type: other

jurisdiction: US

text: b' U.S. Environmental Protection Agency \t 11-P-0725\n September 30, 2011\n Office of Inspector General\n\n\n At a Glance\n Catalyst for Improving the Environment\n\n\nWhy We Did This Review Region 9 Technical and Computer Room\nThe U.S. Environmental\n Security Vulnerabilities Increase Risk to\nProtection Agency (EPA), EPA\xe2\x80\x99s Network\nOffice of Inspector General\n(OIG), conducted this audit to\n What We Found\nidentify technical\nvulnerabilities associated with\n OIG technical vulnerability scans conducted at Region 9 headquarters revealed a\nthe Agency\xe2\x80\x99s network devices\n multitude of high-risk and medium-risk vulnerabilities. These vulnerabilities were\nlocated in EPA\xe2\x80\x99s Region 9\n identified on Region 9 servers, desktops, and printers. The exploitation of\nheadquarters building, and to\n unidentified and unremediated vulnerabilities could greatly impact the network\nassess the security posture of\n security posture of Region 9 headquarters and/or the entire EPA network by\nthe Region 9 computer room.\n exposing Agency data, information, and configurations to unauthorized access.\nResults of this audit were\nprovided to the appropriate\n The OIG physical and environmental control review of the Region 9 computer\nEPA officials who can then\n room found that sufficient protections were not in place to safeguard critical\npromptly remediate and/or\n information technology assets and associated data from the risk of damage and/or\ndocument their planned\n loss.\nactions to resolve the\nidentified technical\n What We Recommend\nvulnerabilities and computer\nroom security findings.\n We recommend that the Senior Information Official, Region 9:\nBackground\n \xe2\x80\xa2 Remediate high-risk and medium-risk technical vulnerabilities\nThis audit was conducted in \xe2\x80\xa2 Remediate physical and environmental control deficiencies\nsupport of the annual audit of\nEPA\xe2\x80\x99s compliance with the The full report is not available to the public due to the sensitive nature of its\nFederal Information Security technical findings.\nManagement Act.\n\n\n\nFor further information,\ncontact our Office of\nCongressional and Public\nAffairs at (202) 566-2391.\n\x0c'


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 |
 52014PC0395
 Návrh PROVÁDĚCÍ ROZHODNUTÍ RADY, kterým se v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES povoluje Itálii uplatňovat v určených zeměpisných oblastech snížené sazby daně z plynového oleje a LPG používaných k vytápění /* COM/2014/0395 final - 2014/0200 (NLE) */
 DŮVODOVÁ ZPRÁVA
 1. SOUVISLOSTI NÁVRHU
 ·
 Odůvodnění a cíle návrhu
 Zdanění energetických produktů a
 elektřiny v EU se řídí směrnicí Rady 2003/96/ES[1] (dále jen
 „směrnice o zdanění energie“ nebo „směrnice“).
 V čl. 19 odst. 1 směrnice
 se stanoví, že kromě ustanovení obsažených zejména v článcích 5, 15 a
 17 může Rada jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli
 členskému státu, aby zavedl další osvobození od spotřební daně
 nebo její snížení z důvodů některé zvláštní politiky.
 Cílem tohoto návrhu je povolit Itálii, aby
 mohla v některých zvláště znevýhodněných zeměpisných
 oblastech uplatňovat snížené sazby daně z plynového oleje a
 zkapalněného ropného plynu (LPG) používaných k vytápění. Touto
 sníženou sazbou by se částečně kompenzovaly vysoké náklady na
 vytápění, které obyvatelům těchto zeměpisných oblastí
 vznikají. Vysoké náklady na vytápění jsou důsledkem buď
 velmi obtížných klimatických podmínek, nebo izolovanosti těchto oblastí
 spolu s obtížným zásobováním palivy.
