text:
Skat.dk: Rejsefradrag - betydning af EUs køre-hviletidsregler
 24 Apr 2017 06:24
 04 Apr 2017 10:20
 SKM2017.297.BR
 BS 1-1249/2014
 Lastbilchauffør, rejseudgifter, overnatte, sædvanlig bopæl, midlertidig arbejdssted, afstand
 Sagen drejede sig om, hvorvidt en skatteyder, der arbejdede som lastbilchauffør, opfyldte betingelserne for at foretage standardfradrag for rejseudgifter efter ligningslovens § 9 A for 8 døgn i 2007, hvor skatteyderen gjorde gældende, at han havde overnattet i sin lastbil mellem 13 og 48 kilometer fra sin sædvanlige bopæl. For at få fradrag efter bestemmelsen kræves det blandt andet, at en skatteyder har overnattet udenfor sin sædvanlige bopæl, samt, at skatteyderen som følge af afstanden mellem bopælen og et midlertidigt arbejdssted ikke skal have mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
 Til støtte for at han var berettiget til fradrag for de pågældende døgn, gjorde skatteyderen under sagen gældende, at han havde overnattet i lastbilen og at han - til trods for den korte afstand til sin bopæl - var forhindret i at overnatte på bopælen de 8 omtvistede døgn, da han skulle overholde de regler om køre- og hviletid, der gælder for lastbilchauffører.
 Retten fandt efter en konkret vurdering, at skatteyderen i tilstrækkelig grad havde sandsynliggjort, at han de pågældende 8 døgn havde overnattet i lastbilen og ikke på sin sædvanlige bopæl, hvorfor denne betingelse ansås for opfyldt. Med henvisning til Højesterets dom i UfR 2009.2098 H (SKM2009.333.HR) fandt retten imidlertid ikke, at det havde været umuligt for skatteyderen at overnatte på sin bopæl. Retten lagde ved denne vurdering vægt på den korte afstand mellem overnatningsstederne og bopælen, samt at skatteyderens arbejdsgiver ikke stillede krav om, at skatteyderen overnattede i lastbilen.
 Da skatteyderen således ikke havde godtgjort, at overnatningerne i lastbilen skyldtes et arbejdsmæssigt behov, blev Skatteministeriet frifundet.
 Der deltog tre dommere ved sagens afgørelse.
 Ligningslovens § 9A
 Den Juridiske Vejledning 2017-1, C.A.7.1.2
 FFF som mandatar for A
 (v/Adv. Fm. Lise Winther Jensen)
 (Kammeradvokaten v/Adv. Bodil Søes Petersen)
 Torben Bybjerg Nielsen, Ole Kaels og Lone Drengsgaard
 Sagen drejer sig om, hvorvidt A, der er lastbilchauffør, opfylder betingelserne for at foretage standardfradrag for rejseudgifter efter ligningslovens § 9A for 8 dage i 2007, hvor han overnattede i sin lastbil mindre end 50 km fra sin sædvanlige bopæl.
 Sagsøgeren, Fagligt Fælles Forbund som mandatar for A, har påstået, at Skatteministeriet skal anerkende, at A for indkomståret kan fradrage rejseudgifter i henhold til ligningslovens § 9A med yderligere 3.236 kr.
 Sagsøgte, Skatteministeriet, har påstået frifindelse, subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behandling ved SKAT.
 A var i 2007 ansat som chauffør ved G1, Y1-adresse. A var dengang bosiddende på adressen Y2-adresse, og har selvangivet fradrag for rejseudgifter med 65.300 kr. på baggrund af ugesedler for perioden 4. august - 16. december 2007.
 Der er enighed om, at ansættelsesforholdet var omfattet af Transport- og Logistikoverenskomsten af 1. april 2007 mellem Arbejdsgiverforeningen for Transport & Logistik og Fagligt Fælles Forbund, herunder de særlige bestemmelser om chaufførarbejde. Det fremgår af chaufføroverenskomstens § 3, stk. 3, at A var berettiget til et udliggertillæg på 85 kr. pr. overnatning uden for sin bopæl. Det fremgår af ugesedlerne, at A fra G1 fik udbetalt udliggertillæg på 85 kr. for alle de 8 omtvistede dage.
 Skatteankenævnet fastsatte fradraget for rejseudgifterne efter ligningslovens § 9A til 20.969 kr., hvilket Landsskatteretten stadfæstede ved en afgørelse af 1. juli 2014.
 Det siges i Landsskatterettens afgørelse, hvor A er omtalt som klageren:
 "Har en arbejdsgiver udbetalt godtgørelse for udgifter, som en lønmodtager påføres af arbejdet, skal godtgørelsen medregnes ved indkomstopgørelsen, jf. ligningslovens § 9, stk. 5. Dette gælder dog ikke godtgørelse for rejseudgifter omfattet af ligningslovens § 9A, såfremt godtgørelsen ikke overstiger satser, der fastsættes af Skatterådet. Godtgørelsen er i så fald skattefri.
 Det er en betingelse for udbetaling af skattefri rejsegodtgørelse, at lønmodtageren kan anses for at være på rejse. En lønmodtager anses for at være på rejse:
 2) når arbejdsgiveren midlertidigt udsender lønmodtageren til et andet arbejdssted end lønmodtagerens sædvanlige arbejdssted, når dette medfører, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
 Rejseudgifter, jf. stk. 1, kan fradrages ved indkomstopgørelsen enten med standardsatserne i ligningslovens § 9A, stk. 2 og 3 eller med de faktiske udgifter, jf. ligningslovens § 9A, stk. 7, 1. pkt.
 Der henvises til ligningslovens § 9A samt SM 2005.1004.
 Det lægges til grund i sagen, at der mellem klagerens lastbil (midlertidige arbejdssted) og hans sædvanlige bopæl i de påklagede 7 døgn har været en afstand på under 50 km. Det drejer om sig om fire overnatninger i Y3-by, som ligger 27 km fra klagerens sædvanlige bopæl, én overnatning i Y4-by, som ligger 49 km væk og endelig to overnatninger i Y5-by, som ligger 42 km fra bopælen.
 To retsmedlemmer, herunder formanden, finder, at der ved vurderingen af klagerens forhold skal træffes afgørelse efter en samlet konkret vurdering af klagerens forhold, hvorefter det ikke alene er hensynene til afstanden og transporttiden, men også til klagerens øvrige forhold, herunder arbejdsforhold, arbejdstid og arbejdsgiverens instruktioner, der skal lægges vægt på, jf. SKM2009.333.HR.
 Det forhold, at chauffører er underlagt køre-hviletidsbestemmelser kan ikke tillægges selvstændigt betydning, men skal medtages som ét moment ud af flere ved den samlede vurdering.
 Ved afgørelsen er der lagt vægt på afstanden mellem det midlertidige arbejdssted og klagerens sædvanlige bopæl, der var på mellem 27 og 49 km. Klageren ses således at have haft mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl. Under disse omstændigheder voterede disse retsmedlemmer for stadfæstelse af SKATs afgørelse.
 Et retsmedlem finder, at køre/hviletidsbestemmelserne er en nødvendig del af chaufførernes arbejde og derfor er der behov for, at de overnatter i lastbilerne. Dette retsmedlem voterede derfor for at give klageren medhold.
 Der træffes afgørelse efter stemmeflertallet og Landsskatteretten stadfæster således Skatteankenævnets afgørelse."
 Der blev indleveret stævning i sagen den 1. oktober 2014.
 Sagen for retten vedrører følgende 8 rejsedage, hvorom det med udgangspunkt i As daglige kørselsrapporter fremgår:
 Arbejdsdag - dato
 Slut kl.
 Arbejdstid i alt
 Hviletid efter arbejde
 Afstand til bopælen
 Tid i hjemmet
 Y6-by
 Y7-by
 Y3-by
 Y4-by
 For de omhandlede dage udgjorde den samlede arbejdstid mellem 13 og 16 timer. Hviletiden mellem afslutningen af en arbejdsdag og starten på den næste arbejdsdag udgjorde mellem 8 og 10,5 timer. For den 1. november er der ikke angivet hviletid, idet den dag afsluttede arbejdsperioden, og A ikke var på arbejde den følgende dag, hvorfor der heller ikke er opgjort tid i hjemmet.
 Der er under sagen indhentet en erklæring fra IP, G1, om As arbejdsforhold og vilkår under ansættelsen i efteråret 2007.
 Erklæringen af 1. oktober 2015 indeholder følgende spørgsmål og svar:
 "2. Spørgsmål vedrørende udliggertillæg og rejsegodtgørelse
 2.1 Har G1 betalt "udliggertillæg" á 85 kr. for hver nat, A overnattede i lastbilen uden for sin sædvanlige bopæl?
 Svar: Vi betalte udetillæg hver nat han sov i lastbilen.
 2.2. Hvordan har G1 sikret sig, at A fik udbetalt det rigtige antal udliggertillæg á 85 kr.?
 Svar: A skrev det på sine dagsedler
 2.3 Har G1 ført kontrol med, at A faktisk har overnattet uden for hjemmet?
 I bekræftende fald ønskes en redegørelse for, hvordan denne kontrol er udført?
 Svar: Vi lavede kun stikkontrol en gang i mellem - hverken dagligt eller ugentligt.
 2.3 Har G1 ud over "udliggertillægget" også betalt for As kost og logi efter godkendt regning, når A overnattede i lastbilen uden for sin sædvanlige bopæl?
 Svar: Nej - han fik 85 kr. De penge var til mad - logi var der i lastbilen.
 3 Spørgsmål vedrørende As ansættelsesforhold
 3.1 Var der udarbejdet en ansættelseskontrakt for A?
 Hvad var As sædvanlige arbejdstider?
 Svar: Det svingede meget - når der var meget gods startede dagen typisk ved 5-6 tiden og sluttede når den daglige køre/hviletid var opbrugt.
 3.3 Hvordan var As arbejdsdag tilrettelagt? Ved spørgsmålet ønskes en nærmere redegørelse for As kørselsmønster. Endvidere ønskes en redegørelse for, om As arbejdsdag kunne afsluttes uden, at godset var blevet leveret, herunder om det var sædvanligt for A?
 Svar: Arbejdsdagen blev tilrettelagt efter opgaverne - hvor skulle godset hentes " (hvilken by") - hvilken bil var tættest " (færrest tomme km") - aflæsse/pålæsse tidspunkt. Det skete godset blev på bilen natten over - men vi forsøgte vides muligt at få læsset af samme dag som godset kom på.
