimpo. Também eram identificadas com as primitivas musas, em virtude de sua predileção pelas danças corais e pela música. Ao que parece, seu culto se iniciou na Beócia, onde eram consideradas deusas da vegetação.
 Íbico descreve as graças como "brilhantes". Hesíodo as descreve como de "bochechas rosadas".
 O nome de cada uma delas varia nas diferentes lendas. Na Ilíada de Homero aparece uma só Cárite, Aglaia. Apesar das variações regionais, o trio mais frequente é:
 Tália (Θαλία ou Θάλεια) - a que faz brotar flores.
 Eufrosina (Εὐφροσύνη) - o sentido da alegria; esposa de Hipnos.
 Aglaia (Ἀγλαία) - a claridade; esposa de Hefesto.
 Embora pouco relevantes na mitologia greco-romana, a partir do Renascimento as graças se tornaram símbolo da idílica harmonia do mundo clássico. Nas primeiras representações plásticas, elas apareciam vestidas. Mais tarde, contudo, foram representadas como jovens desnudas, de mãos dadas. Esse modelo, do qual se conserva um grupo escultórico da época helenística, foi o que se transferiu ao Renascimento e originou quadros célebres como A primavera, de Sandro Botticelli (1445–1510), e As três Graças, de Peter Paul Rubens (1577–1640). As graças foram muito representadas por artistas famosos depois do Renascimento, normalmente, como três jovens nuas, dançando.
 Ligações externas
 Graças


type: other

text:
z dne 27. oktobra 2016 ( *1 )
 „Predhodno odločanje — Javna naročila — Javne storitve avtobusnega potniškega prevoza — Uredba (ES) št. 1370/2007 — Člen 4(7) — Sklepanje pogodb s podizvajalci — Zahteva, da izvajalec sam opravi prevladujoči del javnih storitev potniškega prevoza — Obseg — Člen 5(1) — Postopek oddaje naročila — Oddaja naročila v skladu z Direktivo 2004/18/ES“
 V zadevi C‐292/15,
 katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vergabekammer Südbayern (komisija za javna naročila južne Bavarske, Nemčija) z odločbo z dne 5. junija 2015, ki je prispela na Sodišče 10. junija 2015, v postopku
 Landkreis Augsburg,
 v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), C. Vajda, sodniki, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos, sodnik,
 za Hörmann Reisen GmbH S. Roling in T. Martin, odvetnika,
 za Stadt Augsburg in Landkreis Augsburg R. Wiemann, odvetnik,
 za Evropsko komisijo G. Braun, A. Tokár in J. Hottiaux, agenti,
 po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 28. junija 2016
 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4(7) in 5(1) Uredbe (ES) št. 1370/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2007 o javnih storitvah železniškega in cestnega potniškega prevoza ter o razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 1191/69 in št. 1107/70 (UL 2007, L 315, str. 1).
 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Hörmann Reisen GmbH ter Stadt Augsburg (mesto Augsburg, Nemčija) in Landkreis Augsburg (okrožje Augsburg) (v nadaljevanju: skupaj: naročnika) glede zakonitosti javnega razpisa za javne storitve avtobusnega potniškega prevoza.
