text:
ZUS - Zrozumieć Ubezpieczenia Społeczne: Ustawa o emeryturach kapitałowych - na dzień 17.01.2020
 Ustawa o emeryturach kapitałowych - na dzień 17.01.2020
 z dnia 21 listopada 2008 r. (Dz.U. Nr 228, poz. 1507)
 tj. z dnia 13 kwietnia 2018 r. (Dz.U. z 2018 r. poz. 926)
 1) rodzaje świadczeń pieniężnych wypłacanych ze środków zgromadzonych w otwartych funduszach emerytalnych oraz środków zewidencjonowanych na subkoncie, o którym mowa w art. 40a ustawy z dnia 13 października 1998 r. o systemie ubezpieczeń społecznych (Dz.U. z 2017 r. poz. 1778, z późn. zm.1) ), zwanych dalej "emeryturami kapitałowymi";
 Art. 2 [Zasada równości ubezpieczonych] W zakresie ustalania wysokości emerytur kapitałowych ustawa stoi na gruncie równego traktowania wszystkich ubezpieczonych bez względu na płeć, rasę, pochodzenie etniczne, narodowość, stan zdrowia, stan cywilny oraz stan rodzinny.
 Art. 3 [Objaśnienie pojęć] Użyte w ustawie określenia oznaczają:
 1) emerytura z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych - emeryturę, do której Zakład Ubezpieczeń Społecznych ustalił prawo na podstawie ustawy z dnia 17 grudnia 1998 r. o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych (Dz.U. z 2017 r. poz. 1383, 1386 i 2120 oraz z 2018 r. poz. 138 i 357);
 4a) członek otwartego funduszu emerytalnego - osobę fizyczną, która uzyskała członkostwo w otwartym funduszu emerytalnym zgodnie z przepisami ustawy z dnia 28 sierpnia 1997 r. o organizacji i funkcjonowaniu funduszy emerytalnych (Dz.U. z 2017 r. poz. 870 i 1321 oraz z 2018 r. poz. 138) lub której środki są ewidencjonowane na subkoncie, o którym mowa w art. 40a ustawy z dnia 13 października 1998 r. o systemie ubezpieczeń społecznych, a także osobę fizyczną, której środki zgromadzone na jej rachunku w otwartym funduszu emerytalnym zostały przekazane z tego funduszu na subkonto, o którym mowa w art. 40a ustawy z dnia 13 października 1998 r. o systemie ubezpieczeń społecznych;
 7) renta - rentę z tytułu niezdolności do pracy lub rentę rodzinną, do której prawo ustalił Zakład Ubezpieczeń Społecznych na podstawie ustawy z dnia 17 grudnia 1998 r. o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych lub na podstawie odrębnych przepisów.
 Art. 4 [Emerytury kapitałowe] Emerytury kapitałowe przysługują w ramach ubezpieczenia emerytalnego, o którym mowa w przepisach o systemie ubezpieczeń społecznych.
 Art. 5 [Podmioty uprawnione] Emerytury kapitałowe przysługują osobom mającym ustalone prawo do emerytury z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych.
 Art. 6 [Odesłanie] W sprawach nieuregulowanych w ustawie do emerytur kapitałowych stosuje się odpowiednio:
 Rozdział 2. Rodzaje emerytur kapitałowych i zasady nabywania prawa do tych emerytur.
 Art. 7 [Rodzaje emerytur]
 1. Ze środków zewidencjonowanych na subkoncie, o którym mowa w art. 40a ustawy z dnia 13 października 1998 r. o systemie ubezpieczeń społecznych, zwanym dalej „subkontem”, przysługuje okresowa emerytura kapitałowa.
 Art. 8 [Nabycie prawa do okresowej emerytury] Członek otwartego funduszu emerytalnego nabywa prawo do okresowej emerytury kapitałowej, jeżeli:
 Art. 9 [Wygaśnięcie prawa do okresowej emerytury] Prawo do okresowej emerytury kapitałowej wygasa:
 Art. 11 [Przekazanie środków] W przypadku gdy członek otwartego funduszu emerytalnego nie spełnia warunku, o którym mowa w art. 8 pkt 2, Zakład Ubezpieczeń Społecznych uwzględnia środki zewidencjonowane na subkoncie przy ustalaniu wysokości emerytury, o której mowa w art. 24 ust. 1 lub art. 24a ustawy z dnia 17 grudnia 1998 r. o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych.
 Rozdział 3. Zasady i tryb przyznawania emerytur kapitałowych.
 Art. 12 [Prawo do emerytury i jej wysokość]
 Art. 13 [Emerytura z urzędu]
 Art. 14 [Obowiązki ZUS, OFE]
 Art. 15 [Nieustalenie prawa do emerytury]
 Art. 17a [Ustalanie wysokości emerytury z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych]
 1. Jeżeli członek otwartego funduszu emerytalnego złoży po raz pierwszy wniosek o emeryturę z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych, o której mowa w art. 24 ust. 1 ustawy z dnia 17 grudnia 1998 r. o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych, po ukończeniu wieku, o którym mowa w art. 7 ust. 2, kwotę środków zewidencjonowanych na subkoncie uwzględnia się przy ustalaniu wysokości emerytury z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych.
 Rozdział 4. Zasady ustalania wysokości emerytur kapitałowych oraz ich wypłaty.
 Art. 24 [Wysokość okresowej emerytury kapitałowej] Wysokość okresowej emerytury kapitałowej stanowi iloraz kwoty środków zewidencjonowanych na subkoncie ustalonych na dzień, o którym mowa w art. 8 pkt 2, i średniego dalszego trwania życia, o którym mowa w art. 26 ustawy z dnia 17 grudnia 1998 r. o emeryturach i rentach z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych.
 Art. 25 [Wniosek o ponowne ustalenie wysokości emerytury]
 Art. 26 [Waloryzacja]
 Art. 30 [Wypłacanie emerytury kapitałowej]
 Art. 30a [Kwota okresowej emerytury kapitałowej] W razie gdy środki zewidencjonowane na subkoncie są niższe od kwoty okresowej emerytury kapitałowej, okresową emeryturę kapitałową wypłaca się w kwocie nie wyższej niż kwota środków zewidencjonowanych na subkoncie, bez konieczności wydawania decyzji w sprawie wypłaty emerytury w niższej wysokości.
 Rozdział 5. Zmiany w przepisach obowiązujących, przepisy przejściowe i przepis końcowy.
 Art. 33 (pominięty)2)
 Art. 37 (pominięty)2)
 Art. 42 [Wybór emerytury]
 1. Osobie urodzonej po dniu 31 grudnia 1948 r., której przed dniem wejścia w życie niniejszej ustawy ustalono prawo do emerytury rolniczej, z zaliczeniem okresów, o których mowa w art. 20 ust. 1 pkt 3 ustawy wymienionej w art. 33, a która po dniu wejścia w życie ustawy osiągnie wiek 60 lat dla kobiety i 65 lat dla mężczyzny i zgłosi wniosek o emeryturę z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych określoną w art. 24 lub art. 184 ustawy wymienionej w art. 37, przysługuje - w zależności od jej wyboru - emerytura rolnicza ustalona z zaliczeniem wskazanych okresów albo emerytura z Funduszu Ubezpieczeń Społecznych.
 Art. 43 [Ponowne ustalenie emerytury] Emerytura dla osoby urodzonej po dniu 31 grudnia 1948 r., której wysokość obliczono wraz ze zwiększeniem lub częścią składkową emerytury rolniczej, ulega ponownemu ustaleniu - bez uwzględnienia tego zwiększenia lub części składkowej, jeżeli osobie tej została przyznana emerytura rolnicza z tytułu okresów, o których mowa w art. 20 ust. 1 i 2 ustawy wymienionej w art. 33, w brzmieniu ustalonym niniejszą ustawą.
 Art. 45 [Wypłata emerytury zawieszonej]
 Art. 46 [Wejście w życie] Ustawa wchodzi w życie po upływie 14 dni od dnia ogłoszenia3) .
 Etykiety: Akty prawne, Emerytury kapitałowe


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 20.9.2013
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 250/34
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) NR. 902/2013 AL COMISIEI
 din 19 septembrie 2013
 privind eliberarea licențelor de import pentru cererile depuse în primele șapte zile ale lunii septembrie 2013 în cadrul contingentelor tarifare deschise prin Regulamentul (CE) nr. 533/2007 pentru carnea de pasăre
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (1),
 având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1301/2006 al Comisiei din 31 august 2006 de stabilire a normelor comune pentru administrarea contingentelor tarifare de import pentru produsele agricole gestionate printr-un sistem de licențe de import (2), în special articolul 7 alineatul (2),
 având în vedere Regulamentul (CE) nr. 533/2007 al Comisiei din 14 mai 2007 privind deschiderea și gestionarea unor contingente tarifare în sectorul cărnii de pasăre (3), în special articolul 5 alineatul (6),
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul (CE) nr. 533/2007 a deschis contingente tarifare pentru importul de produse din sectorul cărnii de pasăre.
 (2)
 Cantitățile solicitate în cererile de licențe de import depuse în primele șapte zile ale lunii septembrie 2013, pentru subperioada 1 octombrie-31 decembrie 2013, sunt, pentru anumite contingente, superioare cantităților disponibile. Prin urmare, este necesar să se determine în ce măsură se pot elibera licențele de import, stabilindu-se coeficientul de atribuire care urmează să fie aplicat cantităților solicitate,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Pentru cererile de licențe de import depuse în temeiul Regulamentului (CE) nr. 533/2007 pentru subperioada 1 octombrie-31 decembrie 2013, se aplică coeficienții de atribuire care figurează în anexa la prezentul regulament.
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare la 20 septembrie 2013.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 19 septembrie 2013.
 Pentru Comisie, pentru președinte
 Jerzy PLEWA
 Director general pentru agricultură și dezvoltare rurală
 (1) JO L 299, 16.11.2007, p. 1.
 (2) JO L 238, 1.9.2006, p. 13.
 (3) JO L 125, 15.5.2007, p. 9.