 3.4 Skulle A, når der var arbejde nok, køre indtil hans køretid (efter køre- og hviletidsreglerne) var opbrugt?
 3.5 Måtte A forlade lastbilen med gods i løbet af arbejdsugen efter arbejdsdagens afslutning?
 Svar: Ja - det gods vi kørte med havde kun værdi for de kunder vi kørte det for. Vi kørte med sand - grus - kul samt foderstoffer.
 3.6 Måtte A anvende lastbilen til private formål i løbet af arbejdsugen efter arbejdsdagens afslutning?
 Svar: Som det er meget normalt i denne branche har chaufførerne bilerne med hjem. Vi havde en plads i Y9 hvor bilen kunne stilles efter endt arbejdsdag eller i weekenden. Det brugte A ikke - han havde lastbilen med hjem. Det er svært at svar 100% på hvornår arbejdsdagen afsluttedes. Når arbejdes opgaven var løst - eller når bilen stod hjemme på As hjemmeadresse?
 3.7 Måtte A parkere lastbilen med gods ved sin bopæl i løbet af arbejdsugen?
 Svar: Ja og det gjorde han
 3.8 Måtte A parkere lastbilen uden gods ved sin bopæl i løbet af arbejdsugen?
 3.9 Var A forpligtet til at overnatte uden for hjemmet på samme sted som lastbilen?
 Hvis spørgsmålet besvares bekræftende, hvordan blev A kompenseret herfor?
 Svar: Bestemt nej -det var ikke nødvendigt med det gods vi kørte med.
 3.11 Er du bekendt med, om A i løbet af arbejdsugen i 2007 har anvendt lastbilen til kørsel til sin bopæl, hvor han overnattede?
 Svar: Jeg kan kun generelt svare på dette spørgsmål. Ingen af mine ansatte ville sove ude fra mandag til fredag uge efter uge året rundt. I vores lavsæson - januar til april kom mine ansatte noget mere hjem i løbet af ugen end de gjorde i højsæson - Juli til september/oktober. Jeg ansatte typisk chauffør som boede godt ift. godset vi kørt, så muligheden for at komme hjem efter endt arbejde var tilstede.
 2.12 Blev As kørsel i lastbilen i arbejdsugen overvåget af G1 via "Dynafleet" - teknologi?
 Hvis spørgsmålet besvares bekræftende bedes dokumentation for, at bilen blev overvåget via "Dynafleet" - teknologi, medsendt.
 Hvis spørgsmålet besvares bekræftende ønskes endvidere en redegørelse for, hvorfor A i kørselsrapporterne har sat kryds i analogkontrol.
 Svar: Dynafleet eksistere ikke længere og derfor kan jeg ikke dokumentere det ønskede. Mener A kørte analog bil."
 A har forklaret, at han i 2007 var ansat hos G1 ved IP. Han havde da været ansat i virksomheden 3-4 år. Han har arbejdet i alt 12 år som lastbilchauffør. Han havde en skriftlig ansættelseskontrakt. Han blev aflønnet pr. time efter overenskomsten, og han førte timerne i en kalender og på sine dagsedler. En dagseddel bliver også kaldt en kørselsrapport. Dagsedlerne var grundlaget for ugesedlerne, som der blev afregnet løn efter. En typisk arbejdsdag var sådan, at han dagen forinden fik besked om, hvad han skulle køre med, og hvor han skulle køre, og han mødte altid på afhentningsstedet et kvarter før, så han kom til som den første. Hans arbejdsdag stoppede, når han efter køre-hvile-tids-reglerne ikke længere havde lov til at køre. En typisk arbejdsdag var på ikke under 13 timer. Arbejdsdagen indeholdt også tid til af- og pålæsning, der kunne tage alt fra 1⁄2 til 2-3 timer.
 Han kørte i hele Jylland og lidt på Fyn. Han overnattede, når han ikke måtte køre længere, hvor han da var kommet til. Det kunne være på en rasteplads eller hos en bonde. Hvis det passede sådan, at han kunne nå frem til det sted, hvor han skulle læsse, så sov han der, og ellers på en rasteplads. Han kom aldrig hjem for at sove. IP så hellere, at de kørte, da de kunne komme til at mangle de sidste 5 minutter dagen efter - det var holdningen. Han betalte ikke for at overnatte. Der er en sovekabine i lastbilen, hvor han overnattede, og han førte på dagsedlen, hvor han overnattede. Han overholdt køre-hvile-tids-reglerne ved at kikke på tælleren, som tæller de timer, man kører, og tælleren bipper, når man snart skal holde pause. Den bipper 30 min før og igen 15 minutter før, man skal holde pause. Han har bedt om en kopi af skiverne, men måtte ikke få disse. IP sagde, at han skulle beholde registreringerne, hvis der blev behov for at dokumentere noget vedrørende hans kørsel. Hans kørsel blev sikret overholdt via Dynafleet og via skiverne. Dynafleet er et analogt system, og IP kørte tests på Dynafleet. Fartskriverne var et krav, modsat Dynafleet. Han skulle normalt starte kl. 6, når de kørte med foderstoffer. Når de kørte grus fra Y10-by, kunne de starte tidligere. Han fik mad fra sit køleskab i vognen. Der var ikke toilet i vognen, så han måtte ud mellem træerne.
 Sagsøgeren har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokumentets anbringender, hvoraf fremgår:
 "Det gøres overordnet gældende, at de ovenfor anførte betingelser for at være på rejse i henhold til ligningslovens § 9A er opfyldt.
 3.1 Rejserne er grundet i arbejdet på et midlertidigt arbejdssted
 For en lastbilchauffør anses lastbilen i henhold til ligningslovens § 9A, stk. 5, 3. pkt., som et midlertidigt arbejdssted, da der er tale om et arbejdssted, der bevæger sig i takt med arbejdets udførelse. Det er også tilfældet i nærværende sag, hvor As lastbil anses som et midlertidigt arbejdssted i ligningslovens § 9A's forstand.
 Det er ubestridt, at A opfylder betingelsen om, at rejsen er grundet i arbejde på et midlertidigt arbejdssted.
 Rejserne har en varighed på minimum 24 timer
 Det fremgår af As opgørelse over rejsedage (ekstrakten side 195), at rejserne på de 8 omtvistede dage alle havde en varighed på mere end 24 timer. Betingelsen om, at rejserne skal have en varighed på minimum 24 timer er således også opfyldt.
 3.3 A overnattede rent faktisk i lastbilen
 Det gøres gældende, at A overnattede i lastbilen på alle de 8 omtvistede dage.
 Dette fremgår af kørselsrapporterne (ekstrakten side 179), hvor A har anført de steder, han har overnattet uden for sin sædvanlige bopæl.
 Skatteministeriet har imidlertid - uden at anføre noget grundlag herfor - bestridt, at A skulle have overnattet ude på de 8 omtvistede dage.
 Da A overnattede i lastbilen, er det ikke muligt at fremlægge direkte dokumentation for overnatningerne, eksempelvis i form af hotelregninger eller lignende. Der er imidlertid en række forhold, som tilsammen underbygger, at A rent faktisk har overnattet på de anførte steder.
 De af As udarbejdede kørselsrapporter blevet overgivet til G1, som i overensstemmelse hermed og med chaufføroverenskomstens § 3, stk. 3, (ekstrakten side 73) har udbetalt udliggertillæg for alle de dage, hvor A overnattede ude, herunder de 8 omtvistede dage.
 G1 foretog - som forklaret af IP (ekstrakten side 190) - stikprøvekontroller for at sikre, at A og de øvrige chauffører rent faktisk overnattede de angivne steder.
 Hertil kommer, at G1 i den relevante periode anvendte Dynafleet-teknologi til at overvåge chaufførerne. Som beskrevet i sagsfremstillingen og på Volvos hjemmeside (ekstrakten side 275) er Dynafleet- teknologien et værktøj til at kontrollere lastvognes og chaufførers nøjagtige placering.
 Hvis A - i strid med angivelserne i kørselsrapporterne og ugesedlerne - havde overnattet på sin bopæl i stedet for det anførte sted, ville IP kunne have set det ved hjælp af Dynafleet- teknologien.
 At A i weekenderne - og på mindre travle dage uden for højsæsonen - har haft lastbilen med på sin bopæl og overnattet dér, har ikke betydning for de i denne sag omtvistede dage, hvor køre- og hviletidsreglerne nødvendiggjorde overnatning uden for bopælen.
 Endeligt skal det også fremhæves, at SKAT, Skatteankenævnet og Landsskatteretten, jf. Landsskatterettens afgørelse i sagen (ekstrakten side 6) - på baggrund af den dokumentation, som også er fremlagt i denne sag - har godkendt fradrag for de øvrige dage, hvor A blot overnattede længere end 50 km væk fra sin sædvanlige bopæl uden at betvivle dokumenternes rigtighed.
 Ovenstående forhold underbygger både hver for sig og tilsammen, at A utvivlsomt har overnattet ude på de omtvistede dage. Denne betingelse er derfor også opfyldt.
 3.4 Rejserne medfører, at A på grund af afstanden mellem den sædvanlige bopæl og det midlertidige arbejdssted ikke havde mulighed for at overnatte på den sædvanlige bopæl
 Det gøres gældende, at netop køre- og hviletidsreglerne for erhvervschauffører har en sådan karakter, at disse regler må tillægges afgørende betydning for fortolkningen af, hvornår der efter ligningslovens § 9A foreligger den situation, at "lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl", herunder hvornår der efter Højesterets praksis "er behov for, at arbejdstageren overnatter på eller i nærheden af det midlertidige arbejdssted."
 3.4.1 Fortolkning af Banedanmark-dommen
 Skatteministeriet har til støtte for sin påstand anført, at Højesterets dom i Banedanmark-sagen (U.2009.2098 H, materialesamlingen side 125) (SKM2009.333.HR) er udtryk for, at Højesteret har fastsat en nedre grænse på ca. 50 km, hvorefter vurderingen af, hvorvidt det var muligt for arbejdstageren at overnatte på den sædvanlige bopæl skal foretages ud fra objektive kriterier, hvor der ikke lægges vægt på arbejdsforhold, arbejdstid, og arbejdsgiverens instruktioner, jf. Skatteministeriets kommentar til Banedanmark-dommen (materialesamlingen side 189) og svarskriftet (ekstrakten side 30).