 V uvodni izjavi 4 Uredbe št. 1370/2007 je navedeno:
 „Glavni cilji bele knjige [Evropske komisije] z dne 12. septembra 2001 ,Evropska prometna politika za leto 2010: Čas za odločitev‘ so zagotoviti varne, učinkovite in visoko kakovostne storitve potniškega prevoza s pomočjo regulirane konkurence [...]“
 V uvodni izjavi 7 te uredbe je navedeno:
 „Opravljene študije in pridobljene izkušnje držav članic, v katerih je konkurenca v sektorju javnega prevoza prisotna že nekaj let, kažejo, da lahko uvedba z ustreznimi varovali regulirane konkurence med izvajalci naredi storitve privlačnejše, inovativnejše in cenejše, ne da bi to izvajalce javne službe oviralo pri izpolnjevanju posebnih nalog, ki so jim dodeljene. [...]“
 V uvodni izjavi 9 navedene uredbe je navedeno:
 „Da bi bila organizacija storitev javnega [javnih storitev] potniškega prevoza kar se da prilagojena potrebam prebivalcev, morajo imeti vsi pristojni organi možnost proste izbire izvajalca javne službe ob upoštevanju interesov malih in srednje velikih podjetij in pod pogoji, določenimi s to uredbo. Za zagotovitev uporabe načel preglednosti, enakega obravnavanja konkurenčnih izvajalcev in sorazmernosti pri dodeljevanju nadomestil ali izključnih pravic je bistvenega pomena, da se v pogodbi o izvajanju javne službe med pristojnim organom in izbranim izvajalcem javne službe opredeli naravo obveznosti javne službe in dogovorjeno plačilo. [...]“
 V uvodni izjavi 19 te uredbe je navedeno:
 „Sklepanje pogodb s podizvajalci lahko prispeva k učinkovitejšemu javnemu potniškemu prevozu in omogoča sodelovanje drugih podjetij, ki niso izvajalci javne službe, s katerimi so bile sklenjene pogodbe o izvajanju javne službe. Da pa bi kar najbolje izkoristili javna sredstva, bi moralo biti pristojnim organom omogočeno, da določijo pogoje za sklepanje podizvajalskih pogodb o svojih storitvah javnega [javnih storitvah] potniškega prevoza, zlasti v primeru storitev, ki jih izvaja notranji izvajalec. Poleg tega se podizvajalcu ne sme preprečiti sodelovanja na za konkurenco odprtih razpisih na ozemlju katerega koli pristojnega organa. Pristojni organ ali njegov notranji izvajalec mora podizvajalca izbrati v skladu s pravom [Unije].“
 Člen 1 Uredbe št. 1370/2007, naslovljen „Namen in področje uporabe“, določa:
 „1. Namen te uredbe je opredeliti, kako lahko pristojni organi ob upoštevanju določb prava [Unije] ukrepajo na področju javnega potniškega prevoza, da bi zagotovili opravljanje storitev v splošnem interesu, ki so med drugim pogostejše, varnejše, kakovostnejše in cenejše od tistih, ki bi jih zagotovil sam trg.
 2. Ta uredba se uporablja za nacionalno in mednarodno opravljanje storitev javnega [javnih storitev] potniškega prevoza po železnici in za ostale vrste prevoza po tirih ter za prevoz po cesti, razen za storitve, ki se opravljajo predvsem zaradi zgodovinskega ali turističnega pomena. [...]
 Člen 2 te uredbe določa:
 ,javni potniški prevoz‘ pomeni storitve potniškega prevoza v splošnem gospodarskem pomenu, ki so javnosti na voljo stalno in brez diskriminacije;
 ,pogodba o izvajanju javne službe‘ pomeni enega ali več pravno zavezujočih aktov, ki potrjujejo dogovor med pristojnim organom in izvajalcem javne službe, da se izvajalcu javne službe zaupa upravljanje in izvajanje storitev javnega [javnih storitev] potniškega prevoza, za katere veljajo obveznosti javne službe; [...]
 Člen 3(1) Uredbe št. 1370/2007 določa:
 Člen 4 te uredbe, naslovljen „Obvezna vsebina pogodb o izvajanju javne službe in splošnih pravil“, določa:
 „1. Pogodbe o izvajanju javne službe [...]:
 vnaprej na objektiven in pregleden način določajo
 parametre, na podlagi katerih se izračuna morebitno nadomestilo; in
 vrsto in obseg vseh dodeljenih izključnih pravic,
 tako, da se prepreči čezmerna kompenzacija. [...]