 ·
 Obecné souvislosti
 Dopisem ze dne 31. května 2012
 požádaly italské orgány o povolení uplatňovat v některých
 zvláště znevýhodněných zeměpisných oblastech snížené sazby
 daně z plynového oleje a LPG používaných k vytápění
 prostřednictvím obnovení rozhodnutí Rady 2008/318/ES ze dne 7. dubna
 2008, kterým se v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES povoluje
 Itálii uplatňovat v určených zeměpisných oblastech snížené sazby
 daně z plynového oleje a LPG používaných k vytápění[2]. Tímto rozhodnutím bylo
 Itálii povoleno uplatňovat do 31. prosince 2012
 v některých zvláště znevýhodněných oblastech snížené sazby
 spotřební daně z domácího paliva a LPG používaných
 k vytápění. Italské orgány kromě toho do své žádosti
 zahrnuly rozšíření působnosti povolení na obce, které jsou
 součástí provincií, v nichž je přes 70 % obcí zařazeno do
 klimatické zóny F, ale tyto obce samy do klimatické zóny F nespadají.
 Italské orgány poskytly doplňující informace a vysvětlení dne
 4. prosince 2012, 16. července 2013, 31. prosince 2013 a
 22. ledna 2014. Dopisem ze dne 19. března 2014 italské
 orgány informovaly Komisi, že žádají o obnovení povolení uděleného
 rozhodnutím Rady 2008/318/ES na období dalších šesti let bez doplnění
 nových obcí na seznam, jak bylo původně požadováno.
 Itálie odůvodňuje svou žádost o
 výjimku rozmanitostí svého území s proměnlivými klimatickými a
 zeměpisnými podmínkami. Vnitrostátní úrovně spotřební daně
 z plynového oleje a LPG používaných k vytápění jsou
 v Itálii poměrně vysoké. Aby se předešlo nadměrnému
 zatížení některých spotřebitelů obzvláště závislých na
 vytápění, zavedla Itálie snížené sazby daně v určitých
 částech svého území a přeje si i nadále uplatňovat toto
 snížení ve stejné výši jako při jeho zavedení v roce 2006. Snížení
 daně z plynového oleje činí 129,11 EUR na 1 000 litrů
 (čímž se příslušná sazba daně snižuje na 274,10
 EUR na 1 000 litrů) a z LPG pak 159,07 EUR na
 1 000 kg (čímž se příslušná sazba daně snižuje na
 30,87 EUR na 1 000 kg). Příslušné sazby daně se nacházejí
 nad minimálními úrovněmi zdanění, které stanoví směrnice.
 Snížení daně se uplatňuje v zeměpisných
 oblastech, které splňují tato kritéria:
 Podle čl. 8 odst. 10 italského
 zákona č. 448/1998 se zvýhodnění použije na dodávky
 zmíněných paliv (plynového oleje a LPG) používaných v obcích:
 ·
 spadajících do klimatické zóny F podle
 nařízení prezidenta č. 412 ze dne 26. srpna 1993;
 ·
 bez připojení do distribuční plynárenské
 sítě a spadajících do klimatické zóny E podle výše uvedeného
 nařízení prezidenta č. 412/1993. V tomto případě
 je v čl. 8 odst. 10 písm. c) bodu 4 zákona
 č. 448/1998 stanoveno, že tato výhoda bude zrušena, jakmile se obec
 do distribuční plynárenské sítě připojí.
 ·
 v regionu Sardinie a na menších ostrovech, pokud
 nebyla v dané obci provedena plynofikace; tato část režimů se
 vztahuje na všechny italské ostrovy kromě Sicílie.
 Toto daňové zvýhodnění nelze
 kombinovat s jiným snížením spotřební daně.
 Podle italských orgánů se daňová
 diferenciace opírá o objektivní kritéria a má za cíl zajistit zeměpisnou
 kontinuitu se zbytkem italského území, tedy dosáhnout snížením
 nepřiměřeně vysokých nákladů na vytápění toho,
 aby se náklady obyvatel způsobilých oblastí více přiblížily
 nákladům obyvatel ostatních částí Itálie. Všem uživatelům je
 daň snížena o stejnou částku. Jejím výlučným cílem je
 částečně snížit vícenáklady na vytápění, které vznikají
 obyvatelům způsobilých oblastí v důsledku chladného klimatu
 nebo obtížného zásobování palivy.