 Praksis efter Chauffør-sagen (materialesamlingen side 121) var, at der for chauffører gjaldt et særligt afstandsbegreb, idet der blev taget hensyn til det forhold, at chauffører er underlagt køre- og hviletidsreglerne. Det blev således i Chauffør-sagen slået fast, at i de tilfælde, hvor en chauffør i henhold til køre- og hviletidsreglerne ikke må køre videre eller skal foretage hvil, vil chaufføren stadig anses for at være på rejse ifølge rejsereglerne, selvom han overnatter tæt på sin bopæl (helt ned til 12 km fra bopælen), fordi det ikke efter køre- og hviletidsreglerne er muligt for chaufføren at køre hjem til bopælen i sådanne situationer.
 Da As forhold ikke adskiller sig fra de forhold, som var til bedømmelse i Chauffør-sagen, er A omfattet af denne landsskatteretspraksis for chauffører.
 Spørgsmålet er herefter, om Banedanmark-dommen kan fortolkes således, at denne ændrer den praksis, som blev knæsat i Chauffør-sagen. Nærmere bestemt er spørgsmålet, om følgende udtalelse fra Højesteret ændrer Landsskatterettens praksis:
 "Vi finder, at en afstand mellem en sædvanlig bopæl og et midlertidigt arbejdssted kan være så kort, at dette i sig selv indebærer, at betingelsen om, at det ikke er muligt at overnatte på bopælen, ikke er opfyldt, medmindre der er behov for, at arbejdstageren overnatter på eller i nærheden af det midlertidige arbejdssted. " (Understreget her)
 Banedanmark-dommen kan alene tages til indtægt for, at i det omfang afstanden mellem arbejdsstedet og bopælen udgør mindre end 50 km, så foreligger der ikke et behov for overnatning ved arbejdsstedet, alene fordi medarbejderens transporttid til arbejdsstedet vil være betydelig, eller fordi der er risiko for, at medarbejderen på grund af forsinkelser ikke vil kunne møde i rette tid.
 Skatteministeriet har da også både offentligt i ovenfor nævnte kommentar til Banedanmark-dommen (materialesamlingen side 125) og i denne sag (svarskriftet, ekstrakten side 30) anerkendt, at Banedanmark-dommen skal forstås således, at der - selvom afstanden mellem arbejdsstedet og bopælen er mindre end 50 km - kan være et "arbejdsmæssigt behov" for, at arbejdstageren overnatter på det midlertidige arbejdssted, og at der i sådan en situation ikke kan foretages en objektiv vurdering udelukkende baseret på afstanden.
 I Banedanmark-dommen er der kun begrænset indikation af, hvornår der foreligger et sådant behov for overnatning på det midlertidige arbejdssted. I Banedanmark-dommen forelå der intet særligt behov for overnatning på eller ved arbejdsstedet. Der var således ikke procederet på, at der forelå et særligt behov for overnatning ved arbejdsstedet - når der bortses fra den generelle procedure om medarbejderens mulighed for at foretage transporten, herunder risikoen for forsinkelser.
 Ved vurderingen af, om der foreligger et behov, må der i sagens natur lægges vægt på de konkrete faktiske omstændigheder og arbejdsforholdets karakter.
 På dette punkt adskiller nærværende sag sig betydeligt fra Banedanmark-dommen, idet der i nærværende sag (og i sager om chauffører generelt) foreligger adskillige forhold, som tilsammen og hver for sig medfører, at der er behov for, at chaufføren forbliver ved lastbilen (det midlertidige arbejdssted) og ikke tager hjem til bopælen:
 For det første anses enhver alternativ transportform fra det sted, hvor lastbilen parkeres til den sædvanlige bopæl, ikke for hviletid (eller pause) efter køre- og hviletidsreglerne (materialesamlingen side 77). Enhver transport til og fra bopælen skal derfor fragå i beregningen af hviletid (eller pause), ligesom kørsel i lastbilen udgør egentlig køretid. Der vil derfor som alt overvejende hovedregel foreligge en overtrædelse af køre- og/eller hviletiden, hvis chauffører som A kører hjem til deres sædvanlige bopæle efter endt arbejde, selvom der er mindre end 50 km. Dette skyldes, at vognmændene - pga. den hårde konkurrence i transportbranchen - kræver, at arbejdet/kørslen først ophører, når enten køretiden er opbrugt, eller daglig hviletid skal indledes (ekstrakten side 191).
 For det andet vil det ofte forholde sig således, at chaufføren ikke på forhånd ved, hvor han ender med at overnatte, idet der altid er et element af uforudsigelighed om, hvor chaufføren præcist opholder sig, når køretiden udløber, eller hviletiden skal påbegyndes. Chaufføren kan derfor ikke på forhånd arrangere transporten mellem dette sted og sin bopæl.
 For det tredje vil overnatning ofte foregå på rastepladser eller lignende, hvor transport til og fra bopælen i hovedsagen udelukkende kan foregå med bil, hvilket i så fald vil forudsætte, at chaufføren skal såvel hentes som bringes i bil af en anden person.
 Ovennævnte 3 forhold gør sig alle gældende for A, og der forelå derfor et klart og utvetydigt arbejdsmæssigt behov for, at A overnattede i lastbilen, også på de dage, hvor han overnattede mindre end 50 km fra bopælen.
 I As ansættelsesforhold hos G1 var det desuden en klar forudsætning, at A - såfremt der var tilstrækkeligt med transportopgaver - hver dag udnyttede den maksimale køretid og benyttede den minimale hviletid. Hele As normale arbejdsuge fra mandag til torsdag var således undergivet arbejdsgiverens instruktioner.
 Hertil kommer, at A - i modsætning til de to arbejdstagere i Banedanmark-sagen - var omfattet af de særlige køre- og hviletidsregler for chauffører, som ikke var til prøvelse i højesteretssagerne.
 Banedanmark-dommen ændrer ikke på Landsskatterettens praksis for chauffører, idet Højesterets udtalelse om, at der skal være behov for overnatningen indenfor en radius af 50 km fra bopælen netop må anses for at være opfyldt som konsekvens af de særlige forhold, der gør sig gældende for chauffører, herunder særligt køre- og hviletidsreglerne.
 3.4.2 Overholdelse af køre- og hviletidsbestemmelserne medfører et behov for overnatning uden for bopælen
 Det gøres gældende, at pligten til at overholde køre- og hviletidsbestemmelserne i sig selv udgør et behov - som fastsat i Banedanmark-dommen - for, at chauffører overnatter i lastbilen, selvom der er under 50 km til bopælen.
 Dette var også et af retsmedlemmernes opfattelse under landsskatteretsafgørelsen (ekstrakten side 7), hvor ét af de tre retsmedlemmer netop fandt, at køre- og hviletidsbestemmelserne er en nødvendig del af chaufførernes arbejde, og at der derfor er behov for, at de overnatter i lastbilerne.
 Det gøres desuden gældende, at A konkret overholdt køre- og hviletidsreglerne. As kørsel og overholdelse med reglerne blev kontrolleret med et analogt kontrolapparat (køreskiver) efter reglerne i EUs kontrolapparatforordning (materialesamlingen side 59) og køre- og hviletidsbekendtgørelsen.
 Såvel G1 som SKAT, Skatteankenævnet og Landsskatteretten har, ved henholdsvis lønudbetalingen og ved godkendelsen af fradrag for dage med overnatning mere end 50 km fra bopælen, lagt til grund, at de anførte oplysninger er korrekte. Skatteministeriets antagelse om, at der ikke er ført tilstrækkelig kontrol med As kørsel, er derimod grundløs.
 Formålet med kørselsrapporterne var at danne grundlag for lønafregningen. Man kan derfor ikke nødvendigvis udlede af kørselsrapporterne, om alle dele af køre- og hviletidsreglerne er overholdt.
 En gennemgang af kørselsrapporterne og af den fremlagte oversigt over oplysningerne i kørselsrapporterne (ekstrakten side 195) vidner imidlertid om, at As kørsel er tilrettelagt, så køre- og hviletidsreglerne er udnyttet til grænsen.
 Såfremt A havde kørt hjem for at overnatte på sin bopæl på de 8 dage, sagen vedrører, ville hviletiden i alle tilfælde udgøre mindre end 9 timer, hvilket utvivlsomt ville have medført en overtrædelse af hviletidsreglerne, hvilket også fremgår af beregningen af (fiktiv) tid i hjemmet på oversigten (ekstrakten side 195).
 Der er således ingen grund til at antage, at A kørte hjem for at overnatte.
 Det bestrides, at det forhold, at A arbejdede op til 13-16 timer på de dage, sagen vedrører, skulle skabe en formodning for, at køre- og hviletidsreglerne ikke er overholdt.
 As arbejde bestod af andre opgaver end kørsel, herunder af- og pålæsning af gods samt rengøring af lad, stolper og presenning mm., hvilket fremgår af kørselsrapporterne. Sammenlagt med kørsel - og de heraf følgende obligatoriske pauser - er reglerne ikke til hinder for sådanne lange arbejdsdage, så længe A maksimalt arbejdede 48 timer om ugen over en fire måneders periode.
 Da kørsel - uanset hvorledes denne skulle foretages - ville udgøre en overtrædelse af køre- og hviletidsreglerne og som sådan være strafbar efter færdselsloven, gøres det gældende, at der var behov for, at A overnattede i lastbilen (det midlertidige arbejdssted). Herunder bemærkes navnlig, at dette i mindst samme omfang var i arbejdsgiverens interesse, idet enhver overtrædelse af køre- og hviletidsreglerne udløste en bøde til arbejdsgiveren af dobbelt størrelse i forhold til den bøde, som A ville have modtaget.
 Hvis A på de pågældende dage havde anvendt en del af sin hviletid på transport til og fra sin bopæl (hvilket hermed ikke ville tælle som hviletid), ville dette have udgjort en overtrædelse af reglerne.
 Hvis A derimod havde anvendt tid på transport til sin bopæl, havde holdt et fuldt hvil og herefter havde anvendt yderligere tid på transport tilbage til lastbilen, ville dette være i strid med arbejdsgiverens instruktioner.
 A havde således ikke mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl uden enten at overtræde arbejdsgiverens instruktioner eller køre- og hviletidsreglerne.
 Disse forpligtelser udgjorde tilsammen et behov for, at A overnattede i lastbilen, uanset om overnatningen i lastbilen på de omtvistede dage skete under 50 km fra hans sædvanlige bopæl.
 Herudover bestrides Skatteministeriets synspunkt om, at der skulle være en formodning for, at køre- og hviletidsreglerne ikke har haft nogen indvirkning på As kørsel i lastbilen. Det er åbenbart, at de detaljerede og strafbelagte køre- og hviletidsregler har haft en afgørende betydning for A og andre chaufførers kørsel. Skatteministeriets synspunkt om det modsatte er grundløst.