 ANEXĂ
 Număr grupă
 Număr de ordine
 Coeficient de atribuire pentru cererile de licențe de import depuse pentru subperioada 1.10.2013-31.12.2013
 (%)
 P1
 09.4067
 1,479306
 P3
 09.4069
 0,336429


text:
 Tähtis õiguslik teade
 |
 52006PC0544
 Ettepanek: Nõukogu määrus millega muudetakse määrust (EÜ) nr 379/2004 seoses teatavate kalatoodete tariifikvootide mahu suurendamisega aastatel 2004–2006 /* KOM/2006/0544 lõplik */
 [pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |Brüssel 25.9.2006KOM(2006) 544 lõplikEttepanek:NÕUKOGU MÄÄRUSmillega muudetakse määrust (EÜ) nr 379/2004 seoses teatavate kalatoodete tariifikvootide mahu suurendamisega aastatel 2004–2006(komisjoni esitatud)SELETUSKIRI1) ETTEPANEKU TAUST |Ettepaneku põhjused ja eesmärgid/Üldine taust Teatavate kehtivate autonoomsete tariifikvootide suurendamine on ELi huvides, kuna töötlemisega tegelevad tööstusharud on mõnedes liikmesriikides suurtes raskustes endale teatavate kalatoodete piisavate ühenduse tarnete tagamisel. Selleks et ületada tooraine puudujääki, mida raskendab vajadus võtta rangeid kaitsemeetmeid, kasutab tööstus kolmandatest riikidest pärit asendustooteid. Nõukogu 24. veebruari 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 379/2004 (ELT L 64) avatakse teatavate kalatoodete autonoomsed ühenduse tariifikvoodid ja sätestatakse nende haldamine aastatel 2004–2006. Käesoleva ettepaneku eesmärk on kõnealust määrust 2006. aasta jooksul muuta, et kohandada tarneolukorda kalandussektori ja imporditurgude muutunud tingimustega. |Ettepanekus käsitletavas valdkonnas kehtivad õigusnormid Nõukogu 24. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 379/2004, millega avatakse teatavate kalatoodete autonoomsed ühenduse tariifikvoodid ja sätestatakse nende haldamine aastatel 2004–2006. |Kooskõla Euroopa Liidu muude põhimõtete ja eesmärkidega Ettepanek on kooskõlas põllumajandus-, kalandus-, kaubandus- ja arengupoliitikaga ning välissuhete poliitikaga. Ettepaneku rakendamine ei toimu ELiga sooduskaubanduslepingud (nt üldine soodustuste ja AKV süsteem) sõlminud kolmandate riikide arvelt. |2) KONSULTEERIMINE HUVITATUD ISIKUTEGA JA MÕJU HINDAMINE |Konsulteerimine huvitatud isikutega |Konsultatsioonimeetodid, peamised sihtvaldkonnad ja vastajate üldiseloomustus Konsulteeriti liikmesriikidega kalandustooteturu korralduskomitee ning kalanduse ja vesiviljeluse nõuandekomitee kaudu. Mitteametlikke konsultatsioone peeti ELi tööstusharudega (ELi kalatootjate liit, kalatoodete importijate ja eksportijate riiklike organisatsioonide liit) Vastuste kokkuvõte ja nende arvessevõtmine Kavandatavaid meetmeid toetab enamik liikmesriike. |Ekspertarvamuste kogumine ja kasutamine |Asjaomased teadus- ja ekspertiisivaldkonnad Kalandustooteturu korralduskomitee juures liikmesriike esindavad eksperdid. Kasutatud metoodika Avatud konsultatsioon. Põhilised organisatsioonid/eksperdid, kellega konsulteeriti Iga liikmesriigi määratud eksperdid. 28. veebruaril 2006 ja 6. aprillil 2006 konsulteeriti kalandustooteturu korralduskomiteega. 15. veebruaril 2006 konsulteeriti kalanduse ja vesiviljeluse nõuandekomitee töörühmaga III: turud ja kaubandus. 31. jaanuaril 2006 toimus esimene kohtumine ühenduse sidusrühmadega: ELi kalatootjate liiduga (AIPCE) ning kalatoodete importijate ja eksportijate riiklike organisatsioonide liiduga (CEP). 20. märtsil 2006 toimus teine kohtumine kõnealuste liitudega. Kokkuvõte saadud nõuannetest ja nende kasutamisest Pöördumatute tagajärgedega tõsiste ohtude olemasolu ei ole nimetatud. Ekspertarvamuse avalikustamiseks kasutatud vahendid Ettepaneku avaldamine. |Mõju hindamine Ei kohaldata. Ettepanek ei kuulu komisjoni 2006. aasta töö- ja õigusloomekavasse. |3) ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG |Kavandatud meetmete kokkuvõte Ettepanek nõukogu määruse kohta, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 379/2004, millega avatakse teatavate kalatoodete autonoomsed ühenduse tariifikvoodid ja sätestatakse nende haldamine aastatel 2004–2006. |Õiguslik alus EÜ asutamislepingu artikkel 26. |Subsidiaarsuse põhimõte Ettepanek tehakse ühenduse ainupädevusse kuuluvas valdkonnas. Subsidiaarsuse põhimõtet seetõttu ei kohaldata. |Proportsionaalsuse põhimõte Ettepanek on proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas järgmistel põhjustel. |Tuleb võtta vastu meetmed, millega leevendatakse töötlemisega tegelevate tööstusharude suuri tarnepuudujääke ülejäänud 2006. aasta jooksul. |Meetmed on kooskõlas põhimõtetega, millega lihtsustatakse toiminguid väliskaubandusega tegelevate ettevõtete jaoks, ning komisjoni teatisega ühepoolsete tariifide peatamise ja kvootide kohaldamise kohta (vt EÜT C 128, 25.4.98, lk 2). |Õigusakti valik |Kavandatud õigusakt: määrus. |Muud õigusaktid ei ole piisavad järgmistel põhjustel. Vastavalt EÜ asutamislepingu artiklile 26 kiidab nõukogu ühepoolsete tollimaksumäärade kohaldamise peatamise ja tariifikvoodid heaks komisjoni ettepaneku põhjal kvalifitseeritud häälteenamusega. Määrus on vajalik vahetu kohaldamise ja ühtsuse tagamiseks kogu ühenduses. |4) MÕJU EELARVELE |Saamata jäävad tollimaksud kogusummas 10 247 777 eurot. |5) TÄIENDAV TEAVE |Euroopa Majanduspiirkond Kavandatud õigusakt käsitleb EMPga seotud küsimust, mistõttu tuleks seda laiendada EMP-le. |Ettepanek:NÕUKOGU MÄÄRUSmillega muudetakse määrust (EÜ) nr 379/2004 seoses teatavate kalatoodete tariifikvootide mahu suurendamisega aastatel 2004–2006(EMPs kohaldatav tekst)EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 26,võttes arvesse komisjoni ettepanekut,[1]ning arvestades järgmist:(1) Töötlusega tegelevatele ühenduse tööstusharudele teatavate kalatoodetega piisava varustamise tagamiseks on nõukogu 24. veebruari 2004. aasta määruses (EÜ) nr 379/2004, millega avatakse teatavate kalatoodete autonoomsed ühenduse tariifikvoodid ja sätestatakse nende haldamine aastatel 2004–2006,[2]kehtestatud autonoomsed ühenduse tariifikvoodid.(2) Mõnedes liikmesriikides on töötlusega tegelevad tööstusharud suurtes raskustes endale teatavate kalatoodete piisavate ühenduse tarnete tagamisel. Selleks et ületada toorainete puudujääki, kasutab tööstus kolmandatest riikidest pärit asendustooteid.(3) Seepärast on asjakohane teatavate toodete jaoks määruses (EÜ) nr 379/2004 kehtestatud tariifikvootide mahtu suurendada kvootide kehtivusajaks, mis lõpeb 2006. aastal.(4) Seepärast tuleks määrust (EÜ) nr 379/2004 vastavalt muuta,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:Artikkel 1Määruse (EÜ) nr 379/2004 lisas asendatakse järjekorranumbreid 09.2759, 09.2761, 09.2770, 09.2785, 09.2790 ja 09.2794 käsitlevad read käesoleva määruse lisas esitatud tekstiga.Artikkel 2Käesolev määrus jõustub kolmandal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.Käesolev määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.Brüssel,Nõukogu nimelEesistujaLISA09.2759 | ex 0302 50 10 ex 0302 50 90 ex 0303 60 11 ex 0303 60 19 ex 0303 60 90 | 20 10 10 10 10 | Tursk (Gadus morhua, Gadus ogac, Gadus macrocephalus), v.a kalamaks, -mari ja -niisk, värske, jahutatud või külmutatud, töötlemiseksa, b | 70.000 | 0 | 1.1.2004–31.12.2006 |09.2761 | ex 0304 20 91 ex 0304 20 94 ex 0304 90 97 | 10 41 81 60 86 | Uusmeremaa piitsmerluus (Macruronus spp.), külmutatud filee ja muu liha, töötlemiseksa, b | 20.000 | 0 | 1.1.2004–31.12.2006 |09.2770 | ex 0305 63 00 | 10 | Anšoovised (Engraulis anchoita), soolatud või soolvees, kuid kuivatamata ja suitsutamata, töötlemiseksa, b | 8.000 | 0 | 1.1.2004–31.12.2006 |09.2785 | ex 0307 49 59 ex 0307 99 11 | 10 10 | Kalmaaride (Ommastrephes spp. Välja arvatud Ommastrephes sagittatus, Nototodarus spp., Sepioteuthis spp.) ja Illex spp. tõrid, külmutatud, naha ja uimedega, töötlemiseksa, b | 40.000 | 3.5 | 1.1.2004–31.12.2006 |09.2790 | ex 1604 14 16 | 20 30 95 | Tuuni ja vööttuuni seljafilee, töötlemiseksa, b | 5.500 | 6 | 1.1.2004–31.12.2006 |09.2794 | ex 1605 20 99 | 45 | Krevetilised liigist Pandalus borealis, keedetud ja kooritud, töötlemiseksa, b | 10.000 | 6 | 1.1.2004-31.12.2006 |a Sellist erikasutust kontrollitakse ühenduse asjakohaste sätete kohaselt.b Seda kvooti kohaldatakse toodete suhtes, mis on ette nähtud mis tahes töötlemiseks, välja arvatud üks või mitu alljärgnevat toimingut:– puhastamine, rookimine, saba või pea äralõikamine,– tükeldamine (välja arvatud kuubikuteks lõikamine, fileerimine, liblikfileede valmistamine, külmutatud plokkide tükeldamine või üksteise küljes kinni olevate fileeplokkide eraldamine),– proovide võtmine, sorteerimine,– märgistamine,– pakkimine,– jahutamine,– külmutamine,– sügavkülmutamine,– sulatamine, eraldamine.Kvooti ei kohaldata toodete suhtes, mille puhul on lisaks ette nähtud töötlemine viisil, mis annab kvoodi kasutusõiguse, kui niisugune töötlemine toimub jaemüügi- või toitlustusetapil. Tollimaksude vähendamist võib kohaldada ainult inimtoiduks ettenähtud kala suhtes.FINANTSSELGITUS ETTEPANEKUTE KOHTA, MILLE MÕJU EELARVELE PIIRDUB AINULT TULUDE POOLEGA1. ETTEPANEKU PEALKIRIEttepanek nõukogu määruse kohta, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 379/2004, millega avatakse teatavate kalatoodete autonoomsed ühenduse tariifikvoodid ja sätestatakse nende haldamine aastatel 2004–2006.2. EELARVERIDA:Peatükk ja artikkel: peatüki 12 artikkel 120.Aastaks 2006 eelarvestatud summa: 12 905,4 miljonit aastas.3. FINANTSMÕJU( Ettepanekul ei ole finantstagajärgix Ettepanekul ei ole finantsmõju kulude poolele, kuid sellel on finantsmõju tulude poolele. Mõju on järgmine:(miljonites eurodes ühe kümnendkoha täpsusega)Eelarverida | Tulud[3] | 2006. aasta |Artikkel 120 | Mõju omavahenditele | - 10,3 aastas |4. PETTUSEVASTASED MEETMEDMõnede nõukogu käesoleva määrusega hõlmatud toodete lõppkasutust kontrollitakse kooskõlas tolliseadustiku rakendamist käsitleva määruse (EMÜ) nr 2454/93 artiklitega 291–300.5. Muud märkusedKäesolev ettepanek käsitleb muudatusi, mida tuleb teha olemasoleva määruse lisas, et arvestada järgmist:1. esitatud ja heakskiidetud taotlusi suurendada autonoomseid tariifikvoote;2. kalastamisvõimaluste ja turu arengusuundade muudatusi, mis on toonud kaasa tarnehäired.Meetme arvestuslik kuluKättesaadava (2004. ja 2005. aasta) statistika kohaselt vähenevad ülejäänud 2006. aasta jooksul käesolevast määrusest tingitult tulud 10,2 miljonit euro võrra.Jrk-nr | Kvoodi mahu muutus (ühik/tonn) | Hinnanguline hind (eurot tonni kohta) | Kokkuleppeline tollimaksumäär (%) (ühised tollitariifid 2006) | Kvoodi tollimaksumäär (%) | Eeldatav sissetulekute kaotus võrreldes eelmise kvoodimahuga (eurodes) |09.2759 | 20 000 | 2374 | 12 | 0 | 5 679 600 |09.2761 | 5000 | 1865 | 7,5 + 15 (keskmine = 11,25) | 0 | 1 049 062 |09.2770 | 6000 | 1446 | 10 | 0 | 867 600 |09.2785 | 10 000 | 2421 | 8 | 3,5 | 1 936 800 |09.2790 | 1500 | 3414 | 24 | 6 | 1 229 040 |09.2794 | 3000 | 4836 | 20 | 6 | 2 901 600 |Sissetulekute kogukaotus võrreldes eelmise kvoodimahuga: (EUR 13 681 702,50 – EUR 3 420 425,63) = EUR 10 261 276,88 (neto).[1] ELT C ..., ..., lk ....[2] ELT L 64, 2.3.2004, lk 7.[3] Traditsiooniliste omavahendite (põllumajandussaaduste tollimaksud, suhkru- ja tollimaksud) korral peab märgitud olema netosumma, st brutosumma pärast 25% sissenõudmiskulude mahaarvamist.