 Podle italských orgánů jsou
 dodatečné náklady na přepravu LPG do horských regionů
 o 120 % vyšší než v ostatních částech země a v
 případě plynového oleje jsou vyšší o 132 %.
 Podle italských orgánů odpovídá snížení
 daně v klimatických zónách E a F průměrně 11–12 %
 ceny plynového oleje a LPG používaných k vytápění.
 Tyto údaje je třeba srovnat
 s průměrnými náklady na vytápění. Ty jsou
 v důsledku klimatických podmínek v zóně E o 90 %
 a v zóně F o 170 % vyšší, než je celostátní průměr.
 Specifičnost ostrovů spočívá
 v tom, že kvůli jejich zeměpisné povaze mají dodávky paliva
 omezený rozsah, a jsou tudíž v důsledku vícenákladů na dopravu
 dražší než v pevninské části Itálie. Italské orgány potvrdily, že
 snížení daně není nadměrné a že nesnižuje ceny LPG a plynového
 oleje pod ceny platné na pevnině. Pokud jde o žádost o dotaci
 na menších ostrovech, jsou v dotčených lokalitách náklady
 logistického řetězce nutně vyšší než v pevninské části
 Itálie. Vyšší náklady způsobuje nedostatečná primární logistika, což
 způsobuje vyšší distribuční náklady. Vyšší náklady jsou také
 často dány problematickým přístupem po silnicích, vyšší cenou
 pohonných hmot než na pevnině, náklady na dopravu na menší
 ostrovy a omezenému množství jednotlivých dodávek. Podle odhadů
 italských orgánů jsou tyto zvýšené náklady přibližně o
 10–15 % vyšší než odpovídající náklady v pevninské části Itálie.
 Podle vysvětlení italských orgánů se
 díky opatření podařilo v posledních třech letech snížit kupní
 cenu LPG a plynového oleje používaných k vytápění zhruba
 o 10 %.
 Italské orgány uvádějí, že se v těchto
 oblastech nerozvíjí plynárenská síť, což pro tyto horské obce, Sardinii
 a malé ostrovy představuje další nevýhodu.
 Roční rozpočtový výdaj na toto opatření je zhruba 230
 milionů EUR.
 ·
 Platné předpisy vztahující se na oblast
 návrhu
 Směrnice Rady
 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura
 rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických
 produktů a elektřiny, a rozhodnutí Rady 2008/318/ES ze dne 7.
 dubna 2008, kterým se v souladu s článkem 19 směrnice 2003/96/ES
 povoluje Itálii uplatňovat v určených zeměpisných oblastech
 snížené sazby daně z plynového oleje a LPG používaných k
 vytápění.
 Soulad s ostatními politikami a cíli Unie
 Komise musí každou žádost o výjimku podle
 článku 19 směrnice o zdanění energie přezkoumat a zohlednit
 řádné fungování vnitřního trhu, potřebu zajistit spravedlivou
 hospodářskou soutěž a politiky EU v oblasti zdraví,
 životního prostředí, energetiky a dopravy.
 Daňová diferenciace
 částečně snižuje vícenáklady na vytápění, jež vznikají
 občanům v určitých zeměpisných oblastech Itálie, které
 jsou zvláště znevýhodněny oproti zbytku území a v jejichž
 případě by základní sazba daně z LPG a plynového oleje
 používaných k vytápění vyústila v nadměrné daňové
 zatížení. Zeměpisné znevýhodnění znamená vícenáklady
 na vytápění, které jsou dány nepříznivými klimatickými
 podmínkami nebo izolovaností těchto oblastí spolu s nedostupností
 alternativních zdrojů vytápění, zejména nemožnosti připojení
 k distribuční plynárenské síti.
 Snížená sazba daně z plynového oleje
 a LPG zůstane vyšší než minimální úrovně zdanění v EU
 stanovené ve směrnici o zdanění energie a pouze
 částečně sníží vícenáklady na vytápění, které v příslušných
 zeměpisných oblastech vznikají.