 Uanset, om der er sket overtrædelser af hviletidsreglerne, gøres det gældende, at dette ikke i sig selv kan medføre, at A afskæres fra at få skattefradrag på disse dage.
 3.5 Sammenfatning
 Sammenfattende gøres det således gældende, at A opfylder alle betingelser for at få rejsefradrag i henhold til ligningslovens § 9A.
 Endvidere gøres det gældende, at Højesterets dom i Banedanmark-sagen ikke afskærer lastbilchauffører som A fra at få rejsefradrag, når køre- og hviletidsbestemmelserne medfører, at det ikke er tilladt at køre videre, selvom overnatning så fald finder sted under 50 km fra bopælen.
 Endeligt gøres det gældende, at arbejdsgiverens instruktion om at op- bruge køretiden inden overnatning - i sammenhæng med nødvendigheden af at overholde køre- og hviletidsreglerne - udgør et behov i overensstemmelse med Højesterets dom Banedanmark-sagen, således at de af A foretagne overnatninger både over og under 50 km er omfattet af rejsereglerne i ligningslovens § 9A."
 Sagsøgte har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokumentets anbringender, hvoraf fremgår:
 "3.1 Den principale påstand
 Til støtte for den nedlagte påstand har sagsøgeren gjort gældende, at han er berettiget til fradrag for de 8 omtvistede døgn, idet han - til trods for den korte afstand til bopælen - var forhindret i at overnatte på sin bopæl, da han skulle overholde de regler om køre- og hviletid, der gælder for lastbilchauffører.
 Sagsøgeren bærer bevisbyrden for, at betingelserne for at opnå fradrag for rejseudgifter efter ligningslovens § 9A, stk. 7, er opfyldt, jf. eksempelvis UfR 2004.1516H (SKM2004.162.HR) (Materialesamlingen, s. 85).
 Bestemmelsen i ligningslovens § 9A, stk. 7, jf. stk. 1, giver arbejdstagere adgang til at fradrage rejseudgifter (kost og logi), som de påføres i forbindelse med arbejde på et midlertidigt arbejdssted, enten med standardtaksterne i ligningslovens § 9A, stk. 2 og 3, eller med de faktisk afholdte udgifter.
 Det er blandt andet en betingelse for at få fradrag for rejseudgifter, at arbejdstageren kan anses for at være på rejse i ligningslovens forstand. Arbejdstageren skal således på grund af afstanden mellem sin bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke have mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, jf. ligningslovens § 9A, stk. 1, ligesom det er en betingelse, at arbejdstageren faktisk skal have overnattet uden for sin sædvanlige bopæl.
 Til støtte for frifindelsespåstanden gøres det i første række gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at han faktisk har overnattet i lastbilen på de otte omtvistede dage (afsnit 3.1.1).
 I anden række gøres det gældende, at sagsøgeren hverken har godtgjort, at det ville udgøre en overtrædelse af køre- og hviletidsreglerne, såfremt han på de pågældende dage var kørt til sin bopæl, eller at køre- og hviletidsreglerne i øvrigt var overholdt på de pågældende dage (afsnit 3.1.2).
 Endelig gøres det i tredje række gældende, at afstanden mellem det sted, sagsøgeren hævder at have overnattet i sin lastbil, og sagsøgerens bopæl på alle de omtvistede dage har været så kort, at det følger af Højesterets dom i UfR 2009.2098H (SKM2009.333.HR) (Materialesamlingen, s. 125), at sagsøgeren under alle omstændigheder ikke kan anses for at have været på rejse i ligningslovens § 9A's forstand (afsnit 3.1.3). Spørgsmålet om køre- og hviletidsreglernes overholdelse er derfor i denne henseende uden betydning.
 3.1.1 Sagsøgeren har ikke dokumenteret, at han har overnattet i lastbilen på de omtvistede dage
 Som nævnt umiddelbart ovenfor, bærer sagsøgeren bevisbyrden for, at han faktisk har overnattet i lastbilen de otte omtvistede dage. Henset til at sagsøgeren gør gældende, at han har overnattet i lastbilen meget tæt på sin sædvanlige bopæl, og henset til, at sagsøgeren endvidere afsluttede sin arbejdsuge på to af de otte omtvistede dage, er denne bevisbyrde skærpet.
 Sagsøgeren har imidlertid ikke under sagen fremlagt nogen objektiv dokumentation, der underbygger sagsøgerens oplysninger om, at han har overnattet i lastbilen de otte omtvistede dage.
 Tværtimod er der en række forhold i sagen, der taler imod sagsøgerens forklaring herom.
 I en under sagen indhentet skriftlig erklæring (Ekstrakten, s.189) har sagsøgerens arbejdsgiver således oplyst, at sagsøgeren - i modsætning til det sagsøgeren har anført under retssagen - ikke var forpligtet til at overnatte i lastbilen sammen med det gods, han transporterede (spørgsmål 3.10).
 Tværtimod var sagsøgerens arbejdsdage forsøgt tilrettelagt således, at godset blev læsset af og på samme dag. Hertil kommer, at sagsøgeren i øvrigt også kunne tage lastbilen med hjem i løbet af arbejdsugen (spørgsmål 3.3 og 3.6), ligesom sagsøgeren kunne forlade lastbilen med gods efter endt arbejdsdag (spørgsmål 3.5).
 Sagsøgerens arbejdsgiver oplyser endvidere i den indhentede erklæring, at sagsøgeren i løbet af arbejdsugen også faktisk benyttede lastbilen til kørsel til sin bopæl, hvor han overnattede (spørgsmål 3.6).
 Det er i klar modstrid med sagsøgerens oplysninger under retssagen om, at han ikke i løbet af arbejdsugen parkerede lastbilen ved bopælen, jf. processkrift I, side 2, midten (Ekstrakten, s. 54).
 Arbejdsgiverens erklæring skaber en stærk formodning for, at sagsøgeren ikke har overnattet i lastbilen de otte dage, som sagen angår. Denne formodning har sagsøgeren ikke formået at afkræfte.
 Det forhold at sagsøgeren på de otte omtvistede døgn har fået udbetalt et såkaldt udliggertillæg af sin arbejdsgiver dokumenter ikke, at sagsøgeren faktisk har overnattet i lastbilen. Det fremgår således af arbejdsgiverens svar på spørgsmål 2.2, at udbetalingen af udliggertillægget alene var baseret på, hvad sagsøgeren skrev på sine køresedler, ligesom det fremgår af arbejdsgiverens svar på spørgsmål 2.3, at arbejdsgiveren ikke førte egentlig kontrol med, om sagsøgeren faktisk overnattede i lastbilen på de dage, hvor sagsøgeren havde angivet det i sine køresedler.
 Endelig fremgår det af erklæringens punkt 3.12, at sagsøgerens arbejdsgiver - så vidt arbejdsgiveren erindrer - ikke overvågede sagsøgerens lastbil ved hjælp af såkaldt Dynafleet-teknologi. Sagsøgerens arbejdsgiver ville således heller ikke via dette system kunne konstatere, om sagsøgeren overnattede på sin bopæl i stedet for det i køresedlerne anførte sted, som sagsøgeren ellers har gjort gældende under sagen.
 3.1.2 Sagsøgeren har ikke dokumenteret, at sagsøgeren overnattede i lastbilen på grund af køre- og hviletidsreglerne
 Selv hvis sagsøgeren havde dokumenteret, at han faktisk har overnattet i lastbilen på de otte omtvistede dage, ville sagsøgeren fortsat ikke være berettiget til fradrag efter ligningslovens § 9A, idet sagsøgeren ikke har godtgjort, at det var umuligt for ham at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
 Sagsøgeren har under sagen gjort gældende, at det ikke var muligt for ham at overnatte på sin bopæl, fordi det ville udgøre en overtrædelse af køre- og hviletidsreglerne, såfremt han var kørt hjem.
 Når sagsøgeren påberåber sig køre- og hviletidsreglernes overholdelse som begrundelse for, at det ikke var muligt for ham at overnatte på sin bopæl, påhviler det sagsøgeren at dokumentere, at (1) det ville være en overtrædelse af køre- og hviletidsreglerne, såfremt sagsøgeren var kørt til sin bopæl på de af sagen omfattede dage og at (2) køre- og hviletidsreglerne i øvrigt var overholdt på de pågældende dage. Denne bevisbyrde har sagsøgeren heller ikke løftet.
 Sagsøgeren oplyser i replikken på side 2, afsnit 1.2 (Ekstrakten, s. 40- 41), at sagsøgerens overholdelse af køre- og hviletidsreglerne blev kontrolleret med et analogt kontrolapparat (skiver). Sagsøgeren oplyser samme sted, at dokumentationen vedrørende kørslerne er blevet destrueret af sagsøgerens arbejdsgiver i overensstemmelse med § 7, stk. 8, 2. pkt., i bekendtgørelse nr. 328 af 28. marts 2007 om køre- og hviletidsbestemmelserne i vejtransport (Materialesamlingen, s. 56).
 Sagsøgeren havde i medfør af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 3821/85 af 20. december 1985 om kontrolapparat inden for vejtransport (Materialesamlingen, s. 61), mulighed for at kræve at få udleveret kopi af de diagramark, der blev anvendt til at kontrollere, at sagsøgeren overholdt køre- og hviletidsreglerne.
 Denne mulighed har sagsøgeren imidlertid ikke benyttet sig af.
 Uden disse diagramark er det ikke muligt for sagsøgeren at dokumentere, at køre- og hviletidsreglerne konkret har været overholdt, samt at reglerne ville blive overtrådt, såfremt sagsøgeren kørte til sin bopæl på de pågældende dage.
 Det må komme sagsøgeren bevismæssigt til skade, at diagramarkene ikke længere er tilgængelige, ligesom det må komme sagsøgeren bevismæssigt til skade, at sagsøgeren ikke sørgede for at få diagramarkene udleveret fra sin arbejdsgiver.
 De under sagen fremlagte kørselsrapporter udgør ikke tilstrækkelig dokumentation for, at køre- og hviletidsreglerne konkret har været overholdt, ligesom de heller ikke indeholder de fornødne oplysninger til kontrol af, om i hvert fald køretidsreglerne har været overholdt.
 Kørselsrapporterne er således udarbejdet af sagsøgeren selv, ligesom sagsøgeren selv har oplyst, at de er udarbejdet for at danne grundlag for sagsøgerens lønafregning og ikke for at dokumentere overholdelsen af køre- og hviletidsreglerne. Sagsøgeren synes da heller ikke at være uenig i, at det ikke på baggrund af kørselsrapporterne kan konkluderes, at sagsøgeren har overholdt køre- og hviletidsreglerne, jf. hertil det i processkrift 2, side 4, 1. afsnit, anførte (Ekstrakten, s. 66).