type: caselaw

text:
 9.7.2005
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 171/19
 ARRÊT DU TRIBUNAL DE PREMIÈRE INSTANCE
 du 4 mai 2005
 dans l'affaire T-22/04, Reemark Gesellschaft für Markenkooperation mbH contre Office de l'harmonisation dans le marché intérieur (marques, dessins et modèles) (OHMI) (1)
 (Marque communautaire - Procédure d'opposition - Demande de marque verbale communautaire Westlife - Marque nationale antérieure West - Risque de confusion - Similitude des signes)
 (2005/C 171/34)
 Langue de procédure: l'anglais
 Dans l'affaire T-22/04, Reemark Gesellschaft für Markenkooperation mbH, établie à Hambourg (Allemagne), représentée par Me P. Koch Moreno, avocat, contre Office de l'harmonisation dans le marché intérieur (marques, dessins et modèles) (OHMI) (agent: Mme S. Laitinen), l'autre partie à la procédure devant la chambre de recours de l'OHMI ayant été Bluenet Ltd, établie à Limerick (Irlande), ayant pour objet un recours formé contre la décision de la deuxième chambre de recours de l'OHMI du 17 novembre 2003 (affaire R 238/2002-2), relative à une procédure d'opposition du titulaire de la marque West à l'encontre de la demande de marque Westlife, le Tribunal (deuxième chambre), composé de MM. J. Pirrung, président, N.J. Forwood et S. Papasavvas, juges; greffier: Mme B. Pastor, greffier adjoint, a rendu le 4 mai 2005 un arrêt dont le dispositif est le suivant:
 1.
 La décision de la deuxième chambre de recours de l'Office de l'harmonisation dans le marché intérieur (marques, dessins et modèles) (OHMI) du 17 novembre 2003 (affaire R 238/2002-2) est annulée.
 2.
 L'OHMI supportera ses propres dépens ainsi que ceux exposés par la requérante.
 (1) JO C 94 du 17.4.2004


type: wikipedia

text:
Take Ionescu () a fost un om politic, avocat și ziarist român, care a deținut funcția de cel de-al 29-lea prim-ministru al României în perioada 1921-1922. De-a lungul vieții a folosit mai multe nume (Dumitru G. Ioan, Dimitrie G. Ioan, Dimitrie G. Ionescu, Demetru G. Ionescu, etc.), pentru ca odată cu intrarea în viața politică să se oprească la numele pe care avea să-l folosească până la moarte, Take Ionescu.
 Dumitru Ioan (cum a fost trecut în registrul de nașteri) a fost al doilea fiu al familiei de negustori din Ploiești, Gheorghe (Ghiță) și Eufrosina Ioan, care a mai avut alți trei copii: Constantin, Toma și Victor. Studiază la Liceul Sfântul Sava din București, după absolvirea căruia își continuă studiile în Franța, unde absolvă Facultatea de Drept a Universității din Paris (1875-1879), la care obține și titlul de Doctor în Drept cu mențiunea „magna cum laude” (1881), cu teza „De la condition de l'enfant naturel dans la legislation romaine”. Întors în țară a ales să devină avocat, înscriindu-se în baroul de Ilfov.
 În anul 1883 și-a început cariera politică în cadrul Partidului Național Liberal, fiind ales deputat pe listele acestuia în Colegiul III-Ilfov. Părăsește Partidul Național Liberal în 1885, devenind membru al grupării liberale „Dizidența” alături de Constantin C. Arion, Constantin Dissescu, Alexandru Djuvara, Nicolae Fleva, frații Lecca etc. În urma eșuării diferitelor încercări de refacere a unității PNL, în 1891 Take Ionescu se alătură Partidului Conservator. În 1908 fondează Partidul Conservator-Democrat, al cărui președinte a fost până la moarte.
 Pe parcursul carierei sale politice, Take Ionescu a ocupat o serie de poziții ministeriale, cum ar fi ministru al instrucțiunii publice și cultelor (1891-1898), ministru de finanțe (1904-1907), ministru de externe (1912-1914) și în cele din urmă, președinte al Consiliului de Miniștri (1921-1922). S-a făcut remarcat prin calitățile sale oratorice, căpătându-și în epocă porecla de „Tăchiță Gură de Aur”.
 Take Ionescu a activat și în presă, conducând sau colaborând la publicații cum ar fi Românul, Epoca, La Liberté Roumaine, Dreptatea, Timpul, Constituționalul, Conservatorul, La Roumanie, Acțiunea, Universul și Evenimentul. Între 1883-1898 a fost corespondentul ziarului Times la București.
 Take Ionescu a fost un susținător al intrării României în Primul Război Mondial, de partea Antantei. De activitatea sa ca ministru de externe se leagă semnarea Păcii de la București din 1913, la sfârșitul celui de-Al Doilea Război Balcanic, precum și punerea bazelor Micii Înțelegeri în 1921. A fost un sprijinitor activ al luptei pentru unitatea națională a românilor din afara granițelor, militând în același timp pentru respectarea drepturilor minorităților naționale.
 S-a stins din viață la 21 iunie 1922, la Roma, din cauza unei infecții bacteriene a aortei, căpătată în urma consumării unor stridii infestate. Este înmormântat la Mănăstirea Sinaia.
 Copilăria, educația și formarea
 Take Ionescu s-a născut în Ploiești, la 13/25 octombrie 1858. Părinții săi au fost Gheorghe (Ghiță) Ioan, negustor de cereale, și Eufrosina, „o femeie foarte frumoasă și inteligentă” care se înrudea cu Ion Heliade Rădulescu. În actul de naștere a fost trecut cu numele Dumitru Ioan. De mic copil a fost numit în familie Dumitrache, de unde provenea diminutivul Take pe care avea să-l adopte mai târziu. Familia mai avea încă trei copii, Constantin, Toma (viitorul mare chirurg Thoma Ionescu) și Victor.
 Tatăl, Ghiță Ioan, temperament autoritar și impulsiv, activ și întreprinzător, era concentrat asupra nevoilor negustoriei cu cereale, lăsând în totalitate în grija soției creșterea copiilor.
 Familia mamei lui Take Ionescu era de origine aromână, din Macedonia, stabilită la începutul secolului al XIX-lea în Imperiul Habsburgic. Tatăl Eufrosinei fusese ofițer de cavalerie în armata austriacă.
 La vârsta de cinci ani este înscris la școala primară din Ploiești, dar trebuie să întrerupă cursurile în vara anului următor când cade victimă epidemiei de holeră care a afectat orașul în 1864.
 În toamnă a reînceput cursurile primare, dar a fost silit din nou să le întrerupă. Afacerile lui Ghiță Ioan nu au mai mers, acesta fiind nevoit să declare falimentul. Totodată acesta a decis să se mute cu întreaga familie la București, închiriind o locuință modestă.
 În toamna lui 1864 Take este înscris de tatăl său la pensionul „Geaniloni” din București, pentru a termina clasele primare. La terminarea cursului primar în 1869 este admis la Liceul Sfântu Sava, prin concurs de bursier, ocupând primul loc. Termină cei patru ani ai cursului inferior în numai doi ani, astfel încât în 1871 începe cursul superior, pe care îl va absolvi în 1875, fiind clasat primul la examenul de bacalaureat.
 Ghiță Ioan, care voia să asigure copiilor săi un viitor strălucit, i-a trimis pe cei trei copii mai mari (Constantin, Take și Toma) la Paris, ca să studieze dreptul, iar mezinul Victor, exmatriculat din Școala Militară din București în urma unui incident disciplinar, a fost înscris la Școala Militară de Cavalerie de la Ypres (Belgia).
 În toamna anului 1875 Take Ionescu a plecat la Paris, unde s-a înscris la Facultatea de Drept. La Paris a locuit timp de 6 ani în Cartierul Latin, pe strada Bonaparte nr 72. Acolo a legat prietenii de-o viață cu viitoare personalități ale societății românești, cum ar fi: Grigore Andronescu, Constantin C. Arion, Constantin Dissescu, Alexandru Djuvara și Alexandru Marghiloman.
 În anul 1879, după ce a trecut toate examenele, a obținut licența în drept cu lucrarea „De la condition de l'enfant naturel dans la législation romaine”. În luna mai 1881 a susținut examenul de doctor în drept cu teza „De la recherche de la filiation naturelle”, obținând titlul cu mențiunea „magna cum laude”.
 Take Ionescu, fiul unui negustor și om de afaceri ploieștean, făcuse școala secundară la București, așa încât, față de boierii din generația sa, el poate fi considerat ca un produs al organizației noastre școlare, în ce este bun: inițierea în rosturile țării, cunoașterea oamenilor ei, dar și în ce este mai puțin bun: o oarecare lipsă de disciplină intelectuală, de formațiune a unui caracter cu totul ferm, care se capătă în contact cu civilizațiile bătrâne.
 --- Nicolae Iorga, Supt trei regi
 Viața personală și de familie
 Căsătoria cu Elisabeth Richards
 După o iubire platonică pentru o doamnă mai învârstă din înalta societate bucureșteană, în vara anului 1879 Take Ionescu o cunoaște pe viitoarea sa soție, la un concert de binefacere la cazinoul municipal din Aix-les-Bains. „M-elle Bessie Richards, de Londre” cum apărea pe afiș, era „o fată blondă de 17 ani, cu parul afânat, cu ochii mari albaștri. O fată de bună familie, cu o educație din cele mai alese, dar fără avere.”
 Părinții lui Take Ionescu, care doreau ca fiul lor să se însoare cu o fată de condiție înaltă și cu stare, se opun categoric, dar nu reușesc să împiedice căsătoria, motiv pentru care îl dezmoștenesc pe Take și încetează relațiile cu el pentru mulți ani. Căsătoria cu Elisabeth (Bessie) Richards s-a oficiat în Anglia, pe 13 noiembrie 1881, la Brighton și pe 19 noiembrie în biserica greco-ortodoxă din Londra.
 Bessy era o femeie foarte inteligentă și foarte frumoasă în tinerețe. Păstrase, mulțumită călăriei, o siluetă subțire și tânără.
 De-a lungul celor 35 de ani de căsătorie, aceasta nu s-a implicat în viața publică, rămânând o prezență discretă. A făcut parte din diferite asociații și societăți de binefacere. Astfel Bessy și Take au fost fondatori Societății Carpatina din Sinaia, creată în 1893 împreună cu fostul stareț al Mănăstirii Sinaia, Arhimandritul Nifon, a cărei activitate va fi continuată de Secția Alpină a Bucegilor în perioada interbelică.
 Bessie a manifestat o anume înclinare spre socialism. Adversarii politici ai lui Take Ionescu afirmau chiar că este socialistă. Cert este că a fost abonată permanent la organele de presă ale mișcării socialiste, Munca și Lumea Nouă.
 Odată cu începerea războiului, Bessie Ionescu a plecat la Iași și apoi la Londra. În ianuarie 1918 publică în ziarul The Observer un articol despre tragedia României acelor vremuri.
 Bessie Ionescu moare în aprilie 1918, la vârsta de 60 de ani, în urma unui stupid accident de călărie pe Rotten Row în Hide Park.
 Atmosfera din reședința familiei Take Ionescu a fost surprinsă foarte bine de I.G. Duca:
 Casa lui Take Ionescu, ce curiozitate și ce simbol! Jos, camera de așteptare, intrarea, până și sufrageria ticsite de lumea cea mai neașteptată, diplomați cunoscuți, senatori respectabili, deputați grăbiți, ariviști de tot felul, clienți bogați, ziariști serioși sau lihniți, șantajiști de meserie, solicitatori de rând, văduve, orfani, bancheri, cămătari, femei suspecte, toată zgura politicianismului român. [...] Porțile Orientului în toată oroarea lor și, desigur, cel mai tipic colț al Bucureștilor antebelici.Sus, liniște și seninătate. D-na Bessie Ionescu, înconjurată de câteva englezoaice și de nenumărați câini, citind, cântând la pian și ocupându-se cu o britanică tenacitate de protecția animalelor. Occidentul în toată splendoarea lui, un colț al civilizației Angliei pripășit pe malurile Dâmboviței. O scară numai despărțea aceste două lumi, între care în realitate erau atâtea secole de credințe, de lupte și de vitregii deosebite.