 7. Razpisna dokumentacija in pogodbe o izvajanju javne službe na pregleden način navajajo, ali in v kakšnem obsegu je mogoče sklepanje pogodb s podizvajalci. V primeru podizvajanja se od izvajalca, ki upravlja in izvaja storitve javnega [javne storitve] potniškega prevoza v skladu s to uredbo, zahteva, da opravi prevladujoči del storitev javnega [javnih storitev] potniškega prevoza sam. Pogodba o izvajanju javne službe, katere predmet so hkrati načrtovanje, vzpostavitev in izvajanje storitev javnega [javnih storitev] potniškega prevoza, lahko za opravljanje teh [celotnih] storitev dopušča sklepanje podizvajalskih pogodb. V pogodbi o izvajanju javne službe so v skladu z nacionalnim pravom in pravom [EU] določeni pogoji, ki se uporabljajo za sklepanje pogodb s podizvajalci.“
 Člen 5 navedene uredbe, naslovljen „Sklepanje pogodb o izvajanju javne službe“, določa:
 „1. Pogodbe o izvajanju javne službe se sklepajo v skladu s pravili, določenimi v tej uredbi. Vendar se pogodbe o izvajanju storitev in pogodbe o izvajanju javne službe, kot so opredeljene v direktivah 2004/17/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19)] ali 2004/18/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132)], glede storitev avtobusnega ali tramvajskega javnega [javnih storitev avtobusnega ali tramvajskega] potniškega prevoza sklepajo v skladu z navedenima direktivama, kolikor te pogodbe niso oblikovane kot naročila koncesij za storitve, kot so opredeljena v teh direktivah. Kadar je treba pogodbe skleniti v skladu z direktivama [2004/17] ali [2004/18], se določbe odstavkov 2 do 6 tega člena ne uporabljajo.
 Člen 5, od (2) do (6), Uredbe št. 1370/2007 vsebuje pravila o sklepanju pogodb o izvajanju javne službe, ki odstopajo od prava EU na področju javnih naročil. Natančneje, člen 5(4), prvi pododstavek, te uredbe določa, da se „[p]od pogojem, da nacionalno pravo tega ne prepoveduje, [...] pristojni organi lahko odločijo za neposredno sklenitev pogodb o izvajanju javne službe, če je njihova povprečna letna vrednost ocenjena na manj kot 1.000.000 EUR ali če je njihov namen letno opraviti manj kot 300.000 kilometrov storitev javnega [javnih storitev] potniškega prevoza“.
 Člen 1(3)(b) Direktive 2004/17 za namene te direktive „koncesijo za storitve“ opredeljuje kot „naročilo enake vrste kot naročilo storitev, razen da je plačilo za opravljanje storitev bodisi samo pravica do izkoriščanja storitev ali ta pravica skupaj s plačilom“.
 V skladu s členom 1 Direktive 2004/18, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1336/2013 z dne 13. decembra 2013 (UL 2013, L 335, str. 17) (v nadaljevanju: Direktiva 2004/18, kakor je bila spremenjena):
 „1. Za namene te direktive se uporabljajo definicije iz odstavkov 2 do 15.
 ,Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki, katerih predmet je izvedba gradenj, dobav blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.
 ,Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen javnih naročil gradenj ali naročil blaga.
 Javno naročilo, katerega predmet so skupaj proizvodi in storitve v skladu s pomenom iz Priloge II, se morajo obravnavati kot ,javno naročilo storitev‘, če vrednost zadevnih storitev presega vrednost tistih proizvodov, ki so zajeti v naročilu.
 Javno naročilo, katerega predmet so storitve v skladu s pomenom iz Priloge II in vključujejo dejavnosti v skladu s pomenom iz Priloge I, ki so samo dodatek glavnemu predmetu naročila, se obravnava kot javno naročilo storitev.
 4. ,Koncesija za storitve‘ je naročilo enake vrste kakor javno naročilo storitev, z izjemo dejstva, da je razlog za opravljanje storitev bodisi samo pravica do koriščenja storitve ali ta pravica skupaj s plačilom.
 Člen 7 Direktive 2004/18, kakor je bila spremenjena, ki je naslovljen „Vrednostni pragi za javna naročila“, določa prage ocenjenih vrednosti brez davka na dodano vrednost (DDV), od katerih je treba naročilo oddati v skladu s pravili te direktive.