 Hvis der kunne lægges vægt på køresedlerne, tegner de endvidere et billede af, at sagsøgeren i hvert fald ikke i alle tilfælde har overholdt køre- og hviletidsreglerne.
 I henhold til kørselsrapporterne har sagsøgeren således på alle de otte omtvistede dage haft en arbejdsdag på mellem 12 og 15 timer. Denne arbejdsmængde skaber i sig selv en formodning for, at køre- og hviletidsreglerne ikke har været overholdt, når der henses til, at køretiden maksimalt må udgøre 10 timer dagligt, samt at hviletiden som udgangspunkt skal udgøre 11 sammenhængende timer dagligt, idet det dog tillades, at hviletiden alene udgør 9 sammenhængende timer tre gange om ugen.
 Det fremgår tilmed af kørselsrapporterne, at sagsøgeren for kørslerne den 6. august (Ekstrakten, s. 82), den 30. oktober (Ekstrakten, s. 127), den 31. oktober (Ekstrakten, s.128) og den 28. november (Ekstrakten, s. 143) maksimalt kan have haft en sammenhængende hviletid på henholdsvis 8 timer og 45 minutter, 8 timer, 8 timer og 45 minutter samt 8 timer og 30 minutter. I henhold til kørselsrapporterne kan sagsøgeren således ikke på disse dage have levet op til forordningens krav om en sammenhængende hviletid på minimum 9 timer. Det synes da også under sagen at være ubestridt, at sagsøgeren overtrådte hviletidsreglerne på de pågældende dage, jf. hertil det i replikken på side 6, 7. afsnit, til side 7, 1. afsnit, anførte (Ekstrakten, s. 44-45).
 Det følger endvidere af kørselsrapporterne for den 12. (Ekstrakten, s. 134) og den 28. november (Ekstrakten, s. 143), at sagsøgeren på disse dage har kørt så langt (henholdsvis 767 og 727 kilometer), at han med stor sandsynlighed har overskredet den daglige maksimale køretid på 10 timer. I den forbindelse bemærkes, at den maksimalt tilladte hastighed for lastbiler i Danmark er 80 kilometer i timen, og at det alene er tilladt at køre med denne hastighed på motorvej.
 Endelig fremgår det af køresedlen for den 31. oktober (Ekstrakten, s. 128), at sagsøgeren denne dag alene har kørt 319 kilometer. Såfremt sagsøgeren ikke har kørt til sin bopæl på denne dag, har det således næppe været for at overholde reglerne om køretid.
 De fremlagte kørselsrapporter indikerer således, at sagsøgeren dels på størstedelen af de otte omtvistede dage har overtrådt reglerne om køre- og hviletid, dels at sagsøgeren i hvert fald for en af dagene har haft mulighed for at køre til sin bopæl under overholdelse af reglerne om køretid.
 Da sagsøgeren ikke har godtgjort, at køre- og hviletidsreglerne har været overholdt, eller at reglernes overholdelse var afgørende for, om sagsøgeren på de omtvistede dage kunne køre til sin bopæl, kan sagsøgeren ikke påberåbe sig køre- og hviletidsreglernes som årsag til, at det ikke har været muligt for ham at overnatte på sin bopæl.
 Skatteministeriet skal således også af denne grund frifindes.
 3.1.3 Sagsøgeren har ikke dokumenteret, at der var et arbejdsmæssigt behov for, at han overnattede i lastbilen
 Selv hvis sagsøgeren havde dokumenteret, at han på de omtvistede dage faktisk har overnattet i lastbilen, at dette var nødvendigt for at overholde reglerne om køre- og hviletid, samt at disse regler i øvrigt var overholdt på alle de 8 omtvistede dage, er sagsøgeren fortsat ikke berettiget til fradrag efter ligningslovens § 9A, idet han ikke kan anses for at være på rejse i ligningslovens forstand, da afstanden mellem sagsøgerens bopæl og det midlertidige arbejdssted i alle tilfælde har været er så kort, at den ikke har umuliggjort overnatning på bopælen.
 Som det fremgår af skemaet på side 2, har afstanden mellem sagsøgerens bopæl og det sted, sagsøgeren hævder at have overnattet i lastbilen, for alle de 8 omtvistede dage været mellem 13 og 48 kilometer. Dette er ubestridt under sagen.
 Højesteret har i UfR 2009.2098 H (SKM2009.333.HR) (Materialesamlingen, s.125) slået fast, at afstanden mellem et midlertidigt arbejdssted og bopælen kan være så kort - i den konkrete sag 51 og 40 kilometer - at det i sig selv indebærer, at betingelsen om, at det ikke er muligt at overnatte på bopælen ikke er opfyldt, medmindre der er behov for, at arbejdstageren overnatter på eller i nærheden af det midlertidige arbejdssted.
 Højesterets dom indebærer, at der i tilfælde, hvor afstanden til den sædvanlige bopæl er så kort, at det ikke kan anses for umuligt at overnatte på bopælen, skal foretages en objektiv vurdering af muligheden for at overnatte på den sædvanlige bopæl baseret på afstanden, hvor der som udgangspunkt ikke kan lægges vægt på arbejdsforhold, arbejdstid og arbejdsgiverens instruktioner, jf. Højesterets præmisser (Materialesamlingen, s. 145).
 Det er derfor alene, såfremt sagsøgeren fører bevis for, at der forelå et arbejdsmæssigt behov for, at sagsøgeren overnattede i lastbilen - til trods for den korte afstand til bopælen - at der ikke skal foretages en objektiv vurdering i denne sag.
 Sagsøgeren har ikke dokumenteret, at der bestod et sådant arbejdsmæssigt behov for, at sagsøgeren overnattede i lastbilen.
 Det bemærkes i den forbindelse, at det af sagsøgeren anførte om, at sagsøgeren af sin arbejdsgiver var pålagt at overnatte i lastbilen for at passe på godset er udokumenteret, ligesom det er i strid med sagsøgerens arbejdsgivers besvarelse af spørgsmål 3.5 og 3.10 (Ekstrakten, s. 192 og 193).
 På den baggrund gøres det gældende, at sagsøgeren på alle de otte omtvistede dage grundet den korte afstand mellem det midlertidige arbejdssted og den sædvanlige bopæl, under alle omstændigheder havde mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
 Der er ikke grundlag for at fortolke Højesterets dom i UfR 2009.2098H (SKM2009.333.HR) således, at der skal indrømmes fradrag i alle tilfælde, hvor køre- og hviletidsreglerne ikke kan overholdes, hvis sagsøgeren selv kører hjem til sin sædvanlige bopæl eller på grund af arbejdsdagens længde sammenholdt med rejsetiden ikke havde mulighed for at være på bopælen i 11 timer eller mere.
 Højesteret betoner således i sine præmisser, at der ved den konkrete vurdering, der skal foretages, når afstanden mellem det midlertidige arbejdssted og bopælen er længere end 51 kilometer, kan lægges vægt på "arbejdstid", "arbejdsforhold" eller "arbejdsgiverens instruktioner". Ved denne konkrete vurdering kan køre- og hviletidsreglernes overholdelse dermed indgå som et element blandt flere ved den samlede vurdering af, om rejsebegrebet i ligningslovens § 9A er opfyldt.
 Når køre- og hviletidsreglernes overholdelse alene indgår som et blandt flere elementer i den konkrete vurdering, der skal foretages, når afstanden mellem det midlertidige arbejdssted og bopælen er længere end 51 kilometer, kan hensynet til køre- og hviletidsreglernes overholdelse ikke i sig selv føre til, at sagsøgeren må anses for at være på rejse i ligningslovens forstand efter den strengere objektive vurdering, der skal foretages, når afstanden mellem det midlertidige arbejdssted og bopælen er kortere end 51 kilometer.
 At køre- og hviletidsreglernes overholdelse ikke i sig selv kan føre til, at rejsebegrebet i ligningslovens § 9A, stk. 1, jf. stk. 7, er opfyldt understøttes da også af, at den ene af sagsøgerne i UfR 2009.2098H (SKM2009.333.HR), SB, påberåbte sig arbejds- og miljølovens hviletidsbestemmelser og reglerne om en maksimal ugentlig arbejdsuge på 48 timer, som følger af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden. SB gjorde blandt andet gældende, at han alene under henvisning til den lange transporttid og korte tid på den sædvanlige bopæl ikke kunne anses for at have haft reel mulighed for at overnatte hjemme. Dette synspunkt blev også gjort gældende for så vidt angår udstationeringen i Y11-by, der var det af de ovenfor omtalte overnatningssteder, hvor afstanden til bopælen var 40 kilometer (Ekstrakten, s. 135).
 Højesteret tillagde imidlertid ikke dette anbringende betydning i relation til udstationeringen i Y11-by, idet Højesteret - som det fremgår ovenfor - alene med henvisning til, at arbejdsstederne i Y12-by og Y11-by lå henholdsvis 51 km og 40 km fra bopælen, fandt, at afstanden mellem den sædvanlige bopæl og det midlertidige arbejdssted var så kort, at dette i sig selv indebar, at betingelsen om, at det ikke var muligt at overnatte på bopælen, ikke var opfyldt.
 3.2 Den subsidiære påstand
 Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at sagsøgeren for indkomståret 2007 kan fradrage rejseudgifter efter ligningslovens § 9A med yderligere kr. 3.164,-. Sagsøgerens opgørelse af dette beløb fremgår af bilag 11 (Ekstrakten, s. 195).
 Skatteankenævnet (Ekstrakten, s. 187), stadfæstet af Landsskatteretten (Ekstrakten, s. 6-7), har opgjort sagsøgerens fradrag efter ligningslovens § 9A skønsmæssigt, idet det ikke ud fra sagsøgerens kørselsrapporter er muligt at se, hvornår sagsøgeren var tilbage på sin bopæl, jf. bilag 1, side 4, 1. afsnit. Sagsøgeren har derimod i den som bilag 11 fremlagte opgørelse af fradraget forudsat, at hviletiden efter ugens sidste arbejdsdag udgjorde 9 timer og på den måde beregnet, hvornår sagsøgeren var tilbage på sin bopæl.
 Da der ikke er dokumentation for, at sagsøgerens hviletid efter ugens sidste arbejdsdag har udgjort ni timer, finder Skatteministeriet ikke, at opgørelsen kan udarbejdes på den af sagsøgeren foretagne måde.