 Căsătoria cu Adina Cordescu (Olmazu)
 În urma decesului soției sale în aprilie 1918, Take Ionescu s-a recăsătorit cu Adina Cordescu, născută Olmazu, cu 33 de ani mai tânără decât el. Adina, cea de-a doua soție a lui Take Ionescu, provenea dintr-o familie de mici boieri buzoieni, înrudiți cu Constantin Sărățeanu, membru al Regenței de la sfârșitul anilor ’20. Take Ionescu și Adina Olmazu nu au avut copii, dar există surse conform cărora actorul Mircea Șeptilici ar fi fost fiul natural al ilustrului politician.
 După moartea lui Take Ionescu, Adina a devenit doamnă de onoare a Reginei Maria, calitate în care a servit până în anul 1929, când s-a recăsătorit a treia oară. Adina Ionescu a încetat din viață la București în 1975 la vârsta de 84 de ani. În 1929 s-a recăsătorit cu principele polonez Jean Korybut Woroniecki.
 Datele despre locul și data încheierii căsătoriei cu Adina nu sunt foarte clare, existând și opinii că ea nu a existat de fapt, relația fiind doar una de concubinaj.(vezi pe larg la secțiunea „Controverse, neclarități și incertitudini”)
 Idila dintre Take și Adina Cordescu a început în iarna lui 1916, pe timpul refugiului de la Iași, și avea să se transforme într-o pasiune fulgerătoare, pentru care Take Ionescu și-a pus în joc chiar cariera politică. Astfel la începutul lui 1917, Take Ionescu, deși vice președinte al Consiliului de Miniștri, cere o „învoire” de la Ionel Brătianu pentru a merge la Odessa, sub pretextul întâlnirii cu noii conducători ruși de acolo. Scopul adevărat era însă acela de a se întâlni cu doamna Cordescu, aflată în refugiu cu familia în respectivul oraș. Ion G. Duca prezintă astfel episodul:

Take Ionescu era nerăbdător să-și revadă viitoarea sa soție, pe doamna Adina Cordescu. De la Odessa ne venea știrea că Take Ionescu se exhiba pretutindeni cu obiectul pasiunii sale. Firește aceste atitudini provocau inutile comentarii și aprecieri displăcute. «Țara este în nenorocire și miniștrii bătrâni petrec și se țin de aventuri amoroase!»

 Adina Take Ionescu (cum era numită oficial în societate), împreună cu arhitectul Petre Antonescu, este cea care face în 1924 diligențele necesare pentru amenajarea capelei funerare din incinta mânăstirii Sinaia, după obținerea, cu sprijinul lui Nicolae Titulescu, a aprobărilor de la guvern și Eforia Spitalelor Civile (de care aparținea mănăstirea). Adina se va preocupa și de mormântul primei soții a lui Take Ionescu, Bessie, aflat în Hove (lângă Brighton), plătind anual taxa de 22 lire sterline pentru întreținerea acestuia. De asemenea, în 1928 Adina a donat biblioteca juridică a lui Take Ionescu către baroul de Ilfov.
 Reședințele familiale
 După revenirea în țară la absolvirea studiilor în Franța, în luna decembrie 1881, tinerii căsătoriți s-au instalat într-un apartament modest, închiriat în casele „Holbrich”.
 Familia Take Ionescu a locuit cu chirie până în anul 1897, când a achiziționat prin licitație publică, pentru suma de 83.000 de lei, casa Porumbaru din strada Cătun, pe care o vor extinde și i-au refăcut fațada, baza planurilor arhitectului elvețian Louis Blanc.Arhivele Naționale ale României, Primăria Municipiului București, Serviciul Tehnic, dosar 368/1897
 Între timp, în anul 1893, Take Ionescu cumpără o locuință modestă în Sinaia, pe care o renovează în anii 1894-1895. Locuința, botezată „Vila Negoiu”, va servi ca reședință de vară pentru familie pe tot parcursul vieții.
 Activitatea politică
 Membru al Partidului Național Liberal
 În 1881, la revenirea țară după finalizarea studiilor la Paris, Take Ionescu decide să intre în viața politică. Contextul istoric era unul care făcea dificil succesul politic al unui tânăr, fără situație materială și relații cu mai marii zilei. Existau doar două partide, liberalii, care se uzaseră deja într-o guvernare prelungită, și conservatorii, care nu reușeau să-și găsească locul într-o societate aflată în plin proces de modernizare. Așa cum avea să spună mai târziu „când am debutat în politică, totul era împotriva mea».”În 1884, confruntat cu o mișcare contestatară în interiorul propriului partid, în fruntea cărei se aflau propriul frate, Dimitrie Brătianu, și Mihail Kogălniceanu, primul ministru Ion C. Brătianu decide să facă o mișcare de „întinerire” a partidului cu dublul scop de a reduce influența vechilor personalități ale partidului și de a-și asigura o nouă garnitură de discipoli credincioși și îndatorați lui. El a oferit locuri eligibile pe listele electorale, pe un grup de tineri recent întorși de la studii din străinătate, din care făceau parte Take Ionescu, Costică C. Arion, Nicolae Fleva, Alexandru Djuvara, frații Leca etc.
 La alegerile generale din 1884, Take Ionescu este ales, pentru prima oară, deputat pe lista Partidului Național Liberal, în colegiul III Ilfov (ales de țăranii cu drept de vot conform sistemului de vot cenzitar). După cum remarca Nicolae Iorga „avocatul Take Ionescu, a devenit, prin talent, factor important într-un partid de boieri.”
 În condițiile întețirii atacurilor interne la adresa primului ministru Ion C. Brătianu, grupul tinerilor liberali, presupunând că zilele guvernului sunt numărate, după numai opt luni, la începutul anului 1885 părăsesc Partidul Național Liberal, formând un grup numit „Dizidența” alăturându-se totodată forțelor atât liberale cât și conservatoare care luptau pentru răsturnarea guvernului.
 Constantin Bacalbașa consideră că motivația lor era una pur carieristă „Take Ionescu nu avea drept ideal ca să se facă apostolul unor idei, ci spre a-și face cât mai repede o carieră politică”. În fond, cu intrarea și ieșirea precipitată, chiar cu resentimente din PNL, Take Ionescu a comis prima mare greșeală politică a carierei sale, pe care neavând tăria de a o recunoaște, își justifica gestul prin rațiuni considerate de el morale și politice. „În realitate rațiunile erau determinate de ambiții personale, urmărind o carieră rapidă.”Participarea la acțiunile „Dizidenței” liberale și ale „Opoziției Unite”
 În următorii ani, Take Ionescu și gruparea „Dizidența” s-a menținut pe o linie antiguvernamentală, fără însă a se alia cu opoziția conservatoare. La 15 noiembrie 1887, acasă la Take Ionescu, a avut loc întrunirea de constituire a ceea ce s-a numit în epocă „Opoziția Unită”, având ca scop imediat răsturnarea guvernului Ion Brătianu. Aceasta era o adunătură eterogenă formată din opozanții liberali de toate nuanțele (Take Ionescu, Fleva, Arion, Djuvara, Lecca), foștii junimiști trecuți de partea lui Lascăr Catargiu (frații Negruzzi, Vasile Pogor, Dumitru Rosetti, Ion Diamandi), precum și gruparea lui Petre Carp (Maiorescu, Marghiloman, Laurian, Stroici și Nica).
 La 19 decembrie 1887, Ion C. Brătianu a dizolvat Parlamentul ca urmare a expirării mandatului legal de 4 ani, și în urma alegerilor din 25 ianuarie 1888, guvernul obține din nou majoritatea, dar „Opoziția Unită” va reuși să obțină un număr de 54 de locuri, majoritatea fruntașilor opoziției reușind să intre în Parlament cu toate presiunile și mașinațiunile guvernului.
 La 23 martie 1888, în urma represiunii violente a manifestațiilor Opoziției Unite dar și a izbucnirii și răspândirii cu repeziciune a unor revolte țărănești, guvernul Ion C. Brătianu își prezintă demisia. Pentru calmarea situației, regele Carol I va însărcina pe junimistul Theodor Rosetti să formeze un guvern de moderați.
 Take Ionescu a candidat ca liberal dizident la Colegiul II Dolj pentru Camera Deputaților. Deși a fost combătut violent de către agenții guvernamentali, care l-au acuzat ca fiind „spion țarist”, „corupător al alegătorilor” sau „om fatal care lasă în urma sa doar ruine”, el a reușit să câștige alegerile obținând 406 voturi dintr-un total de 780.
 După restabilirea ordinii în țară, în septembrie 1888, Parlamentul este dizolvat și se organizează din nou alegeri. Opoziția Unită, care își atinsese ținta, debarcarea guvernului Brătianu, se dezmembrează. Conservatorii conduși de Lascăr Catargiu aliați cu gruparea liberală condusă de George Vernescu, obțin majoritatea. Take Ionescu reușește, tot ca liberal disident, să fie din nou ales în același colegiu din Craiova.
 Perioada 1888-1891 a fost una de instabilitate politică, electoratul fiind chemat de trei ori la urne și cinci guverne perindându-se la cârma țării. Și pentru Take Ionescu perioada a fost una dificilă. El a realizat că după destrămarea „Opoziției Unite”, dizidența liberală de care aparținea ajunsese într-o fundătură politică. La alegerile din 1891 nu mai reușește să intre în parlament. Trebuia să ia o decizie și nu avea decât două posibilități: să se reîntoarcă în Partidul Național Liberal, suportând resentimentul și ranchiuna foștilor tovarăși, sau să intre în Partidul Conservator, cu riscul de a avea un statut secundar și umilitor, din cauza originii sale modeste. La insistențele prietenului său Alexandru Lahovary decide să se alăture conservatorilor.
 Membru al Partidului Conservator
 thumb|upright|right|Take Ionescu ca ministru al cultelor și instrucțiunii publice
 Ministru al cultelor și instrucțiunii publice - 1891-1895
 La 18 decembrie 1891, la vârsta de 33 de ani, Take Ionescu ocupă prima sa funcție ministerială, aceea de ministru la Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice, în guvernul Lascăr Catargiu.
 Titu Maiorescu, deși manifestase rezerve serioase, atât față de trecutul liberal cât și față de acțiunile ulterioare în cadrul Partidului Conservator ale lui Take Ionescu, are cuvinte elogioase despre activitatea sa pe timpul acestui mandat. „Tânărul ministru se distinge printr-o rară aptitudine de asimilare și ajunge curând să stăpânească resortul ce i se încredințase. [...] în cel mai scurt timp a știut să ocupe un loc de frunte printre oamenii politici ai generației dale.”Pe timpul ministeriatului său au fost adoptate o serie de legi importante în domeniu, cum ar fi: Legea asupra organizării administrației centrale a Ministerului Instrucțiunii Publice și Cultelor (1892), Legea învățământului primar (1893), Legea clerului mirean și a seminariilor (1893) și reglementarea pentru fixarea parohiilor (1894).
 Primul mandat ministerial a lui Take Ionescu a fost marcat de două probleme politice majore .
 Prima a fost sprijinul pentru românii din Imperiul Austro-Ungar. Take Ionescu, fără știrea niciunui din membrii guvernului, a alimentat în secret, din fondurile ministerului, lupta românilor ardeleni de eliberare națională.
 Această practică a lui Take Ionescu avea să fie „demascată” public de către noul șef al Partidului Național Liberal, Dimitrie A. Sturdza. Gestul lui Sturza a uimit întreaga clasă politică, deoarece toate guvernele procedaseră tacit în același mod, el punând într-o situație stânjenitoare atât guvernul cât și pe beneficiarii ardeleni.