 Lze tedy mít za to, že snížení je
 slučitelné s cílem poskytnout daňovou pobídku pro účely
 energetické účinnosti. Nebylo shledáno, že by uvedené opatření bylo
 neslučitelné s příslušnými politikami EU v oblasti životního
 prostředí a energetiky.
 Dále je toto opatření přijatelné z
 hlediska řádného fungování vnitřního trhu a potřeby zajistit
 spravedlivé podmínky hospodářské soutěže. Zaměřuje se pouze
 na částečnou kompenzaci vícenákladů na vytápění
 souvisejících s objektivními podmínkami příslušných oblastí. Snížení
 daně nelze kumulovat s jinými druhy snížení daní a nevztahuje se na
 jiná použití topných paliv než k vytápění místností.
 Podle čl. 19 odst. 2
 směrnice o zdanění energie musí být uvedená opatření
 přijatá v souladu s ustanoveními této směrnice
 časově omezená a povolují se nejvýše na dobu šesti let
 s možností jejich prodloužení. Jelikož se jedná o daňové
 opatření dočasné povahy, Komise se domnívá, že jeho prodloužení by
 mělo Itálii poskytnout dostatek času k posouzení účinku
 opatření na životní prostředí, jakož i k zavedení pobídek
 ke zvýšení energetické účinnosti a jejich vyhodnocení.
 Prodloužení opatření by mělo italským orgánům poskytnout
 dostatek času na to, aby shromáždily informace potřebné pro
 takové posouzení. Předznamená rovněž, že v budoucnu bude
 důraz kladen na opatření zaměřená na úsporu energie
 s cílem zlepšit energetickou účinnost a vyvíjet pozitivní vliv
 na životní prostředí. Z těchto důvodů se v této
 fázi jeví jako vhodné udělit povolení na tři roky.
 Pravidla státní podpory
 Snížené daňové sazby ve výši
 274,10 EUR na 1 000 litrů plynového oleje
 a 30,87 EUR na 1 000 kg LPG používaných
 k vytápění, s nimiž počítají italské orgány, jsou vyšší než
 minimální úrovně zdanění EU podle článku 9 směrnice
 2003/96/ES. Na toto opatření se tudíž vztahuje článek 25
 nařízení 800/2008/ES[3]
 (dále jen „obecné nařízení o blokových výjimkách“) a mělo
 by tak být považováno za slučitelné s vnitřním trhem
 a vyňato z oznamovací povinnosti. Platnost obecného
 nařízení o blokových výjimkách byla původně omezena
 do 31. prosince 2013, ale nařízením Komise 1224/2013/EU[4] byla prodloužena
 do 30. června 2014. V případě, že Komise
 přijme nová pravidla státní podpory předtím, než Rada vydá rozhodnutí
 o tomto návrhu, bude nutné přehodnotit oznamovací povinnosti na základě
 nových pravidel.
 2. VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE
 ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ
 · Konzultace zúčastněných stran
 Tento návrh se týká pouze Itálie.
 · Sběr a využití výsledků odborných konzultací
 Nebylo třeba využít externích odborných konzultací.
 · Posouzení dopadů Tento návrh se týká povolení uděleného jednotlivému členskému státu na základě jeho žádosti.
 3. PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
 Cílem návrhu je povolit Itálii výjimku z
 obecných ustanovení směrnice Rady 2003/96/ES a umožnit jí
 uplatňovat snížené sazby daně z plynového oleje a LPG
 používaných pro vytápění.
 Právní základ
 Článek 19 směrnice Rady 2003/96/ES.
 Zásada subsidiarity
 Oblast nepřímých daní, na niž se vztahuje
 článek 113 Smlouvy o fungování EU, nespadá sama o sobě do
 výlučné pravomoci Evropské unie ve smyslu článku 3 Smlouvy o
 fungování EU.
 Výkon pravomocí členských států v
 této oblasti je však stávajícím právem EU přísně vymezen a omezen.
 Podle článku 19 směrnice 2003/96/ES může zavedení dalšího
 osvobození od daně nebo jejího snížení ve smyslu uvedeného článku
 povolit členskému státu pouze Rada. Členské státy nemohou Radu
 nahradit.
 Návrh je proto v souladu se zásadou
 subsidiarity.