 Ti pragi se v rednih časovnih razmikih spreminjajo z uredbami Evropske komisije in prilagajajo gospodarskim razmeram. Ob objavi razpisa za oddajo javnega naročila iz postopka v glavni stvari je bil prag v zvezi s storitvami, ki jih oddajo naročniki, ki niso centralni državni organi, v skladu s členom 7(b) Direktive 2004/18, kakor je bila spremenjena, 207.000 EUR brez DDV.
 Člen 20 te direktive določa:
 „Naročila, katerih predmet so storitve iz seznama v Prilogi II A, se morajo oddati v skladu s členi 23 do 55.“
 Člen 25 navedene direktive, naslovljen „Oddaja naročil podizvajalcem“, določa:
 „Naročnik lahko v razpisni dokumentaciji zahteva oziroma država članica lahko od njega zahteva, da obveže ponudnika, da v svoji ponudbi navede vsak del naročila, ki ga morebiti namerava dati v podizvajanje tretji osebi, ter vse predlagane podizvajalce.
 Ta navedba ne sme posegati v vprašanje osnovne odgovornosti gospodarskega subjekta.“
 Med kategorijami storitev, naštetimi v Prilogi II A k tej direktivi, je kategorija 2, s katero se napotuje na te storitve:
 „Storitve kopenskega transporta [...], vključno s storitvami oklepnih avtomobilov, kurirske storitve, razen prevoza pošte“.
 V skladu s členom 90(1), prvi stavek, Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18 (UL 2014 L 94, str. 65):
 „[d]ržave članice uveljavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 18. aprila 2016.“
 Člen 91, prvi odstavek, Direktive 2014/24 določa:
 „Direktiva 2004/18/ES se razveljavi z učinkom od 18. aprila 2016.“
 Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
 Naročnika sta 7. marca 2015 v dodatku k Uradnemu listu Evropske unije pod številko 2015/S 047081632 objavila razpis za oddajo javnega naročila v zvezi z opravljanjem javnih storitev avtobusnega potniškega prevoza na nekaterih regionalnih linijah. V skladu s tem razpisom za oddajo javnega naročila, so smeli ponudniki skleniti pogodbe s podizvajalskimi podjetji do največ 30 % storitve, izračunanih glede na kilometre vozne mreže.
 Družba Hörmann Reisen je sprožila postopek pred Vergabekammer Südbayern (komisija za javna naročila južne Bavarske, Nemčija), da bi izpodbila zakonitost take omejitve sklepanja pogodb s podizvajalci. Zatrjuje, da ta omejitev ni združljiva z Direktivo 2004/18, kakor je bila spremenjena, in dodaja, da se, čeprav je v členu 4(7) Uredbe št. 1370/2007 dejansko določena omejitev sklepanja pogodb s podizvajalci, ta uredba v skladu z njenim členom 5(1) v postopku v glavni stvari ne uporabi.
 Naročnika opozarjata, da člen 5(1), tretji stavek, Uredbe št. 1370/2007 določa, da se, „[k]adar je treba pogodbe skleniti v skladu z direktivama [2004/17] ali [2004/18], [...] določbe odstavkov 2 do 6 tega člena ne uporabljajo“. Ta naročnika iz tega sklepata, da preostale določbe te uredbe in zlasti njen člen 4(7) za take pogodbe ostanejo veljavni. Nazadnje, po mnenju navedenih naročnikov omejitev sklepanja pogodb s podizvajalci na 30 % storitve, ki je določena v razpisu za oddajo javnega naročila iz postopka v glavni stvari, ustreza obveznosti, določeni v zadnjenavedeni določbi, v skladu s katero se od izvajalca „zahteva, da opravi prevladujoči del storitev javnega [javnih storitev] potniškega prevoza sam“.
 Predložitveno sodišče navaja, da se spor o glavni stvari v bistvu nanaša na vprašanje, ali sta lahko naročnika ob uporabi člena 4(7) Uredbe št. 1370/2007 v okviru postopka oddaje v skladu s členom 5(1) te uredbe v povezavi z Direktivo 2004/18, kakor je bila spremenjena, ali Direktivo 2014/24 omejila sklepanje pogodb s podizvajalci na 30 % zadevne storitve, izračunanih glede na kilometre vozne mreže.