 A doua problemă a fost înlocuirea mitropolitului primat Iosif Gheorghian cu Ghenadie Petrescu, afacere care a clătinat din temelii Biserica Ortodoxă Română și s-a sfârșit peste trei ani cu caterisirea lui Ghenadie și demisia primului ministru, Dimitrie A. Sturza.
 Legea clerului mirean, dorită de guvernarea conservatoare, aducea bisericii avantaje și dezavantaje. Punea ordine în chestiuni nereglementare de când veacul. În același timp, consfințea dependența bisericii de stat. Iosif Gheorghian, mitropolit al Țării Românești și apropiat al opoziției liberale, n-a fost de acord cu adoptarea legii în varianta propusă de guvern. Astfel, a demisionat din înalta demnitate. Take Ionescu și guvernul conservator au pornit să caute un prelat mai sensibil la inițiativele puterii. L-au găsit în persoana lui Ghenadie Petrescu, episcop al Argeșului.
 Titu Maiorescu considera acțiunea lui Take Ionescu ca fiind o „greșeală” menționând că „motivele care au îndemnat pe Take Ionescu să facă acest lucru sunt necunoscute, dar în tot cazul alegerea s-a dovedit a fi fost rea.” Ministrul Take Ionescu a propus, iar guvernul și parlamentul a aprobat abrogarea unei prevederi legale, ce nu permitea numirea lui Ghenadie. Prin aceste manevre politicianiste și în disprețul legii, conducerea politică de stat a reușit practic să își aducă biserica în subordine. „Îndoită greșeală și prin abrogarea unei legi bune, și prin propunerea unei alegeri proaste".Disensiunile interne din interiorul Partidului Conservator, dintre vechii conservatori și junimiști au culminat cu părăsirea de către aceștia din urmă, în frunte cu Petre P. Carp, a partidului și guvernului. Pierzând majoritatea parlamentară și refuzându-i-se de către regele Carol I dizolvarea Parlamentului, Lascăr Catargiu prezintă demisia guvernului său pe 3 octombrie 1895, fiind înlocuit în aceeași zi de un guvern liberal condus de Dimitrie A. Sturdza. La alegerile organizate de noul guvern Take Ionescu nu a reușit să fie ales.
 Reușește să reintre în parlament cu ocazia unor alegeri parțiale desfășurate la începutul lui 1897 când este ales deputat de Teleorman.
 Ministru de finanțe - 1900
 La 31 martie 1899 moare pe neașteptate Lascăr Catargiu, chiar în momentul în care regele Carol I semnase decretul de numire a sa ca Președinte al Consiliului de miniștri, în locul lui Dimitrie A. Sturdza care demisionase în aceeași zi. Nu se știe dacă Lascăr Catargiu l-ar fi desemnat ca succesor, dar decesul acestuia a fost o lovitură puternică pentru Take Ionescu, rămas fără cel mai puternic și influent protector politic al său. Moartea prematură a lui Lascăr Catargiu și alegerea lui Gheorghe Grigore Cantacuzino ca președinte al partidului au reprezentat începutul sfârșitului visului lui Take Ionescu de a obține șefia conservatorilor, vis care s-a năruit definitiv în 1907, odată cu alegerea ca președinte a lui Petre Carp.
 La 11 aprilie 1899 se constituie guvernul conservator condus de Gheorghe Grigore Cantacuzino, în care Take Ionescu ocupă din nou funcția de ministru la Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice.
 Guvernul s-a confruntat încă de la început cu efectele celei mai mari crize economice pe care o cunoscuse România până atunci. Criza s-a accentua sub guvernarea conservatoare, din cauza unei secete severe care a compromis complet producția agricolă a anului 1899, precum și a „ineficienței și nepriceperii guvernului de a remedia criza financiară care bântuia în țară și care amenința să ia proporții dezastroase.”Pentru a face față situației, la 9 aprilie 1900, guvernul este remaniat, Take Ionescu înlocuindu-l la Ministerul Finanțelor pe generalul Manu, depășit de situație. Take Ionescu preia gestiunea unui deficit bugetar fără precedent, având ca sarcină imediată echilibrarea acestuia.
 Măsurile adoptate de guvern la propunerea ministrului de finanțe au constat în: introducerea a 11 noi taxe și impozite, înstrăinarea unor părți importante din activele și participațiunile statului, concomitent cu reduceri semnificative de personal și diminuarea severă a cheltuielilor cu serviciile publice.
 Rezultatul acestor măsuri de austeritate a fost unul aproape catastrofal pentru economia României. Bugetul întocmit de Take Ionescu s-a încheiat cu un deficit de 35 de milioane lei, aproape dublul celui mai mare deficit înregistrat până atunci în istoria țării și care nu va fi depășit decât de deficitul bugetului anului 1917, când țara se afla în război cu două treimi din teritoriu sub ocupație.
 Ele au dus, după numai șase luni de aplicare, la intrarea crizei economice în faza sa acută, în ultimele zile ale lunii iulie 1900, determinându-l pe rege să demită guvernul, la 7 iulie 1900, și să-l înlocuiască cu un guvern junimist condus de Petre Carp.
 Lupta pentru șefia Partidului Conservator - 1900-1907
 În următorii 10 ani preocuparea principală a lui Take Ionescu a fost de a câștiga șefia Partidului Conservator. Pentru atingerea acestui scop s-a folosit de toate mijloacele posibile: osanale ridicate șefului partidului, renegarea propriilor convingeri, atacuri furibunde la adresa opozanților liberali, intrigi și răfuieli interne în partid, etc. Astfel, într-un discurs din 1897, când Lascăr Catargiu era încă în viață și la șefia partidului, spunea despre acesta că este „cel mai harnic în muncă și cel mai deschis la orice progres. [...] El se situează mai presus decât orice om politic și de stat, indiferent de partid, fiind o onoare pentru noi conservatorii că l-am dat României pe Lascăr Catargiu: Să trăiască Lascăr Catargiu!”.
 Totodată, nu va ezita să fie cel mai aprig susținător al marii proprietăți, mai partizan chiar decât latifundiarii din partidul conservator.
 Take Ionescu, bursierul sărac, care fusese, precum afirma odinioară în Cameră, cel care mergea cu ghete sparte, se face acum avocatul marilor proprietari, spre a combate proiectul de lege pentru înființarea Casei Rurale. Astfel el susține că prin adoptarea proiectului de lege, țara nu va ajunge mai bogată ci mai săracă, deoarece va dispărea intempestiv și precipitat «unul din cele mai mari imbolduri la muncă, nevoia. Nimeni nu va mai fi îmboldit de foame».
 Anastasie Iordache, Take IonescuIon G. Duca a a sintetizat cel mai bine această continuă luptă pentru șefia Partidului Conservator, care avea să ducă în cele din urmă chiar la dispariția acestuia:
 Acum vreo 30 de ani au apărut pe firmamentul politic al României Mici trei tineri, ambiția cărora a fost șefia partidului conservator. Acești trei tineri se numeau Take Ionescu, Alexandru Marghiloman și Neculae Filipescu.Pentru această șefie ei s-au zbătut, au repudiat idealuri, au jertfit convingeri, au nesocotit prietenii, au răbdat umilinți, au consimțit la întovărășiri nefirești, au făcut compromisiuni cu demnitatea și tranzacții cu morala. Au născocit, într-un cuvânt, tot ceea ce un scop atât de stăpânitor poate îndemna un suflet omenesc să întreprindă întru atingerea lui.
 --- Ion G. Duca, Amintiri politice Președinte al Partidului Conservator-Democrat
 Răscoale din 1907 au avut un impact major asupra tuturor segmentelor societății românești, inclusiv în planul vieții politice, manifestat atât prin schimbarea în perioada următoare a conducerii celor două mari partide (Petre Carp la conservatori și Ionel Brătianu la liberali) cât și prin apariția unui al treilea partid important, Partidul Conservator-Democrat, condus de Take Ionescu
 Manifestul privind înființarea partidului a fost publicat la 19 ianuarie 1908, iar la 3 februarie 1908, la sala Eforie se ține congresul de constituire, unde Take Ionescu este ales președinte al nou-înființatului partid.
 Vintilă Brătianu pune crearea noului partid pe seama „nivelului jos al luptelor noastre politice în această perioadă de înflorire a influenței takiste, îndeosebi decăderea și criza din partidul conservator care a ajuns să-și schimbe de patru ori, în opt ani, unii și aceiași șefi.”. Totodată, el recunoaște însă și faptul că apariția noului partid are și o serie de cauze obiective, determinate de evoluția societății românești și anacronismul și lipsa de adaptare a Partidului Conservator la aceste noi realități. „Trebuie însă s-ă recunoaștem că pe lângă chestia personală a d-lui Take Ionescu, se caută să se rezolve și o chestie de interes general al partidului, aceea a privilegiilor în organizarea partidului, rămase azi numai vechilor boieri. Take Ionescu reprezintă nevoia neînlăturabilă a acestei transformări.”Programul noului partid nu este foarte precis, urmărind să nu rupă complet legăturile cu Partidul Conservator, atât pentru a lăsa deschisă calea unor înțelegeri ulterioare, cât și pentru a putea atrage câți mai mulți conservatori în partid. „Take Ionescu este eclectic. Nu este nimic precis. Chiar în ce privește reforma electorală nu îndrăznește să, spună categoric care-i este reforma.”Ambiguitatea și versatilismul lui Take Ionescu și a concepțiilor sale politice erau surprinse și de I.G. Duca:
 Sărmanul Take Ionescu, asta i-a fost veșnica osândă de când a intrat în partidul conservator, anume să recurgă la jumătăți de măsuri și la cele mai hermafrodite soluții fiindcă inteligența îi arăta că cerințele democratice ale vremurilor noastre nu pot fi înlăturate, iar necesitățile lui de partid și măruntele lui ambițiuni personale îi cereau mereu să jertfească pe altarul unui partid condamnat pieirii constatările evidente ale minții sale totuși pătrunzătoare.
 --- I.G. Duca, Amintiri politice Primul Război Mondial
 Take Ionescu a fost unul dintre puținii oameni politici români cu o înțelegere cuprinzătoare a realităților și cu o viziune proprie asupra evoluției evenimentelor istorice. Edificator pentru acest aspect este ceea ce afirma în vara anului 1914, la izbucnirea războiului:
 Acesta e război de cinci ani. Va intra Anglia, va intra Italia, vom intra noi și nu se poate să nu intre și America. Până și Japonia va intra. Va fi vai de omenire! Dar de un lucru sunt sigur: că Aliații vor fi definitiv victorioși și că voi vedea cu ochii România Mare. Și vom vedea alte lucruri mari. Vom vedea multe tronuri prăbușindu-se; vom vedea născând atotputernicia Americii; vom vedea preponderența rasei anglo-saxone; vom vedea omenirea făcând un mare pas spre stânga, spre socialismul revoluționar. Dar zguduirea generală va fi așa de formidabilă, că o sărăcie groaznică va stăpâni omenirea foarte mulți ani. Dintr-o criză vom intra într-alta. Și ține bine minte: generația mea și a ta va vedea România Mare, dar nu va mai vedea zile bune!
 --- Take Ionescu, Cascada tronurilorTake Ionescu a fost un susținător al intrării României în Primul Război Mondial, de partea Antantei. La 10 iulie 1917 a avut loc o remaniere guvernamentală, în urma căreia Partidul Conservator-Democrat condus de Take Ionescu a fost cooptat la guvernare, participând la votarea și aprobarea principalelor legi care vor reglementa societatea postbelică: legea reformei agrare și legea votului universal.