 Zásada proporcionality
 Návrh je v souladu se zásadou proporcionality.
 Snížení daně nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné k dosažení
 dotyčného cíle (viz výše uvedené posouzení aspektů týkajících se vnitřního
 trhu a spravedlivé hospodářské soutěže).
 Volba nástrojů
 Navrhovaný(é) nástroj(e): prováděcí
 rozhodnutí Rady.
 Článek 19 směrnice 2003/96 stanoví
 pouze tento druh opatření.
 4. ROZPOČTOVÉ
 DŮSLEDKY
 Tímto opatřením nevzniká Unii žádná
 finanční ani administrativní zátěž. Návrh proto nemá žádné
 důsledky pro rozpočet Unie.
 2014/0200 (NLE)
 Návrh
 PROVÁDĚCÍ ROZHODNUTÍ RADY,
 kterým se v souladu s článkem 19
 směrnice 2003/96/ES povoluje Itálii uplatňovat v určených
 zeměpisných oblastech snížené sazby daně z plynového oleje a LPG
 používaných k vytápění
 RADA EVROPSKÉ UNIE,
 s ohledem na Smlouvu o fungování
 Evropské unie,
 s ohledem na směrnici Rady 2003/96/ES ze
 dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových
 předpisů Společenství o zdanění energetických produktů
 a elektřiny[5],
 a zejména na čl. 19 odst. 1 uvedené směrnice,
 s ohledem na návrh Evropské komise,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1) Na základě čl. 19
 odst. 1 směrnice 2003/96/ES bylo Itálii povoleno uplatňovat
 v některých zvláště znevýhodněných oblastech snížené sazby
 spotřební daně z plynového oleje a LPG používaných
 k vytápění. Povolení bylo uděleno do 31. prosince 2012
 rozhodnutím Rady 2008/318/ES ze dne 7. dubna 2008, kterým se v souladu
 s článkem 19 směrnice 2003/96/ES povoluje Itálii uplatňovat
 v určených zeměpisných oblastech snížené sazby daně
 z plynového oleje a LPG používaných k vytápění[6].
 (2) Italské orgány požádaly
 dopisem ze dne 31. května 2012 o povolení uplatňovat
 v některých zvláště znevýhodněných zeměpisných
 oblastech snížené sazby daně z plynového oleje a LPG používaných
 k vytápění prodloužením praxe uplatňované v některých
 oblastech podle výše zmíněného rozhodnutí Rady, a to před uplynutím
 jeho platnosti. Italské orgány poskytly doplňující informace a
 vysvětlení dne 4. prosince 2012, 16. července 2013,
 31. prosince 2013 a 22. ledna 2014. Dopisem ze dne
 19. března 2014 požádaly italské orgány o prodloužení povolení
 uděleného rozhodnutím Rady 2008/318/ES beze změn v jeho územní
 působnosti. Povolení se požaduje na období od 1. ledna 2013 do
 31. prosince 2018.
 (3) Na území Itálie panují velmi
 různorodé klimatické a zeměpisné podmínky. S ohledem na zvláštní
 rysy svého území zavedla Itálie snížené sazby daně z plynového oleje
 a LPG, aby částečně kompenzovala nadměrně vysoké
 náklady na vytápění, které vznikají obyvatelům některých
 zeměpisných oblastí.
 (4) Daňová diferenciace se
 opírá o objektivní kritéria a usiluje o to, aby se náklady obyvatel
 způsobilých oblastí více přiblížily nákladům obyvatel ostatních
 částí Itálie snížením neúměrně vysokých nákladů
 na vytápění, které jsou dány nepříznivými klimatickými
 podmínkami nebo obtížným zásobováním palivy ve srovnání se zbytkem území
 Itálie.
 (5) Snížení daně se
 uplatňuje v zeměpisných oblastech, které splňují jedno z
 těchto kritérií: i) nejméně příznivé klimatické podmínky v rámci
 italského území (obce klimatické zóny F podle nařízení prezidenta č.