 Såfremt sagsøgeren måtte få medhold i, at sagsøgeren er berettiget til fradrag for de 8 omtvistede dage, bør sagen derfor efter ministeriets opfattelse hjemvises til SKAT, så der kan foretages en fornyet skønsmæssig opgørelse, hvor de omtvistede dage indgår."
 Sagen drejer sig om, hvorvidt A har ret til standardfradrag efter den dagældende ligningslovs § 9A, stk. 7, jf. stk. 1, for 8 nærmere angivne overnatninger i perioden 6. august til 28. november 2007.
 Retten til fradrag efter disse bestemmelser er bl.a. betinget af, at en overnatning uden for den faste bopæl er en følge af et midlertidigt arbejdssted, og at opholdet (rejsen) har en varighed på mindst 24 timer. Parterne er enige om, at disse to betingelser er opfyldt.
 Det er herudover en betingelse for fradrag, at lønmodtageren faktisk overnatter uden for bopælen, og at dette er nødvendigt som følge af afstanden mellem bopælen og det midlertidige arbejdssted, jf. herved § 9A, stk. 1. Skattemyndighederne har bestridt, at disse to betingelser er opfyldt.
 A har under sagen bl.a. forklaret, at han de omtvistede dage overnattede i lastbilens førerkabine, som var indrettet med sovemulighed og køleskab. Lastbilen var i disse tilfælde parkeret ved sidste aflæsningssted eller andet passende sted, og overnatningerne i lastbilen skyldtes, at han efter arbejdsgiverens instruks skulle køre, så længe han måtte af hensyn til køre -hvile-tids-reglerne. A udfyldte dagligt køresedler, som dannede grundlag for lønafregningerne, og noterede overnatningerne på køresedlerne. Køresedlerne dannede bl.a. grundlag for, at A fra arbejdsgiveren fik udbetalt det såkaldte udliggertillæg på 85 kr. for hver af de omtvistede overnatninger, jf. overenskomstens § 3, stk. 3.
 Det fremgår af erklæringen fra As daværende arbejdsgiver, IP, som parterne er enige om at lægge til grund, at A, når der var arbejde nok, skulle køre, "indtil hans køretid (efter køre- og hviletidsreglerne) var opbrugt". IP har endvidere oplyst, at han stikprøvevis førte kontrol med, at A faktisk overnattede uden for hjemmet.
 Uanset at der må stilles skærpede krav til en skatteyders sandsynliggørelse af, at han faktisk har overnattet uden for den sædvanlige bopæl, jo tættere den hævdede overnatning er på bopælen, har A efter det anførte i tilstrækkelig grad sandsynliggjort, at han de omtvistede nætter overnattede i lastbilen og dermed ikke på den sædvanlige bopæl.
 Det er endelig en betingelse for fradrag, at A "på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke (havde) mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl", jf. § 9A, stk. 1.
 Det er her As synspunkt, at han ikke havde mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, da han som anført skulle arbejde (køre), så længe han måtte af hensyn til køre-hvile-tids-reglerne.
 Det fremgår af Højesterets dom i UfR 2009.2098 (SKM2009.333.HR) ("Banedanmarksagen"), at en afstand mellem den sædvanlige bopæl og et midlertidigt ansættelsessted kan være så kort, at dette i sig selv indebærer, at betingelsen om, at det ikke er muligt at overnatte på bopælen, ikke er opfyldt, medmindre der er behov for, at arbejdstageren overnatter på eller i nærheden af det midlertidige arbejdssted. I dommen nægtede Højesteret herefter fradrag for 2 overnatninger, hvor afstanden fra det midlertidige arbejdssted til bopælen var henholdsvis 40 og 51 km.
 Det må efter As forklaring og erklæringen fra hans daværende arbejdsgiver lægges til grund, at A overvejende kørte med foderstoffer, sand, grus, kul og lignende, og at arbejdsgiveren ikke stillede krav om, at A overnattede i lastbilen, selvom der var gods i den.
 Der var derfor ikke behov for, at A overnattede i eller i nærheden af det midlertidige arbejdssted (lastbilen). Det forhold, at arbejdsgiveren i travle perioder tilrettelagde arbejdet, så en chauffør skulle køre, så længe han havde mulighed for det af hensyn til køre-hvile-tids-reglerne, kan ikke sidestilles med, at der var et arbejdsmæssigt behov for, at lønmodtageren overnattede uden for sin sædvanlige bopæl.
 I de 8 dage, sagen drejer sig om, var afstanden mellem de opgivne overnatningssteder og As sædvanlige bopæl mellem 13 og 48 km. Herefter, og da A som anført ikke har godtgjort, at overnatningerne skyldtes et arbejdsmæssigt behov, tages Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 Sagsøgeren har tabt sagen og skal derfor betale sagsomkostninger til Skatteministeriet. Beløbet fastsættes til 20.000 kr. inklusive moms, som er til dækning af udgift til advokatbistand.
 Inden 14 dage betaler sagsøgeren, Fagligt Fælles Forbund som mandatar for A, sagens omkostninger til Skatteministeriet med 20.000 kr.
 http://www.afgoerelsesdatabasen.dk/ShowDoc.aspx?q=11-0297514&docId=dom-lsr-11-0197514-full


type: wikipedia

text:
Chrúst obyčajný (ľudovo alebo staršie: chrúst; lat. Melolontha melolontha) je druh z rodu chrúst (Melolontha) z čeľade skarabeusovité.
 Je to veľký chrobák merajúci až , lietajúci zvyčajne za súmraku, kedy môže svojimi náletmi človeka obťažovať. Vyskytuje sa v Európe a zasahuje tiež do mierneho pásma Ázie. V polovici 20. storočia bol kvôli používaní pesticídov takmer vyhubený, ale od 80. rokov, kedy sa obmedzilo používanie pesticídov, sa jeho stavy opäť zvyšujú. Pre chrústa obyčajného je charakteristické hnedé sfarbenie a zlaté chĺpky pod krovkami. Dospelé dosahujú veľkosť 25 – . Samec má na tykadlovej paličke 7 lístkov, zatiaľ čo samička ich má iba 6.
 Samička zahrabáva až 80 vajíčok v hĺbke 10 – do zeme. Z nich sa larvy začnú liahnúť za 4 – 6 týždňov. Larvy (pandravy) sú aktívne iba na jar a v lete. V zimných mesiacoch prezimujú 20 – pod povrchom. Žijú v zemi 4 až 5 rokov, kým nedorastú do veľkosti 4 – . Na jeseň sa zakuklia a koncom apríla či v máji vylieza dospelý chrúst. Takmer okamžite sa spári a po dvoch týždňoch samička kladie vajíčka.
 Iné projekty
 Zdroj
 Skarabeusovité


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 5.7.2016
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 L 179/29
 UITVOERINGSVERORDENING (EU) 2016/1078 VAN DE COMMISSIE
 van 4 juli 2016
 tot vaststelling van de forfaitaire invoerwaarden voor de bepaling van de invoerprijs van bepaalde groenten en fruit
 DE EUROPESE COMMISSIE,
 Gezien het Verdrag betreffende de werking van de Europese Unie,
 Gezien Verordening (EU) nr. 1308/2013 van het Europees Parlement en de Raad van 17 december 2013 tot vaststelling van een gemeenschappelijke ordening van de markten voor landbouwproducten en tot intrekking van de Verordeningen (EEG) nr. 922/72, (EEG) nr. 234/79, (EG) nr. 1037/2001 en (EG) nr. 1234/2007 van de Raad (1),
 Gezien Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 van de Commissie van 7 juni 2011 tot vaststelling van nadere bepalingen voor de toepassing van Verordening (EG) nr. 1234/2007 van de Raad, wat de sectoren groenten en fruit en verwerkte groenten en fruit betreft (2), en met name artikel 136, lid 1,
 Overwegende hetgeen volgt:
 (1)
 Bij Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 zijn, op grond van de resultaten van de multilaterale handelsbesprekingen van de Uruguayronde, de criteria vastgesteld aan de hand waarvan de Commissie voor de producten en de perioden die in bijlage XVI, deel A, bij die verordening zijn vermeld, de forfaitaire waarden bij invoer uit derde landen vaststelt.
 (2)
 De forfaitaire invoerwaarde wordt elke dag berekend overeenkomstig artikel 136, lid 1, van Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011, met inachtneming van de variabele gegevens voor die dag. Bijgevolg moet deze verordening in werking treden op de dag van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie,
 HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING VASTGESTELD:
 Artikel 1
 De in artikel 136 van Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 bedoelde forfaitaire invoerwaarden worden vastgesteld in de bijlage bij de onderhavige verordening.
 Artikel 2
 Deze verordening treedt in werking op de dag van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepasselijk in elke lidstaat.
 Gedaan te Brussel, 4 juli 2016.
 Voor de Commissie,
 namens de voorzitter,
 Jerzy PLEWA
 Directeur-generaal Landbouw en Plattelandsontwikkeling
 (1) PB L 347 van 20.12.2013, blz. 671.
 (2) PB L 157 van 15.6.2011, blz. 1.