 Pasiunea amoroasă pentru Adina Cordescu îl va determina pe Take Ionescu la gesturi politice aproape iraționale, neînțelese nici de tovarășii săi de partid, cum a fost acela de a se opune din toate puterile adoptării de către guvern a unei decizii de a se întreprinde o acțiune militară împotriva bandelor bolșevice care creau dezordine și debandadă în Moldova, în decembrie 1917. În urma adoptării acestei decizii își va prezenta demisia, în ciuda rugăminților unanime, inclusiv din partea regelui Ferdinand, de a nu comite acest gest. „Drama lui sufletească și rezistența lui îndârjită provenea din faptul că persoana care-i era scumpă, viitoarea doamnă Adina Take Ionescu, pe atunci încă doamna Cordescu, se afla în Rusia și că tremura pentru viața ei. Dacă doamna Cordescu s-ar fi aflat la Iași, fără îndoială că Take Ionescu ar fi fost cel dintâi care să ceară dezarmarea bolșevicilor și stârpirea periculosului focar revoluționar de la Socola. Dar iubirea fusese mai puternică decât raționamentul omului de stat și decât patrioticele sale îndatoriri.”În urma acțiunii energice conduse de generalul Constantin Prezan, bolșevicii au fost dezarmați și ordinea restabilită, „Take Ionescu căutând rușinat, un motiv de a reveni asupra demisiei.”După încheierea armistițiului cu Puterile Centrale, singura preocupare a lui Take Ionescu a reprezentat-o plecarea la Paris, unde reușise să ajungă între timp și doamna Cordescu. Va solicita guvernului român un tren special care să-l ducă la Paris pe el și unii din colaboratorii săi, pentru a face lobby pentru România. Autoritățile germane permit trecerea acestui tren, „Trenul Take Ionescu” cum va rămâne cunoscut în istorie, prin teritoriile aflate sub controlul lor, până în Elveția.
 Conferința de Pace de la Paris
 Referindu-se la activitatea grupului condus de Take Ionescu la Paris, Constantin Argetoianu nota cu ironie și sarcasm: „Fără altă plictiseală, coloana evadaților valahi a ajuns în perfectă stare la Paris, unde, a salvat țara și înfăptuit România Mare! Ce ne-am fi făcut noi într-adevăr dacă n-am fi avut la Paris pe Pavlică Brătășanu, pe Ghiță Mironescu, pe Rabinrahat Fagure, pe Pascal Toncescu, pe Mimi Plesnilă - și mai mare peste toți pe Take Ionescu însoțit de Titulescu, pe vremurile acelea deja scopit dar încă simplu țucalisț”.
 Personalitatea lui Take Ionescu văzută de contemporani
 Take Ionescu a fost una din personalitățile marcante ale vieții politice românești, de la sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea. Sterie Diamandi spunea că „a fost cel dintâi om politic în Țara Românească care, fără nume sonor, avere, relații de familie, îndrăznește în contra voinței unui suveran autoritar și cu prestigiu, cum era regele Carol I, să întemeieze un partid și să recolteze în opoziție succese fără precedent. Puțini oameni politici în Țara Românească au avut parte de partizani devotați până la fanatism ca Take Ionescu.”În aceeași măsură, el a avut și contestatari vehemenți și adversari politici implacabili. Aristocraticul Petre Carp îl considera un om politic fără caracter și onoare, spunând despre el că „așa cum nici talentul nu justifica toate încarnațiunile, nici frumusețea nu justifică toate prostituțiunile.”
 Un portret realizat cu metodele și mijloacele științei grafologiei îi face sociologul Henri Stahl, care a lucrat în epocă în calitate de șef al stenografilor de la Camera Deputaților. În viziunea sa, Take Ionescu era „un temperament mânat de o ambiție arzătoare, dominatoare, protegiuitoare, de o rară putere de inițiativă, impulsivă, nerăbdătoare, iritabilă, autoritară. Un om de talent, cu o minte practică, realizatoare, dar de o cultură insuficientă, și fără originalitate. Un mare impresionabil, care se deprimă ușor, până ce tenacitatea lui îl face să se agațe cu suplețe de noua situație care l-ar putea iar ridica. Principala sa valoare stă în caracterul său de om de acțiune.”
 Unele dintre lucrurile care i s-au reproșat constant lui Take Ionescu erau superficialitatea și inconstanța care îi caracterizau viața și activitatea, și care îl făceau să se risipească și să se piardă, adeseori, în lucruri mărunte. Scriitorul Nicolae Petrașcu, a surprins foarte plastic aceste aspecte:
 Take Ionescu era într-o activitate continuă și neobosită care îl făcea să dicteze sau să indice, zilnic, două sau trei articole de gazetă; să primească 30-40 de persoane, cărora le da o satisfacție sau o speranță, să pledeze un ceas sau două la palatul de justiție; să meargă la Cameră și să ia cuvântul în toate chestiunile la ordinea zilei, să se întoarcă acasă unde-l așteptau alte persoane ce-i cereau consultații; să se ducă la întâlnirea politică de la Club sau de la un amic ca să discute proiectul de lege ce va prezenta sau va veni a doua zi în parlament; să asiste seara la serbarea cutărei Legațiuni; să dispară de acolo la 11 ceasuri, ca să se întoarcă acasă spre a-și desface corespondența personală și spre a dicta secretarilor săi răspunsurile și concluziile procesului de mâine; să continue a lucra singur noaptea, studiind o controversă de drept, citind articolele de gazetă îndreptate asupra-i, tăieturile din gazetele străine ce-i erau prezentate, foiletând revistele și cărțile sosite în timpul zilei; și, adeseori, să plece cu trenul seara în fundul Olteniei, sau al Moldovei pentru întrunirea politică, unde vorbea, împăca pe cei nemulțumiți, fixa o candidatură, lua parte la un banchet și revenea noaptea următoare ca să-și reia firul lucrărilor a doua zi.
 --- Nicolae Petrașcu, Take Ionescu
 Nicolae Iorga, deși îl admira ca persoană, își exprima nedumerirea față de contradicția dintre personalitatea lui Take Ionescu și tarele pe care „takismul” și adepții săi le manifestau. „În jurul lui Take Ionescu, de o așa de amabilă dispoziție în a-și ajuta prietenii, de o calitate sufletească atât de sentimentală încât cu greu putea să refuze ceva, îngrozindu-se numai la gândul că prietenul refuzat ar putea să-i devie un neiertător adversar, se adunau oameni de tot felul, și mai buni și mai răi, cei din urmă impunându-se cu intriga sau cu forța, așa încât pentru intelectualitatea anilor 1900 «takismul» ajunsese o groază, nedreptățind astfel, în mișcarea de revoltă, și tot ce era frumos, bun și nobil în cel ce ajunsese a nu se mai vedea ca persoană în obraznica îmbulzire a cohortei.”
 Atitudinea și activitatea sa pe timpul Primului Război Mondial și al Conferinței de Pace de la Paris aveau să reprezinte faptele care l-au consacrat și așezat în galeria oamenilor politici cu o contribuție substanțială la înfăptuirea și recunoașterea României Mari. După cum arăta I. G. Duca:
 Se poate spune că în afară de Ion Brătianu tatăl, nici unul din oamenii publici ai României contemporane nu a reușit să închege prietenii mai entuziaste și să-și asigure devotamente mai desăvârșite decât Take Ionescu. Cu extraordinara sa putere de intuiție Take Ionescu a înțeles din prima clipă că a sunat ceasul cel mare al realizării visului nostru secular și, fără alte preocupări lăturalnice, a pus toată inteligența, tot talentul, toată munca lui în slujba înfăptuirii României Mari. Și astfel, Take Ionescu a putut aduce țării sale și neamului său în timpul neutralității, în timpul războiului și după război, servicii de o istorică însemnătate.
 --- I. G. Duca, Amintiri politice
 Controverse, neclarități și incertitudini
 „Takismul”
 Take Ionescu, deși personal cinstit și sărac, n-a știut să refuze nimic partizanilor săi, de cele mai multe ori mediocri, și făcând mai pe față ceea ce alte partide făceau mascat, a creat „takismul”. În discursul de la congresul de înființare a Partidului Conservator Democrat, ținut în sala Eforie din București, la 3 februarie 1908, Take Ionescu definea astfel ideologia noului partid: „Așezăm ideile conservatoare pe temelia democratică a țării, înălțăm un zid de care au să se spargă toate valurile anarhiei. Și as vrea în același timp să se știe că, dacă este aici democrația conservatoare, nu este aici nici un fel de demagogie.” Referindu-se la ideologia noului partid Nicolae Iorga arăta că „la 1908 asaltul turbat al neutilizaților și al acelora care credeau că nu li s-a dat tot ceea ce se datora talentelor, abilităților și serviciilor lor, a împins pe Take Ionescu, devenit cu sau fără voie șeful lor, să întemeieze un partid «democratic», în care «democrație» însemna: orice loc pentru oricine dacă se știe numai îmbulzi.”. La rândul său Eugen Lovinescu conchidea că: „Un partid mai mult sau mai puțin n-are nici o importanță, dar cu el, omul a creat și «takismul», una din cele mai cumplite plăgi ce a cunoscut istoria noastră politică modernă.”
 Tudor Arghezi a fost unul dintre cei mai virulenți critici ai takismului, despre care afirma că „induce murdărie, stricăciune, boală, contaminare [...] este un hemoroid jenant și murdar sanghinolent.”
 Takismul e o chestiune de psihologie socială a epocii noastre, și am zice chiar o nevroză, care se va înregistra în istoria politică a țării, în felul filoxerei în agricultură. N-am cunoscut încă de la 1907 încoace un singur om lipsit de merite și flămând de situații și de putere, care să nu aibă o vie simpatie pentru takism. Către takism au alergat toți nesățioșii, toți samsarii, toți nelegiuiții. Unul i-a făgăduit nevestei un automobil, altul s-a lăudat că-și va numi nepoatele directoare de școli, toți reprezintă un număr de interese egale cu câte o mândrie ascunsă. Takismul le-a spus tuturora: «Veniți la mine cei fără slujbe, cei fără ghete, cei fără automobil, cei fără proprietăți» - și aceștia au dat năvală, căci se alcătuia o lume a lor, exclusiv, un partid al lor.
 --- Tudor Arghezi, Takismul
 Două dintre caracteristicile principale ale takismului, încă de la separarea de conservatori, le-au reprezentat sentimentul de persecuție și grandomania. După cum îi descria George Ranetti: „Takiștilor începuse să li se năzare că văd în fiecare membru al Clubului Conservator, cât de modest ca origine, cât de amabil ca maniere, un senior feudal care n-avea altă preocupare decât să-i ultragieze și să-i martirizeze zilnic pe ei, nenorociții fii ai poporului.”. Tot marele umorist continuă arătând că: „Grandomania takiștilor a intrat imediat într-o criză și mai violentă. Li se părea că e prea puțin să-l numească pe d. Take Ionescu șef de partid. Ei au început deci să-i hărăzească epitetele cele mai hiperbolice, să-l divinizeze chiar. Așa, bunăoară: ziarul Acțiunea în numărul de marți 5 fevruarie, îl numește «acest om providențial» și «și geniul cel bun al țării românești». Ziarul Ordinea din aceiași zi scrie că d. Tache Ionescu este «răsăritul unui soare, întruparea pământească a unui nou Mesia Mântuitor». Domnul M. Economu de la Craiova într-un discurs l-a comparat cu Ștefan cel Mare, iar domnul dr. Hurmuzescu de la Iași, nici mai mult nici mai puțin, cu Christos !!!”
 Nou înființatul partid condus de Take Ionescu a atras imediat pe toți cei care vedeau în el posibilitatea de a izbuti în viață, indiferent cum și prin ce mijloace. „Din toate părțile alergau tineri, care, în urma făgăduelilor ce li se dădeau, se vedeau cât de curâd prefect, primari, deputați, miniștri!”. A rămas celebră în epocă afirmația solemnă pe care unul dintre membrii noului partid a făcut-o la o adunare electorală când „dând violent cu bastonul în dușumeaua localului, el scoase din ființa lui surescitată o frază în care takismul culminează : «Cînd o să venim la putere, urla cetățeanul, am să vînz și pietrele pavajului de pe stradă!»”
 Agent de influență al unor puteri străine
 Take Ionescu a fost implicat în mai multe scandaluri politice în care a fost acuzat că și-ar fi folosit influența politică și jurnalistică pentru a sprijini interesele unor puteri străine, în schimbul obținerii de foloase materiale pentru sine și apropiații săi.