 412 z roku 1993[7]),
 nepříznivé klimatické podmínky ve spojení s obtížným zásobováním
 palivy (obce klimatické zóny E podle nařízení prezidenta č. 412 z
 roku 1993, pokud nebyla v dané obci provedena plynofikace), zeměpisná
 odloučenost spojená s obtížným a nákladným zásobováním palivy: Sardinie a
 malé ostrovy. Jelikož by rozvoj plynárenské sítě přinesl výrazné
 snížení vícenákladů na vytápění a případně by vedl
 k větší různorodosti dodávek paliva, mohou být snížené sazby
 uplatňovány pouze do té doby, než bude v příslušných obcích
 dokončena plynofikace.
 (6) Komise toto opatření
 přezkoumala a dospěla k závěru, že nenarušuje hospodářskou
 soutěž, nebrání fungování vnitřního trhu ani není považováno za
 neslučitelné s politikou EU v oblasti životního prostředí,
 energetiky a dopravy. Snížená sazba daně z plynového oleje a LPG
 zůstane vyšší než minimální úrovně zdanění v EU stanovené ve směrnici
 2003/96/ES a pouze částečně snižuje vícenáklady
 na vytápění, které v příslušných zeměpisných oblastech
 vznikají.
 (7) Příslušné opatření
 se vztahuje pouze na vytápění místností (jak pro jednotlivce, tak pro
 účely podnikání); nevztahuje se na další formy využití uvedených
 produktů pro účely podnikání. Podle italských orgánů je výše
 daňového zvýhodnění pro komerční uživatele v každém
 jednotlivém případě stanovena podle nařízení Komise (EU)
 č. 1407/2013 ze dne 18. prosince 2013 o použití článků 107
 a 108 Smlouvy o fungování Evropské unie na podporu de minimis[8]. Pokud však výhoda pro jednotlivý
 podnik přesahuje strop stanovený v uvedeném nařízení, měla by
 být oznámena Komisi v souladu s nařízením Rady (EU)
 č. 734/2013 ze dne 22. července 2013, kterým se mění
 nařízení (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla
 k článku 93 Smlouvy o ES[9].
 (8) S ohledem na potenciální
 dopady na životní prostředí se zdá být vhodné udělit povolení
 na dobu tří let. Tato doba použití by měla italským orgánům
 poskytnout dostatek času k posouzení účinku opatření
 na životní prostředí a bude rovněž poukazovat na to, že
 v budoucnosti by měly být zavedeny cílenější opatření
 na úsporu energie s cílem zlepšit energetickou účinnost
 a zajistit pozitivní vliv na životní prostředí,
 PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Itálii se povoluje uplatňovat snížené
 sazby daně z plynového oleje a LPG používaných
 k vytápění v těchto znevýhodněných zeměpisných
 oblastech:
 1.
 Obce klimatické zóny F podle nařízení
 prezidenta č. 412 ze dne 26. srpna 1993.
 2.
 Obce klimatické zóny E podle nařízení prezidenta
 č. 412 ze dne 26. srpna 1993.
 3.
 Obce na Sardinii a malých ostrovech[10].
 Aby snížení nebylo nadměrné, nesmí
 překročit vícenáklady na vytápění, které v dotčených
 oblastech vznikají. V konkrétním případě Sardinie a malých
 ostrovů nesmí snížení daně vést v důsledku k ceně nižší,
 než jaká je cena stejného paliva v pevninské části Itálie.
 Snížená sazba musí být v souladu s požadavky
 směrnice Rady 2003/96/ES, a zejména s minimálními úrovněmi
 zdanění stanovenými v článku 9 uvedené směrnice.
 Článek 2
 Způsobilost zeměpisných oblastí
 uvedených v příloze v bodech 2 a 3 je podmíněna absencí
 plynofikace dané obce.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí nabývá účinku dnem oznámení. Pozbývá platnosti
 tři roky poté.
 Článek 4
 Toto rozhodnutí je určeno Italské
 republice.
 V Bruselu dne
 Za
 Radu
 předseda
 [1] Směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října
 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů
 Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny
 (Úř. věst. L 283, 31.10.2003, s. 51); směrnice naposledy
 pozměněná směrnicemi 2004/74/ES a 2004/75/ES (Úř.
 věst. L 157, 30.4.2004, s. 87 a s. 100).