 BIJLAGE
 Forfaitaire invoerwaarden voor de bepaling van de invoerprijs van bepaalde groenten en fruit
 (EUR/100 kg)
 GN-code
 Code derde landen (1)
 Forfaitaire invoerwaarde
 0702 00 00
 MA
 154,3
 ZZ
 154,3
 0709 93 10
 TR
 138,3
 ZZ
 138,3
 0805 50 10
 AR
 179,9
 CL
 198,5
 MA
 174,9
 UY
 188,9
 ZA
 181,9
 ZZ
 184,8
 0808 10 80
 AR
 113,8
 BR
 100,6
 CL
 133,2
 CN
 133,6
 NZ
 142,5
 US
 161,9
 UY
 74,9
 ZA
 111,9
 ZZ
 121,6
 0809 10 00
 TR
 225,5
 ZZ
 225,5
 0809 29 00
 TR
 350,1
 ZZ
 350,1
 0809 30 10 , 0809 30 90
 TR
 124,7
 ZZ
 124,7
 0809 40 05
 TR
 160,5
 ZZ
 160,5
 (1) Landennomenclatuur vastgesteld bij Verordening (EU) nr. 1106/2012 van de Commissie van 27 november 2012 tot uitvoering van Verordening (EG) nr. 471/2009 van het Europees Parlement en de Raad betreffende communautaire statistieken van de buitenlandse handel met derde landen, wat de bijwerking van de nomenclatuur van landen en gebieden betreft (PB L 328 van 28.11.2012, blz. 7). De code „ZZ” staat voor „overige oorsprong”.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 41995A0330(01)
 Convenção estabelecida com base no artigo K.3 do Tratado da União Europeia, relativa ao processo simplificado de extradição entre os Estados-membros da União Europeia
 Jornal Oficial no C 078 de 30/03/1995 p. 0002 - 0010
 CONVENÇÃOestabelecida com base no artigo K.3 do Tratado da União Europeia, relativa ao processo simplificado de extradição entre os Estados-membros da União EuropeiaAS ALTAS PARTES CONTRATANTES na presente convenção, Estados-membros da União Europeia, REFERINDO-SE ao acto do Conselho de 9 de Março de 1995, DESEJANDO melhorar a cooperação judiciária em matéria penal entre os Estados-membros da União Europeia, no que diz respeito tanto ao exercício da acção penal como à execução das decisões condenatórias, RECONHECENDO a importância de que se reveste a extradição no domínio da cooperação judiciária para a realização destes objectivos, CONVICTAS da necessidade de simplificar o procedimento de extradição, em harmonia com os princípios fundamentais dos respectivos direitos nacionais, bem como com os princípios da Convenção europeia de protecção dos direitos do Homem e das liberdades fundamentais, CONSTATANDO que, num grande número de processos de extradição, a pessoa reclamada não se opõe à sua entrega, CONSIDERANDO que é desejável reduzir tanto quanto possível, nestes casos, o tempo necessário para a extradição, bem como qualquer período de detenção para o efeito, CONSIDERANDO que convém, pois, facilitar a aplicação da Convenção europeia de extradição, de 13 de Dezembro de 1957, simplificando ou melhorando o procedimento de extradição, CONSIDERANDO que as disposições da Convenção europeia de extradição continuam a ser aplicáveis em todas as questões que não sejam tratadas na presente convenção, ACORDARAM NO SEGUINTE: Artigo 1o Disposições gerais1. A presente convenção tem por objectivo facilitar a aplicação entre os Estados-membros da União Europeia da Convenção europeia de extradição, completando as suas disposições. 2. O disposto no no 1 não afecta a aplicação de disposições mais favoráveis dos acordos bilaterais ou multilaterais em vigor entre Estados-membros. Artigo 2o Obrigação de entregaOs Estados-membros comprometem-se a entregar mutuamente, por meio do procedimento simplificado conforme estabelecido na presente convenção, as pessoas procuradas para efeitos de extradição, desde que haja o consentimento dessas pessoas e o acordo do Estado requerido, dados em conformidade com a presente convenção. Artigo 3o Condições de entrega1. Por força do artigo 2o, as pessoas que forem objecto de um pedido de detenção provisória nos termos do artigo 16o da Convenção europeia de extradição serão entregues em conformidade com os artigos 4o a 11o e o no 1 do artigo 12o da presente convenção. 2. A entrega referida no no 1 não está subordinada à apresentação de um pedido de extradição nem dos documentos requeridos no artigo 12o da Convenção europeia de extradição. Artigo 4o Informações a comunicar1. Para efeitos de informação da pessoa detida, tendo em vista a aplicação dos artigos 6o e 7o e da autoridade competente referida no no 2 do artigo 5o, consideram-se suficientes as seguintes informações a comunicar pelo Estado requerente: a) Identidade da pessoa reclamada; b) Autoridade que solicita a detenção; c) Existência de um mandado de detenção ou de outro acto dotado da mesma força ou de uma sentença com força executiva; d) Natureza e qualificação jurídica da infracção; e) Descrição das circunstâncias em que a infracção foi cometida, incluindo a hora, o local e o grau de participação da pessoa reclamada na infracção; f) Na medida do possível, as consequências da infracção. 2. Não obstante o no 1, poderão ser pedidas informações complementares se as informações indicadas nesse número se revelarem insuficientes para que a autoridade competente do Estado requerido autorize a entrega. Artigo 5o Consentimento e acordo1. O consentimento da pessoa detida será dado em conformidade com os artigos 6o e 7o2. A autoridade competente do Estado requerido dará e seu acordo nos termos dos seus procedimentos nacionais. Artigo 6o Informações a dar às pessoasQuando uma pessoa procurada para efeitos de extradição for detida no território de outro Estado-membro, a autoridade competente informá-la-á, nos termos de seu direito nacional, do pedido que sobre ela impende, bem como da possibilidade ao seu dispor de consentir em ser entregue ao Estado requerente por meio do procedimento simplificado. Artigo 7o Recepção do consentimento1. O consentimento da pessoa detida e, eventualmente, a sua renúncia expressa ao benefício da regra da especialidade serão dados junto das autoridades judiciais competentes do Estado requerido, em conformidade com o direito nacional desse Estado. 2. Cada Estado-membro tomará as medidas necessárias para que o consentimento e, eventualmente, a renúncia referidos no no 1 sejam recebidos em condições que evidenciem que a pessoa os exprimiu voluntariamente e em plena consciência das consequências do seu acto. Para o efeito, a pessoa detida tem o direito de ser assistida por um defensor. 3. O consentimento e, eventualmente, a renúncia referidos no no 1 serão exarados em auto, nos termos do procedimento previsto no direito nacional do Estado-membro requerido. 4. O consentimento e, eventualmente, a renúncia referidos no no 1 são irrevogáveis. No momento do depósito dos seus instrumentos de ratificação, aceitação, aprovação ou adesão, os Estados-membros poderão indicar, numa declaração, que o consentimento e, eventualmente, a renúncia podem ser revogados em conformidade com as regras aplicáveis do direito nacional. Neste caso, o período compreendido entre a notificação do consentimento e a da sua revogação não é tomado em consideração para a determinação dos prazos previstos no no 4 do artigo 16o da Convenção europeia de extradição. Artigo 8o Comunicação do consentimento1. O Estado requerido comunicará imediatamente ao Estado requerente o consentimento da pessoa. A fim de permitir a este Estado a eventual apresentação, de um pedido de extradição, o Estado requerido comunicar-lhe-á, o mais tardar dez dias após a detenção provisória, se a pessoa deu ou não o seu consentimento. 2. A comunicação referida no no 1 será efectuada directamente entre as autoridades competentes. Artigo 9o Renúncia ao benefício da regra da especialidadeNo momento do depósito do seu instrumento de ratificação, aceitação, aprovação ou adesão, ou em qualquer outro momento, qualquer Estado-membro poderá declarar que as normas estabelecidas no artigo 14o da Convenção europeia de extradição não são aplicáveis quando a pessoa, em conformidade com o artigo 7o da presente convenção: a) Consentir na extradiçãoou, b) Tendo consentido na extradição, renunciar expressamente ao benefício da regra da especialidade. Artigo 10o Comunicação da decisão de extradição1. Em derrogação às normas estabelecidas no no 1 do artigo 18o da Convenção europeia de extradição, a comunicação da decisão de extradição, tomada nos termos do procedimento simplificado, e das informações relativas a esse processo, será efectuada directamente entre a autoridade competente do Estado requerido e a autoridade do Estado requerente que solicitou a detenção provisória. 2. A comunicação referida no no 1 será efectuada o mais tardar vinte dias após a data em que a pessoa tiver dado o seu consentimento. Artigo 11o Prazo de entrega1. A entrega da pessoa será efectuada o mais tardar vinte dias após a data em que a decisão de extradição tiver sido comunicada, nas condições estabelecidas no no 2 do artigo 10o2. Se, findo o prazo fixado no no 1, a pessoa se encontrar detida, ela será posta em liberdade no território do Estado requerido. 3. Em caso de força maior que impeça a entrega da pessoa no prazo fixado no no 1, a autoridade em causa referida no no 1 do artigo 10o informará do facto a outra autoridade. As duas autoridades acordarão uma nova data de entrega. Nesta hipótese, a entrega será efectuada no prazo de vinte dias a contar da nova data acordada. Se, findo este prazo, a pessoa em questão ainda se encontrar detida, ela será posta em liberdade. 4. As disposições dos nos 1, 2 e 3 não são aplicáveis caso o Estado requerido pretenda fazer uso do artigo 19o da Convenção europeia de extradição. Artigo 12o Consentimento dado após o prazo fixado no artigo 8o ou noutras circunstâncias1. Quando a pessoa der o seu consentimento após o prazo de dez dias fixado no artigo 8o, o Estado requerido: - aplicará o procedimento simplificado conforme estabelecido na presente convenção, se ainda não tiver recebido qualquer pedido de extradição nos termos do artigo 12o da Convenção europeia de extradição, - poderá recorrer a este procedimento, se entretanto tiver recebido um pedido de extradição nos termos do artigo 12o da Convenção europeia de extradição. 2. Quando não tiver sido solicitada a detenção provisória e caso o consentimento tenha sido dado após a recepção de um pedido de extradição, o Estado requerido poderá recorrer ao procedimento simplificado conforme estabelecido na presente convenção. 3. No momento do depósito do seu instrumento de ratificação, aceitação, aprovação ou adesão, cada Estado-membro declarará se e em que condições tenciona aplicar o segundo travessão do no 1 e o no 2. Artigo 13o Reextradição para outro Estado-membroQuando a pessoa extraditada não beneficiar da regra da especialidade em conformidade com a declaração do Estado-membro prevista no artigo 9o da presente convenção, o artigo 15o da Convenção europeia de extradição não será aplicável à reextradição para outro Estado-membro, salvo disposição em contrário na referida declaração. Artigo 14o TrânsitoEm caso de trânsito nos termos do artigo 21o da Convenção europeia de extradição, são aplicáveis as seguintes disposições ao processo simplificado de extradição: a) Em caso de urgência, o pedido pode ser enviado ao Estado de trânsito, por qualquer meio que deixe indicações escritas, acompanhado das informações exigidas no artigo 4o; o Estado de trânsito pode comunicar a sua decisão através do mesmo processo; b) As informações referidas no artigo 4o são suficientes para que a autoridade competente do Estado de trânsito saiba que se trata de um processo simplificado de extradição e tome, relativamente à pessoa extraditada, as medidas coercivas necessárias para a execução do trânsito. Artigo 15o Determinação das autoridades competentesNo momento do depósito do seu instrumento de ratificação, aceitação, aprovação ou adesão cada Estado-membro indicará, numa declaração, quais são as suas autoridades competentes na acepção dos artigos 4o a 8o, 10o e 14oArtigo 16o Entrada em vigor1. A presente convenção está sujeita a ratificação, aceitação ou aprovação. Os instrumentos de ratificação, aceitação ou aprovação serão depositados junto do secretário-geral do Conselho da União Europeia, que notificará o depósito a todos os Estados-membros. 