 I. G. Duca menționa un episod din perioada neutralității, în care guvernul refuzase o „ofertă de cumpărare a bunăvoinței” din partea reprezentantului Marii Britanii la București, în schimb „Take Ionescu, mai puțin scrupulos, primea pe atunci concursul rublelor rusești spre asigura bunăvoința "Universului" și, deși cam rușinat cel puțin - așa se explică secretul pe care îl cerea lui Pocklewski - nu se sfia să solicite pentru ziariștii săi devotați, Fermo și Honigmann, elixirul dătător de entuziasm al fondurilor secrete de la Petersburg”.
 Într-o telegramă secretă germană interceptată de către ruși și publicată după război de autoritățile bolșevice erau precizate și sumele pe care Take Ionescu le-ar fi primit pentru aceste servicii: „350.000 de ruble pentru cumpărarea ziarului «Universul», 100.000 de ruble pentru «Adevărul», «Dimineața» și «Național» și 50.000 de ruble pentru «La Roumanie»”.
 Acordarea acestor stipendii de către Ambasada Rusiei la București a continuat și sub mandatul următorului ministru al Rusiei la București generalul Aleksandr Mossolov care în memoriile sale arăta că „domnul Take Ionescu era totdeauna la Legație «personna grata», care primea din când în când ajutoare financiare pentru partidul al cărui lider era”.
 Moștenirea lui Take Ionescu
 Soarta averii lui Take Ionescu, în condițiile lipsei unor urmași direcți, a stârnit o serie de controverse, în special după 1990. Se menționează existența unui presupus testament, prin care Take Ionescu menționa că: „Las întreaga mea avere, mobilă și imobilă, fără nici o rezervă, oriunde s-ar afla în țară sau străinătate, Academiei Române“.
 Acest presupus testament ar fi dispărut din arhiva Academiei Române, cu complicitatea conducerii instituției, în vederea facilitării unor retrocedări presupus frauduloase a imobilelor care i-au aparținut lui Take Ionescu.
 Este vorba de cele două foste locuințe ale familiei din București, unde a funcționat ulterior Institutul de Etnografie și Folclor „Constantin Brăiloiu”, și „Vila Negoiu” din orașul Sinaia, unde a funcționat un cămin de copii, precum și fosta locuință a Adinei Ionescu situată în imobilul din Str. Arh. Ion Mincu nr. 19 din București, unde a funcționat o secție a Muzeului National de Artă.
 Cert este însă că după 1922 aceste imobile au fost în posesia Adinei Ionescu, ca moștenitoare legitimă a lui Take Ionescu, în baza „jurnalului de trimitere în posesie No. 20362 din 15 decembrie 1922 al Trib. Ilfov S. III c.c. (dos. No. 2707/922)”. În această calitate, ea va vinde imobilul din strada Take Ionescu statului român contra unei rente viagere, în anul 1940, iar Vila Negoiu din Sinaia o va dona Eforiei Bisericii Kretzulescu, în 1948.
 Aceste clădiri au făcut obiectul unor lungi și controversate procese de retrocedare după 1990, finalizate prin Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului din Strasbourg, din 7 ianuarie 2003 și Decizia nr. 743 din 9 iunie 2011 a Curții de Apel București.
 Opere publicate
 Așa cum preciza Eugen Lovinescu, „Take Ionescu nu a fost scriitor, în sensul că nu a scris poate nimic. În urma sa a lăsat totuși un număr considerabil de articole apărute în foile lui, în limba franceză și română, articole pe care le dicta redactorilor și secretarilor săi dimineața. Chiar și «Amintirile» ieșite în volum, în franțuzește și românește au fost tot dictate sub formă de articole de ziar. Interesante prin conținut, toate portretele lui nu trec de ziaristică informativă și nu se zărește nici urma talentului memorialistic și portretistic. Arta scrisului urmează totuși alte legi decât arta vorbirii.”
 Principalele lucrări publicate de Take Ionescu au fost:
 La cession des créances, Paris, 1878
 De la condition de l'enfant naturel dans la législation romaine, Paris, 1881
 Discursuri parlamentare, București, 1887
 La politique étrangère de la Roumanie, București, 1891
 Cestiunea macedoneană, București, 1897
 Deux ans de finances roumaines : 1899-1901 : pro domo, București, 1902
 Opere apărute postum:
 Take Ionescu, Corespondența cu Adina: 1917-1921, Editura Ardealul, Târgu-Mureș, 2010
 Take Ionescu, Amintiri - Discursuri pentru România, Editura Fundației PRO, București, 2005
 Moartea
 În timpul unei vizite în Italia în vara anului 1922, Take Ionescu s-a îmbolnăvit de febră tifoidă și a murit într-un sanatoriu de pe strada Via Toscana din Roma. Conform unor surse, el a contractat boala în Napoli, unde a mâncat o stridie infestată, și i s-a făcut rău în timp ce trecea prin Sicilia. Circumstanțele neobișnuite în care a murit au provocat interesul medicilor, fiind discutate de-a lungul anilor '20 în cercurile medicale ca fiind „boala Take Ionescu”.
 După ce s-a întors de la Liga Națiunilor din Geneva, Brătianu i-a făcut o vizită muribundului Ionescu, căruia i-a recunoscut meritele proiectelor balcanice („Ai avut dreptate domnule Ionescu. Am avut prilejul să văd acum în haosul de la Geneva de ce mare folos ne-a fost alcătuirea și solidaritatea Micii Înțelegeri”).
 Trenul care i-a transportat rămășițele a fost primit cu urale de oficialii sârbi, în timp ce acesta le traversa țara. Ajuns la București, trenul a fost întâmpinat de alte locomotive care și-au sunat sirenele la unison, din semn de respect. Sicriul, înfășurat în drapelul României, a fost depus la Ateneul Român, unde a rămas timp de mai multe zile. Cortegiul funerar, condus de Regele Ferdinand, a acompaniat sicriul, situat pe un cheson, până la Gara de Nord din București, de unde a fost transportat pentru a fi îngropat la Sinaia, la 30 iunie 1922.
 Cavoul de marmură al lui Ionescu este plasat în curtea veche a mănăstirii Sinaia, lângă paraclis, într-un mic gang ce străpunge latura de nord pe sub clopotnița-turn, dând spre cimitirul mănăstirii. Pe pereții acestuia au fost inscripționate citate din discursurile sale, iar în vecinătatea acestuia a fost plantat un brad de către un grup de revoluționari. Situl funerar fusese donat de statul român Alexandrinei Ecaterina Woroniecki.
 Note
 Bibliografie
 Argetoianu, Constantin, Memorii: pentru cei de mâine - amintiri din vremea celor de ieri, Volumele 1-11, Editura Machiavelli, București, 1995-2008
 Bărbulescu, Mihai, Deletant, Dennis, Hitchins, Keith, Papacostea, Șerban, Teodor, Pompiliu, Istoria României, Editura Enciclopedică, București, 1998, ISBN 973-45-0244-1
 Berindei, Dan, Portrete istorice ale românilor. Domni, regi, eroi, cărturari, oameni politici, literați, Editura Compania, București, 2009
 Diamandi, Sterie, Galeria oamenilor politici, București, 1934
 Duca, George I, Cronica unui român în veacul XX, vol. I-II, Jon Dumitru Verlag, München, 1984
 Duca, Ion G., Amintiri politice, volumul I-III, Jon Dumitru Verlag, München, 1981-1982
 Gane, Constantin, P. P. Carp și locul său în istoria politică a țării, vol. I-II, Editura ziarului „Universul”, București, 1936
 Ionescu, Take, Corespondența cu Adina: 1917-1921, Editura Ardealul, Târgu-Mureș, 2010
 Ionescu, Take, Amintiri - Discursuri pentru România, Editura Fundației PRO, București, 2005
 Iordache, Anastasie, Take Ionescu, Editura UNIVERSAL DALSI, București, 2008,
 Iorga, Nicolae, Memorii, vol. 1-7, Editura Națională „Ciornei”, București, 1931-1939
 Iorga, Nicolae, Supt trei regi, f.d.e., București, 1932
 Maiorescu, Titu, Discursuri parlamentare cu priviri asupra desvoltării politice a României sub domnia lui Carol I. Volumul 4: 1888-1895, Editura Librăriei Socec & Comp, București, 1904
 Maiorescu, Titu, Discursuri parlamentare cu priviri asupra desvoltării politice a României sub domnia lui Carol I, Volumul 5: 1895-1899, Editura „Minerva” București, 1915
 Marghiloman, Alexandru, Note politice 1897-1924, vol. 1-4, Institutul de Arte Grafice „Eminescu”, București, 1927
 Maria, Regina României, Însemnări zilnice, vol. I-VII, Editura Albatros, București, 1996-2013
 Nicolescu Nicolae C., Enciclopedia șefilor de guvern ai României (1862-2006), Editura Meronia, București, 2006, pp 192-194
 Nistor, Ion I., Istoria românilor, vol. II, Editura Biblioteca Bucureștilor, București, 2003
 Petrașcu, Nicolae, Take Ionescu în „Icoane de lumină”, vol. 4, Editura Casei Școalelor, București, 1941, pp105-116
 Rosetti, Dimitrie R., Dicționarul contimporanilor, Editura Lito-Tipografiei „Populara”, București, 1897
 Scurtu Ioan, Alexandrescu Ion, Bulei Ion, Mamina Ion, Enciclopedia de istorie a României, Editura Meronia, București, 2001
 Seișanu, Romulus, Take Ionescu – Viața și opera sa, Editura Universul, București , 1930
 Stahl, Henri, Schițe parlamentare, Editura „Naționala” S. Ciornei, București, f.a.
 Stoica, Stan, Vasile Mărculeț, George Marcu ș.a., Dicționar biografic de istorie a României, Editura Meronia, București, 2008, ISBN 978-973-7839-39-8
 Vaida Voevod, Alexandru, Memorii, vol. 1-4, Editura Dacia, Cluj, 1994-1998
 Xeni, Constantin, Take Ionescu - 1858-1922, Editura Universul, București, 19?
 ***, Dicționar Enciclopedic, vol.III, H-K, Editura Enciclopedică, București, 1999, ISBN 973-45-0350-2
 ***, Enciclopedia Britanica, vol 8, Editura Litera, Chișinău, 2010
 Lectură suplimentară
 Michalopoulos, Dimitris, Attitudes parallèles : Éleuthérios Vénisélos et Take Ionescu dans la Grande Guerre, Atena: Institut de recherches sur Éleuthérios Vénisélos et son époque, 20083 (ISBB 978-960-88457-9-4)
 Legături externe
 Un om politic european: Dumitru (Take) Ionescu, 2 iunie 2007, Mircea Dumitriu, România liberă
 O vorba a lui Take Ionescu, 30 septembrie 2005, Ion Cristoiu, Jurnalul Național
 Casa din București a lui Take Ionescu, 15 mai 2008, Simina Stan, Jurnalul Național
 Take Ionescu, „politicianul gură de aur al României” , Stan Mircea Flavius, Historia
 Take Ionescu, „oracolul nădejdilor“ , 30 iulie 2008, Ion Mitican, Ziarul Lumina
 Mausoleul lui Take Ionescu, 24 august 2009, CrestinOrtodox.ro
 Film documentar (1918): Take Ionescu și Adina Cordescu la Budapesta (de la minutul 8:21), pe "Europeana", accesat la 27 iulie 2017
 Prim-miniștrii României
 Miniștri de externe ai României
 Partidul Conservator-Democrat
 Ploieșteni
 Absolvenți ai Liceului Sfântul Sava
 Absolvenți ai Universității din Paris
 Nașteri în 1858
 Decese în 1922
 Politicieni români din secolul al XIX-lea
 Politicieni români din secolul al XX-lea
 Români ai celui de-al Doilea Război Balcanic
 Oratori români
 Scriitori români de literatură științifico-fantastică


text:
Drosera capensis es originaria de la provincia del Cabo, África de donde adopta su nombre. Es una especie resistente y de fácil cultivo, en comparación con otras plantas insectívoras.