 [2] Úř. věst. L 109, 19.4.2008, s. 27–29.
 [3] Nařízení Komise (ES) č. 800/2008 ze dne
 6. srpna 2008, kterým se v souladu s články 87 a 88 Smlouvy o ES
 prohlašují určité kategorie podpory za slučitelné se společným
 trhem (Úř. věst. L 214, 9.8.2008, s. 3).
 [4] Úř. věst. L 320, 30.11.2013.
 [5] Úř. věst. L 283, 31.10.2003, s. 51,
 směrnice naposledy pozměněná směrnicí 2004/75/ES (Úř.
 věst. L 157, 30.4.2004, s. 100).
 [6] Úř. věst. L 109, 19.4.2008, s. 27–29.
 [7] Nařízení prezidenta č. 412 z roku 1993
 dělí území Itálie na šest klimatických zón (A až F). Tato klasifikace
 vychází z jednotky „denostupeň“, která představuje počet
 dnů za rok, v nichž se vnější teplota liší od optimální teploty
 20 °C, a je tudíž nutné vytápět.
 [8] Úř. věst. L 352, 24.12.2013, s. 1.
 [9] Úř. věst. L 204, 31.7.2013, s. 15.
 [10] Všechny italské ostrovy kromě Sicílie.


type: caselaw

text:
 18.5.2013
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 141/10
 Begäran om förhandsavgörande framställd av Úřad průmyslového vlastnictví (Tjeckien) den 29 januari 2013 — MF 7 a.s. mot MAFRA a.s.
 (Mål C-49/13)
 2013/C 141/16
 Rättegångsspråk: tjeckiska
 Hänskjutande domstol
 Úřad průmyslového vlastnictví
 Parter i målet vid den nationella domstolen
 Sökande: MF 7
 Motpart: MAFRA a.s.
 Tolkningsfrågor
 1.
 Ska artikel 3.2 d i direktiv 2008/95 (1) tolkas så, att vid bedömningen av huruvida den som ansökt om registrering av ett varumärke handlade i god tro är enbart omständigheter som framgick före eller på dagen för varumärkesansökan relevanta, eller kan även omständigheter som inträffade efter att ansökan gavs in användas som stödbevisning för att sökanden var i god tro?
 2.
 Måste rättspraxis enligt domen i de förenade målen C-414/99 och C-416/99, Zino Davidoff och Levi Strauss, (2) tillämpas generellt på alla situationer som innefattar en bedömning av huruvida en varumärkesinnehavare samtyckt till ett handlande som kan leda till att dennes exklusiva rättigheter försvagas eller begränsas?
 3.
 Är det möjligt att anta att den som ansöker om ett senare varumärke är i god tro baserat på att innehavaren av det äldre varumärket ingick avtal med denna sökande enligt vilka innehavaren samtyckte till publicering av periodiskt, tryckt material under en beteckning som liknade det varumärke som den senare varumärkessökanden ansökte om, samtyckte till att detta tryckta material registrerades av sökanden för en senare varumärkesansökan och erbjöd sökandens stöd för publiceringen, även om avtalen inte uttryckligen behandlade frågan om immateriella rättigheter?
 4.
 Om omständigheter som inträffar efter att en varumärkesansökan gavs in också kan vara relevanta vid bedömningen av huruvida sökanden handlade i god tro, är det då alternativt möjligt att anta att sökanden var i god tro baserat på att innehavaren av det äldre varumärket medvetet godtog att det omtvistade varumärket existerade i minst tio år?
 (1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/95/EG av den 22 oktober 2008 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (kodifierad version) (EUT L 299, s. 25).
 (2) REG 1999, s. I-8691.


text:
 DEPARTMENT OF THE INTERIOR
 Fish and Wildlife Service
 50 CFR Part 17
 RIN 1018-AU99
 Endangered and Threatened Wildlife and Plants; Determination of Status for Lepidium Papilliferum (Slickspot Peppergrass)
 AGENCY:
 Fish and Wildlife Service, Interior.