 Navedeno sodišče v zvezi z javnim naročilom iz postopka v glavni stvari pojasnjuje, da vrednost tega naročila presega prag, določen s členom 7(b), prva alinea, Direktive 2004/18, kakor je bila spremenjena, torej 207.000 EUR brez DDV.
 V teh okoliščinah je Vergabekammer Südbayern (komisija za javna naročila južne Bavarske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
 Ali se pri postopku oddaje javnega naročila na podlagi člena 5(1) Uredbe (ES) št. 1370/2007 v povezavi z Direktivo 2004/18[, kakor je bila spremenjena,] oziroma Direktivo 2014/24 načeloma uporabljajo samo določbe teh direktiv in se določb Uredbe št. 1370/2007, ki odstopajo od navedenih direktiv, ne sme uporabiti?
 Ali torej dopustnost sklepanja pogodb s podizvajalci pri postopku oddaje javnega naročila na podlagi člena 5(1) Uredbe št. 1370/2007 v povezavi z Direktivo 2004/18[, kakor je bila spremenjena,] oziroma Direktivo 2014/24 urejajo samo pravila, ki jih je v zvezi z Direktivo 2004/18[, kakor je bila spremenjena,] razvilo Sodišče, in določbe člena 63(2) Direktive 2014/24 ali pa lahko javni naročnik z odstopanjem od tega tudi pri takem postopku oddaje javnega naročila na podlagi člena 4(7) Uredbe št. 1370/2007 za ponudnike določi odstotek storitev, ki jih morajo opraviti sami (izračunan glede na kilometre vozne mreže)?
 Ali lahko javni naročnik, če se člen 4(7) Uredbe št. 1370/2007 uporablja za postopke oddaje javnih naročil na podlagi člena 5(1) Uredbe št. 1370/2007 v povezavi z Direktivo 2004/18[, kakor je bila spremenjena,] oziroma Direktivo 2014/24, ob upoštevanju uvodne izjave 19 Uredbe št. 1370/2007 prosto določi delež storitve, ki ga morajo ponudniki opraviti sami, tako da je lahko upravičena zahteva naročnika, da morajo ponudniki sami opraviti 70 % storitve, izračunanih glede na kilometre vozne mreže?“
 Najprej je treba poudariti, da je Sodišče že opredelilo Vergabekammer bei der Bezirksregierung Arnsberg (komisija za javna naročila okrožja Arnsberg, Nemčija) za sodišče v smislu člena 267 PDEU (sodba z dne 18. septembra 2014, Bundesdruckerei, C‐549/13, EU:C:2014:2235, točke od 20 do 23).
 Iz nobenega elementa spisa, ki je bil v obravnavani zadevi predložen Sodišču, pa ni razvidno, da se ta opredelitev ne bi mogla uporabiti tudi za Vergabekammer Südbayern (komisija za javna naročila južne Bavarske).
 Na drugi strani je treba opozoriti, da se predložitveno sodišče z vprašanji za predhodno odločanje poleg Uredbe št. 1370/2007 sklicuje tudi na Direktivo 2004/18, kakor je bila spremenjena, in Direktivo 2014/24.
 V zvezi z uporabo Direktive 2014/24 je treba poudariti, da je bil razpis za oddajo javnega naročila iz postopka v glavni stvari objavljen 7. marca 2015, torej pred iztekom roka za prenos upoštevnih določb Direktive 2014/24, ki je bil v skladu z njenim členom 90(1) določen na 18. april 2016.
 Vendar je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča načeloma uporabiti tisto direktivo, ki je bila veljavna takrat, ko je naročnik izbral vrsto postopka, ki ga bo uporabil, in dokončno odgovoril na vprašanje, ali je treba za oddajo javnega naročila izvesti predhodni javni razpis. Kadar pa se rok za prenos direktive izteče po tem datumu, se njene določbe ne morejo uporabiti (sodba z dne 7. aprila 2016, Partner Apelski Dariusz, C‐324/14, EU:C:2016:214, točka 83 in navedena sodna praksa).