 Descripción
 Es una planta carnívora perenne de raíces rizomatosas y unos 30 cm de altura. Las hojas son lineares de 6,5 cm de largo, están recubiertas de unos vellos llamados tricomas que secretan un mucílago pegajoso cuya función es atrapar a los insectos que luego serán digeridos por las enzimas de la planta. Los escapos florales sostienen numerosas flores rosas de 1 cm de largo.
 Las flores se abren individualmente por la mañana y se cierran al atardecer, durando cada una solo un día; las primeras flores en formarse pueden comenzar a abrirse mientras todavía se siguen formando flores en el tallo floral. Se autopolinizan tras cerrarse y producen una gran cantidad de pequeñas semillas, las cuales caen del capullo una vez seco. En condiciones favorables, estas semillas tienden a volar y depositarse en las proximidades dándole la reputación de planta de crecimiento y reproducción muy sencillo.
 Variedades
 Hay muchas variedades, entre ellas:
 Drosera Capensis 'Wide Leaf': similar a la especie tipo, pero produce hojas más anchas. Flores rosa vivo.
 Drosera Capensis 'Narrow Leaf': se diferencia de la variedad anterior en las hojas, de tan solo 6 mm.
 Drosera Capensis 'Red': como el nombre de la variedad indica es de color rojo, única característica que la diferencia de la forma 'Narrow Leaf'. Flores de color rosa oscuro.
 Drosera Capensis 'Albino': es también similar en forma a la variedad 'Narrow', pero sus flores son blancas y los tricomas de las hojas son transparentes con glándulas de color rosa pálido. También se la conoce como drosera capensis 'Alba'.
 Cultivo
 Se reproduce fácilmente por semillas, esqueje de hoja y división de rizoma. Es una planta resistente a temperaturas extremas si no es expuesta durante mucho tiempo. Además, es una de las especies que no requiere periodo de dormancia.
 Crece muy bien en exposiciones soleadas y requiere agua con bajo contenido mineral. Se puede cultivar en invernaderos o en el exterior en climas tropicales, subtropicales, templados y mediterráneos
 Especie invasiva
 Drosera capensis está en la lista del National Pest Plant Accord de Nueva Zelanda debido a que ha sido clasificada como especie invasiva en ese país.
 /
 Taxonomía
 Drosera capensis fue descrita por Carlos Linneo y publicado en Species Plantarum 1: 282. 1753.
 Etimología
 Drosera: tanto su nombre científico –derivado del griego δρόσος (drosos): "rocío, gotas de rocío"– como el nombre vulgar –rocío del sol, que deriva del latín ros solis: "rocío del sol"– hacen referencia a las brillantes gotas de mucílago que aparecen en el extremo de cada hoja, y que recuerdan al rocío de la mañana.
 capensis: epíteto geográfico que alude a su localización en la Provincia del Cabo en Sudáfrica.
 Referencias
 Enlaces externos
 Drosera capensis at Plantz Africa, en inglés con fotos
 Foro Argentino de Plantas Carnívoras
 capensis
 Plantas descritas en 1753
 Plantas descritas por Linnaeus


type: contracts

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 22002D0140(01)
 Úřední věstník L 019 , 23/01/2003 S. 0005 - 0006
 Rozhodnutí Smíšeného výboru EHPč. 140/2002ze dne 8. listopadu 2002,kterým se mění příloha II (Technické předpisy, normy, zkoušení a certifikace) Dohody o EHP a protokol 37 k Dohodě o EHPSMÍŠENÝ VÝBOR EHP,s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen "Dohoda"), a zejména s ohledem na články 98 až 101 této dohody,vzhledem k těmto důvodům:(1) Příloha II Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 125/2002 ze dne 27. září 2002 [1].(2) Protokol 37 k Dohodě byl změněn rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 83/1999 ze dne 25. června 1999 [2].(3) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 141/2000 ze dne 16. prosince 1999 o léčivých přípravcích pro vzácná onemocnění [3] bylo začleněno do Dohody rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 68/2001 [4].(4) Dotčené státy ESVO by se měly účastnit práce Výboru pro léčivé přípravky pro vzácná onemocnění.(5) Je nutné změnit protokol 37 k Dohodě, který uvádí výbory, do jejichž práce se zapojí odbornící států ESVO, je-li to třeba pro řádné fungování Dohody.(6) Je nutné změnit přílohu II Dohody ve spojitosti se změnou protokolu 37, aby se vymezily způsoby uvedeného zapojení odborníků,ROZHODL TAKTO:Článek 1Do protokolu 37 k Dohodě se vkládá nový bod (obsahuje seznam stanovený v článku 101):"14. Výbor pro léčivé přípravky pro vzácná onemocnění (nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 141/2000)"Článek 2V bodě 15m (nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 141/2000) kapitoly XIII přílohy II Dohody se doplňuje nová úprava, která zní:"Nařízení se pro účely Dohody upravuje takto:Státy ESVO se plně účastní práce Výboru pro léčivé přípravky pro vzácná onemocnění. Způsoby účasti zástupců států ESVO jsou v souladu s článkem 4 nařízení. Tito zástupci se však neúčastní hlasování a jejich postoje se zaznamenávají zvlášť. Funkce předsedy je vyhrazena pro člena jmenovaného některým členským státem Společenství. Jednací řád výboru bude upraven, aby plně umožňoval účast států ESVO.Státy ESVO finančně přispívají na práci výboru v souladu s čl. 82 odst. 1 písm. a) Dohody."Článek 3Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 9. listopadu 2002 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody [5].Článek 4Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropských společenství.V Bruselu dne 8. listopadu 2002.Za Smíšený výbor EHPpředsedaKjartan Jóhannsson[1] Úř. věst. L 336, 12.12.2002, s. 23.[2] Úř. věst. L 296, 23.11.2000, s. 41.[3] Úř. věst. L 18, 22.1.2000, s. 1.[4] Úř. věst L 238, 6.9.2001, s. 14.[5] Byly oznámeny ústavní požadavky.--------------------------------------------------


text:
 2.4.2005
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 82/24
 Skarga wniesiona w dniu 15 lutego 2005 r. przez Komisję Wspólnot Europejskich przeciwko Wielkiemu Księstwu Luksemburga
 (Sprawa C-74/05)
 (2005/C 82/49)
 Język postępowania: francuski
 W dniu 15 lutego 2005 r. do Trybunału Sprawiedliwości Wspólnot Europejskich wpłynęła skarga Komisji Wspólnot Europejskich, reprezentowanej przez Nicolę Yerrell, działającą w charakterze pełnomocnika z adresem do doręczeń w Luksemburgu, przeciwko Wielkiemu Księstwu Luksemburga.
 Komisja Wspólnot Europejskich wnosi do Trybunału o:
 1.
 stwierdzenie, że nie wprowadzając w życie przepisów ustawowych, wykonawczych i administracyjnych niezbędnych w celu zastosowania się do dyrektywy Rady 2000/79/CE z dnia 27 listopada 2000 r. dotyczącej Europejskiego porozumienia w sprawie organizacji czasu pracy personelu pokładowego w lotnictwie cywilnym, zawartego przez Stowarzyszenie Europejskich Linii Lotniczych (AEA), Europejską Federację Pracowników Transportu (ETF), Europejskie Stowarzyszenie Cockpit (ECA), Stowarzyszenie Linii Lotniczych Regionów Europy (ERA) i Międzynarodowe Stowarzyszenie Przewoźników Lotniczych (IACA) (1) lub nie zapewniając wprowadzenia wymaganych środków w drodze porozumienia przez partnerów społecznych, a w każdy razie nie informując o tych przepisach Komisji, Wielkie Księstwo Luksemburga uchybiło zobowiązaniom, które na nim ciążą na mocy Traktatu WE,
 2.
 obciążenie Wielkiego Księstwa Luksemburga kosztami postępowania.
 Zarzuty i główne argumenty:
 Termin na dokonanie transpozycji dyrektywy do krajowego porządku prawnego upłynął w dniu 1 grudnia 2003 r.
 (1) Dz.U. nr L 302 z 01.12.2000, str. 57


text:
 15.9.2005
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 239/66
 ROZHODNUTIE SPOLOČNÉHO VÝBORU EHP č. 73/2005
 z 29. apríla 2005,
 ktorým sa mení a dopĺňa Protokol 31 k Dohode o EHP o spolupráci v špecifických oblastiach mimo štyroch slobôd
 SPOLOČNÝ VÝBOR EHP,
 so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, zmenenú a doplnenú Protokolom, ktorým sa upravuje Dohoda o Európskom hospodárskom priestore, ďalej len „dohoda“, a najmä na jej články 86 a 98,
 keďže:
 (1)
 Protokol 31 k dohode bol zmenený a doplnený rozhodnutím Spoločného výboru EHP č. 116/2004 zo 6. augusta 2004 (1).
 (2)
 Je vhodné rozšíriť spoluprácu zmluvných strán dohody, aby sa do tohto protokolu zahrnulo rozhodnutie Európskeho Parlamentu a Rady č. 593/2004/ES z 21. júla 2004, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie Rady 2000/819/ES o viacročnom programe pre podniky a súkromné podnikanie a konkrétne pre malé a stredné podniky (SME) (2001 — 2005) (2).
 (3)
 Protokol 31 k dohode by sa preto mal zmeniť a doplniť, aby sa táto rozšírená spolupráca mohla uskutočňovať od 1. januára 2005,
 ROZHODOL TAKTO:
 Článok 1
 Do siedmej zarážky článku 7 ods. 5 (rozhodnutie Rady 2000/819/ES) protokolu 31 k dohode sa vkladá táto podzarážka:
 „—
 32004 D 0593: rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 593/2004/ES z 21. júla 2004 (Ú. v. EÚ L 268, 16.8.2004, s. 3).“
 Článok 2
 Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť dňom nasledujúcim po poslednom oznámení Spoločnému výboru EHP podľa článku 103 ods. 1 dohody (3).
 Uplatňuje sa od 1. januára 2005.
 Článok 3
 Toto rozhodnutie sa uverejní v oddiele EHP Úradného vestníka Európskej únie a v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie.
 V Bruseli 29. apríla 2005
 Za Spoločný výbor EHP
 predseda
 Richard WRIGHT
 (1) Ú. v. EÚ L 64, 10.3.2005, s. 3.
 (2) Ú. v. EÚ L 268, 16.8.2004, s. 3.
 (3) Nie sú uvedené žiadne ústavné požiadavky.


text:
26.5.2012
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 151/29
 Ordinanza del Tribunale 27 marzo 2012 — European Goldfields/Commissione
 (Causa T-261/11) (1)
 (Ricorso di annullamento - Aiuti di Stato - Sovvenzione concessa dalle autorità elleniche a favore dell’impresa mineraria Ellinikos Chrysos, consistente nella cessione della gestione della miniera di Cassandra ad un prezzo inferiore al reale valore di mercato e nell’esenzione dalle imposte sull’operazione - Decisione che dichiara l’aiuto illegittimo e che dispone il suo recupero maggiorato degli interessi - Difetto di interesse ad agire - Irricevibilità)
 2012/C 151/47
 Lingua processuale: l’inglese
 Parti
 Ricorrente: European Goldfields Ltd (Whitehorse, Yukon, Canada) (rappresentanti: K. Adamantopoulos, E. Petritsi, E. Trova e P. Skouris, avvocati)
 Convenuta: Commissione europea (rappresentante: É. Gippini Fournier e D. Triantafyllou, agenti)
 Oggetto
 Domanda di annullamento della decisione 2011/452/UE della Commissione, del 23 febbraio 2011, riguardante l’aiuto di Stato C 48/08 (ex NN 61/08), concesso dalla Grecia a favore della Ellinikos [Ch]rysos SA (GU L 193, pag. 27)
 Dispositivo
 1)
 Il ricorso è respinto in quanto irricevibile.
 2)
 La European Goldfields Ltd è condannata alle spese.
 3)
 Non occorre statuire sulla domanda di intervento della Ellinikos Chrysos AE Metalleion kai Viomixanias Chrysou.
 (1) GU C 219 del 23.7.2011.