2. A presente convenção entrará em vigor 90 dias após a data do depósito dos instrumentos de ratificação, aceitação ou aprovação do último Estado-membro que proceder a essa formalidade. 3. Até à entrada em vigor da presente convenção, cada Estado-membro pode, ao depositar o seu instrumento de ratificação, aceitação ou aprovação, ou em qualquer outro momento, declarar que a convenção lhe é aplicável, nas suas relações com os Estados-membros que tenham feito a mesma declaração, 90 dias após a data do depósito da sua declaração. 4. Qualquer declaração ao abrigo do artigo 9o produzirá efeitos 30 dias após a data do seu depósito, embora nunca depois da data de entrada em vigor da presente convenção ou da sua aplicação em relação ao Estado-membro em causa. 5. A presente convenção é aplicável unicamente aos pedidos apresentados em data posterior à da sua entrada em vigor ou da sua aplicação entre o Estado requerido e o Estado requerente. Artigo 17o Adesão1. A presente convenção está aberta à adesão de todos os Estados que se tornem membros da União Europeia. 2. O texto da presente convenção, estabelecido na língua do Estado aderente, por incumbência do secretário-geral do Conselho da União Europeia, e aprovado por todos os Estados-membros, fará fé à semelhança dos restantes textos. O secretário-geral remeterá uma cópia autenticada a cada Estado-membro. 3. Os instrumentos de adesão serão depositados junto do secretário-geral do Conselho da União Europeia. 4. A presente convenção entrará em vigor, em relação a cada Estado que a ela adira, 90 dias após a data do depósito do seu instrumento de adesão ou na data de entrada em vigor da convenção, se esta ainda não tiver entrado em vigor findo o referido prazo de 90 dias. 5. Se a presente convenção não tiver ainda entrado em vigor no momento do depósito do respectivo instrumento de adesão, o no 3 do artigo 16o é aplicável aos Estados-membros aderentes. En fe de lo cual los plenipotenciarios abajo firmantes suscriben el presente Convenio. Til bekraeftelse heraf har undertegnede befuldmaegtigede underskrevet denne konvention. Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmaechtigten ihre Unterschriften unter dieses UEbereinkommen gesetzt. Óaa ðssóôùóç ôùí áíùôÝñù, ïé õðïãñUEoeïíôaaò ðëçñaaîïýóéïé Ýèaaóáí ôçí õðïãñáoeÞ ôïõò êUEôù áðue ôçí ðáñïýóá óýìâáóç. In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have hereunto set their hands. En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leurs signatures au bas de la présente convention. Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an gCoinbhinsiún seo. In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente convenzione. Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder deze Overeenkomst hebben gesteld. Em fé do que, os plenipotenciários abaixo assinados apuseram as suas assinaturas no final da presente convenção. Taemaen vakuudeksi alla mainitut taeysivaltaiset edustajat ovat allekirjoittaneet taemaen yleissopimuksen. Till bekraeftelse haerav har undertecknade befullmaektigade ombud undertecknat denna konvention. Hecho en Bruselas, el diez de marzo de mil novecientos noventa y cinco, en un ejemplar único, en lenguas alemana, inglesa, danesa, española, finlandesa, francesa, griega, irlandesa, italiana, neerlandesa, portuguesa y sueca, cuyos textos son igualmente auténticos y que será depositado en los archivos de la Secretaría General del Consejo de la Unión Europea. El Secretario General remitirá a cada Estado miembro una copia autenticada de dicho texto. Udfaerdiget i Bruxelles, den tiende marts nitten hundrede og femoghalvfems, i ét eksemplar paa dansk, engelsk, finsk, fransk, graesk, irsk, italiensk, nederlandsk, portugisisk, spansk, svensk og tysk, hvilke tekster alle har samme gyldighed, og er deponeret i arkiverne i Generalsekretariatet for Raadet for Den Europaeiske Union. Generalsekretaeren fremsender en bekraeftet genpart til hver medlemsstat. Geschehen zu Bruessel am zehnten Maerz neunzehnhundertfuenfundneunzig in einer Urschrift in daenischer, deutscher, englischer, finnischer, franzoesischer, griechischer, irischer, italienischer, niederlaendischer, portugiesischer, schwedischer und spanischer Sprache, wobei jeder Wortlaut gleichermassen verbindlich ist; die Urschrift wird im Archiv des Generalsekretariats des Rates der Europaeischen Union hinterlegt. Der Generalsekretaer uebermittelt jedem Mitgliedstaat eine beglaubigte Abschrift dieser Urschrift. ̧ãéíaa óôéò ÂñõîÝëëaaò, óôéò aeÝêá Ìáñôssïõ ÷ssëéá aaííéáêueóéá aaíaaíÞíôá ðÝíôaa, óaa Ýíá ìueíïí áíôssôõðï, óôçí áããëéêÞ, ãáëëéêÞ, ãaañìáíéêÞ, aeáíéêÞ, aaëëçíéêÞ, éñëáíaeéêÞ, éóðáíéêÞ, éôáëéêÞ, ïëëáíaeéêÞ, ðïñôïãáëéêÞ, óïõçaeéêÞ êáé oeéíëáíaeéêÞ ãëþóóá, ueëá aeaa ôá êaassìaaíá aassíáé aaîssóïõ áõèaaíôéêUE êáé êáôáôssèaaíôáé óôá áñ÷aassá ôçò ÃaaíéêÞò Ãñáììáôaassáò ôïõ Óõìâïõëssïõ ôçò AAõñùðáúêÞò ̧íùóçò. Ï Ãaaíéêueò ÃñáììáôÝáò aeéáâéâUEaeaaé aaðéêõñùìÝíï áíôssãñáoeï óaa êUEèaa êñUEôïò ìÝëïò. Done at Brussels, this tenth day of March in the year one thousand nine hundred and ninety-five in a single original, in the Danish, Dutch, English, Finnish, French, German, Greek, Irish, Italian, Portuguese, Spanish and Swedish languages, each text being equally authentic, such original remaining deposited in the archives of the General Secretariat of the Council of the European Union, which shall transmit a certified copy to each of the Member States. Fait à Bruxelles, le dix mars mil neuf cent quatre-vingt-quinze, en un exemplaire unique, en langues allemande, anglaise, danoise, espagnole, finnoise, française, grecque, irlandaise, italienne, néerlandaise, portugaise et suédoise, tous ces textes faisant également foi, exemplaire qui est déposé dans les archives du Secrétariat général du Conseil de l'Union européenne. Le Secrétaire général en transmet une copie certifiée conforme à chaque État membre. Arna dhéanamh sa Bhruiséil, an deichiú lá de Mhárta míle naoi gcéad nócha a cúig, i scríbhinn bhunaidh amháin sa Bhéarla, sa Danmhairgis, san Fhionlainnis, sa Fhraincis, sa Ghaeilge, sa Ghearmáinis, sa Ghréigis, san Iodáilis, san Ollainnis, sa Phortaingéilis, sa Spáinnis agus sa tSualainnis agus comhúdarás ag na téacsanna i ngach ceann de na teangacha sin; déanfar an scríbhinn bhunaidh sin a thaisceadh i gcartlann Ardrúnaíocht Chomhairle an Aontais Eorpaigh. Cuirfidh an tArdrúnaí cóip dhílis dheimhnithe chuig gach Ballstát. Fatto a Bruxelles, il dieci marzo millenovecentonovantacinque, in un unico esemplare in lingua danese, finlandese, francese, greca, inglese, irlandese, italiana, olandese, portoghese, spagnola, svedese e tedesca, i testi di ciascuna di queste lingue facenti ugualmente fede, esemplare depositato negli archivi del Segretariato generale dell'Unione europea, che ne trasmette copia certificata conforme a ciascuno Stato membro. Gedaan te Brussel, de tiende maart negentienhonderdvijfennegentig, in één exemplaar, in de Deense, de Duitse, de Engelse, de Finse, de Franse, de Griekse, de Ierse, de Italiaanse, de Nederlandse, de Portugese, de Spaanse en de Zweedse taal, zijnde alle teksten gelijkelijk authentiek, dat wordt neergelegd in het archief van het Secretariaat-Generaal van de Raad van de Europese Unie. De Secretaris-Generaal zendt een voor eensluidend gewaarmerkt afschrift daarvan toe aan elke Lid-Staat. Feito em Bruxelas, em dez de Março de mil novecentos e noventa e cinco, em exemplar único, nas línguas alemã, dinamarquesa, espanhola, finlandesa, francesa, grega, inglesa, irlandesa, italiana, neerlandesa, portuguesa e sueca, fazendo igualmente fé todos os textos, depositado nos arquivos do Secretariado-Geral do Conselho da União Europeia. O secretário-geral remeterá uma cópia autenticada a cada Estado-membro. Tehty Brysselissae kymmenentenae paeivaenae maaliskuuta vuonna tuhatyhdeksaensataayhdeksaen-kymmentaeviisi yhtenae ainoana kappaleena englannin, espanjan, hollannin, iirin, italian, kreikan, portugalin, ranskan, ruotsin, saksan, suomen ja tanskan kielellae kaikkien naeiden tekstien ollessa yhtae todistusvoimaiset, ja se talletetaan Euroopan unionin neuvoston paeaesihteeristoen arkistoon. Paeaesihteeristoe toimittaa oikeaksi todistetun jaeljennoeksen siitae kaikille jaesenvaltioille. Utfaerdad i Bryssel den tionde mars aar nittonhundranittiofem i ett enda exemplar, paa danska, engelska, finska, franska, grekiska, irlaendska, italienska, nederlaendska, portugisiska, spanska, svenska och tyska, varvid alla texter aer lika giltiga, och deponerad i arkiven vid generalsekretariatet foer Europeiska unionens raad. Generalsekreteraren skall vidarebefordra en bestyrkt kopia till varje medlemsstat. Pour le gouvernement du royaume de BelgiqueVoor de Regering van het Koninkrijk BelgiëFuer die Regierung des Koenigreichs Belgien>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>For regeringen for Kongeriget Danmark> REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Fuer die Regierung der Bundesrepublik Deutschland>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN> Ãéá ôçí êõâÝñíçóç ôçò AAëëçíéêÞò AEçìïêñáôssáò>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Por el Gobierno del Reino de España>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Pour le gouvernement de la République française>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Thar ceann Rialtas na hÉireannFor the Government of Ireland>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN> Per il governo della Repubblica italiana>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Pour le gouvernement du grand-duché de Luxembourg>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Voor de Regering van het Koninkrijk der Nederlanden>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Fuer die Regierung der Republik OEsterreich>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Pelo Governo da República Portuguesa>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Suomen hallituksen puolesta>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>Paa svenska regeringens vaegnar>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>For the Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland>REFERÊNCIA A UMA IMAGEN>