 V teh okoliščinah se Direktiva 2014/24 za zadevo iz postopka v glavni stvari ne uporabi ratione temporis.
 Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(1) Uredbe št. 1370/2007 razlagati tako, da pri postopku oddaje naročila javne storitve avtobusnega potniškega prevoza člen 4(7) te uredbe za to naročilo ostane veljaven.
 V skladu z navedbami v predložitveni odločbi, naročilo iz postopka v glavni stvari zadeva javne storitve cestnega potniškega prevoza v smislu člena 1(2) Uredbe št. 1370/2007 in se nanaša na javne storitve avtobusnega potniškega prevoza, kot so določene v členu 5(1) te uredbe, vendar ne da bi šlo za naročilo koncesije za storitve.
 V skladu s členom 5(1), prvi stavek, Uredbe št. 1370/2007, se pogodba, kot je v postopku v glavni stvari, načeloma sklepa v skladu s pravili, določenimi v tej uredbi.
 Kadar pa pogodba ni naročilo koncesije za storitve, kot je opredeljeno v direktivi 2004/17 ali 2004/18, se naročilo javnih storitev avtobusnega potniškega prevoza na podlagi člena 5(1), drugi stavek, Uredbe št. 1370/2007 odda v skladu s postopki, ki jih določata ti direktivi.
 Poleg tega člen 5(1), tretji stavek, Uredbe št. 1370/2007 za tak primer oddaje naročila javne storitve avtobusnega potniškega prevoza določa, da „se določbe odstavkov 2 do 6 tega člena ne uporabljajo“.
 Tako je treba ugotoviti, da člen 5(1), drugi stavek, Uredbe št. 1370/2007 vsebuje odstopanje od splošnega pravila, določenega v členu 5(1), prvi stavek, te uredbe, in da je natančen obseg tega odstopanja nato pojasnjen v členu 5(1), tretji stavek, navedene uredbe, ki določa neuporabo člena 5, od (2) do (6), te uredbe.
 Nobena druga določba tega člena 5 ali Uredbe št. 1370/2007 dodatno ne širi obsega navedenega odstopanja.
 Iz tega izhaja, da se za oddajo naročila javne storitve avtobusnega potniškega prometa, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne uporabijo le določbe člena 5, od (2) do (6), Uredbe št. 1370/2007, medtem ko preostale določbe te uredbe ostanejo veljavne.
 V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se člen 4(7) Uredbe št. 1370/2007 v primeru oddaje naročila javne storitve avtobusnega potniškega prevoza iz člena 5(1) te uredbe uporabi.
 Ta ugotovitev je podprta s ciljem Uredbe št. 1370/2007.
 V členu 1(1), prvi pododstavek, navedene uredbe je namreč določeno, da je namen te uredbe „opredeliti, kako lahko pristojni organi ob upoštevanju določb prava Skupnosti [Unije] ukrepajo na področju javnega potniškega prevoza, da bi zagotovili opravljanje storitev v splošnem interesu, ki so med drugim pogostejše, varnejše, kakovostnejše in cenejše od tistih, ki bi jih zagotovil sam trg“.
 To, da se z naravo Uredbe št. 1370/2007 želijo določiti podrobna pravila poseganja v splošne ureditve javnih naročil, pomeni, da ta uredba v razmerju do njih vsebuje posebna pravila.
 V zvezi s tem je treba poudariti, da se Direktiva 2004/18, kakor je bila spremenjena, uporablja splošno, medtem ko se Uredba št. 1370/2007 nanaša le na javne storitve železniškega in cestnega potniškega prevoza.
 V delu, v katerem tako člen 4(7) te uredbe kot tudi člen 25 Direktive 2004/18, kakor je bila spremenjena, vsebujeta pravila v zvezi s sklepanjem pogodb s podizvajalci, pa je treba šteti, da prva določba v razmerju do pravil iz druge določbe pomeni posebno pravilo in da ima kot lex specialis prednost pred njimi.
 V teh okoliščinah je treba na prvo in drugo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(1) Uredbe št. 1370/2007 razlagati tako, da pri postopku oddaje naročila javne storitve avtobusnega potniškega prevoza člen 4(7) te uredbe za to naročilo ostane veljaven.
 Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(7) Uredbe št. 1370/2007 razlagati tako, da nasprotuje temu, da naročnik izvajalcu, ki mu je naloženo upravljanje in izvedba javne storitve avtobusnega potniškega prevoza, kot je storitev v postopku v glavni stvari, določi 70‐odstotni delež samostojne izvedbe.
 V skladu s členom 4(7), prvi stavek, Uredbe št. 1370/2007 se v razpisni dokumentaciji in pogodbah o izvajanju javne službe na pregleden način navaja, ali in v kakšnem obsegu je mogoče sklepanje pogodb s podizvajalci.
 Iz tega izhaja, da je zakonodajalec Unije pristojnim organom v zvezi s sklepanjem pogodb s podizvajalci glede upravljanja in izvajanja javne storitve prevoza, ki je urejeno z navedeno uredbo, dodelil široko diskrecijsko pravico.
 V zvezi s tem je treba poudariti, da je v delu, v katerem sme naročnik v primeru oddaje naročila v skladu s členom 4(7) Uredbe št. 1370/2007 gospodarskemu subjektu, ki mu je naročilo oddano, prepovedati sklepanje pogodb s podizvajalci glede javne storitve avtobusnega potniškega prevoza, z diskrecijsko pravico, navedeno v prejšnji točki, zajeta možnost, da se prepove sklepanje pogodb s podizvajalci le za del naročila.
 Poleg tega člen 4(7), drugi stavek, Uredbe št. 1370/2007, kadar se pri upravljanju in izvajanju javne storitve avtobusnega potniškega prevoza želi sklepati pogodbe s podizvajalci, ne dovoljuje, da se za celotno zadevno naročilo sklenejo pogodbe s podizvajalci, saj ta člen določa, da se od izvajalca, ki mu je naloženo upravljanje in izvajanje te storitve, zahteva, da opravi prevladujoči del navedene storitve. Šele kadar se s pogodbo o izvajanju javne službe hkrati zajema načrtovanje, vzpostavitev in izvajanje javnih storitev potniškega prevoza, se lahko v skladu s členom 4(7), tretji stavek, te uredbe za opravljanje teh celotnih storitev dopušča sklepanje podizvajalskih pogodb.
 Iz tega izhaja, da člen 4(7) Uredbe št. 1370/2007 ne nasprotuje temu, da naročnik v okviru naročila, kot je v postopku v glavni stvari, znatno omeji možnost sklepanja pogodb s podizvajalci.
 V obravnavanem primeru je razpis za oddajo javnega naročila iz postopka v glavni stvari razpisna dokumentacija, s katero se na pregleden način navaja, kot je jasno razvidno iz predložitvene odločbe, da je sklepanje pogodb s podizvajalci omejeno na delež, ki ustreza 30 % storitve, izračunanih glede na kilometre vozne mreže.
 Glede na navedeno je treba ugotoviti, da taka omejitev ne presega diskrecijske pravice, ki je s členom 4(7) Uredbe št. 1370/2007 dodeljena pristojnim organom.
 Zato je treba na tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(7) Uredbe št. 1370/2007 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da naročnik izvajalcu, ki mu je naloženo upravljanje in izvedba javne storitve avtobusnega potniškega prevoza, kot je storitev v postopku v glavni stvari, določi 70‐odstotni delež samostojne izvedbe.
 Člen 5(1) Uredbe (ES) št. 1370/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2007 o javnih storitvah železniškega in cestnega potniškega prevoza ter o razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 1191/69 in št. 1107/70 je treba razlagati tako, da pri postopku oddaje naročila javne storitve avtobusnega potniškega prevoza člen 4(7) te uredbe za to naročilo ostane veljaven.
 Člen 4(7) Uredbe št. 1370/2007 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da naročnik izvajalcu, ki mu je naloženo upravljanje in izvedba javne storitve avtobusnega potniškega prevoza, kot je storitev v postopku v glavni stvari, določi 70‐odstotni delež samostojne izvedbe.