 ACTION:
 Proposed rule; reopening of comment period and document availability.
 SUMMARY:
 We, the U.S. Fish and Wildlife Service (Service), notify the public of the reinstatement of our July 15, 2002 proposed rule to list Lepidium papilliferum (slickspot peppergrass) as endangered under the Endangered Species Act of 1973, as amended (Act), and announce the reopening of the public comment period on that proposed listing.
 DATES:
 We will accept comments from all interested parties until 5 p.m. Mountain Standard Time on November 13, 2006.
 ADDRESSES:
 If you wish to comment, you may submit your comments and materials concerning this proposal by any one of several methods:
 (1) You may mail or hand-deliver written comments and information to Field Supervisor, Snake River Fish and Wildlife Office, 1387 S. Vinnell Way, Boise, ID 83709.
 (2) You may send comments by electronic mail (e-mail) to: fw1srbocomment@fws.gov. Please see the Public Comments Solicited section below for file format and other information about electronic filing.
 (3) You may fax your comments to 208-378-5262.
 (4) You may submit comments online via the Federal eRulemaking Portal. Go to http://www.regulations.gov and follow the instructions for submitting comments.
 FOR FURTHER INFORMATION CONTACT:
 Jeffery Foss, Field Supervisor, Snake River Fish and Wildlife Office, 1387 S. Vinnell Way, Boise, ID 83709; telephone 208-378-5243.
 SUPPLEMENTARY INFORMATION:
 Public Comments Solicited
 We intend that any final action resulting from the proposal to list Lepidium papilliferum (slickspot peppergrass) as endangered under the Act (16 U.S.C. 1531 et seq.) will be as accurate and as effective as possible. Therefore, comments or suggestions from the public, other concerned governmental agencies, the scientific community, industry, or any other interested party concerning the proposed rule are hereby solicited. We are providing further information for the public to consider, including a document we prepared entitled “Draft Best Available Biological Information for Slickspot Peppergrass (Lepidium papilliferum)” (BAI), February 27, 2006, a number of peer reviews of this document, a matrix of the threats data to be used in making our listing determination, and a list of conservation measures for the species currently underway.
 Comments particularly are sought concerning:
 (1) Whether our proposed application of our Policy for Evaluation of Conservation Efforts (PECE) can be improved.
 (2) Whether the threats matrix contains the best available commercial and scientific data and if not what other data we should consider.
 (3) How might the Service best address the issues raised in the peer reviews of the Draft BAI.
 (4) Any additional comments on the BAI.
 (5) Whether the Service has identified all conservation actions underway, if any should be added and whether the actions are accurately characterized.
 If you wish to comment, you may submit your comments and materials concerning the proposal by any one of several methods (see ADDRESSES section). Please submit Internet comments to fw1srbocomment@fws.gov in ASCII file format and avoid the use of special characters or any form of encryption. Please also include “RIN 1018-AU99” in your e-mail subject header and your name and return address in the body of your message. If you do not receive a confirmation from the system that we have received your Internet message, contact us directly (see ADDRESSES). Please note that the Internet address fw1srbocomment@fws.gov will be unavailable at the termination of the public comment period.
 Our practice is to make comments, including names and home addresses of respondents, available for public review during regular business hours. Individual respondents may request that we withhold their names and home addresses, etc., but if you wish us to consider withholding this information, you must state this prominently at the beginning of your comments. In addition, you must present rationale for withholding this information. This rationale must demonstrate that disclosure would constitute a clearly unwarranted invasion of privacy. Unsupported assertions will not meet this burden. In the absence of exceptional, documentable circumstances, this information will be released. We will always make submissions from organizations or businesses, and from individuals identifying themselves as representatives of or officials of organizations or businesses, available for public inspection in their entirety.
 Previous Federal Actions
 For a description of Federal actions concerning Lepidium papilliferum that occurred prior to January 22, 2004, please refer to our withdrawal of the proposed rule published in the Federal Register on January 22, 2004 (69 FR 3094).
 On July 15, 2002, we published a proposed rule (67 FR 46441) to list Lepidium papilliferum as endangered under the Act. We accepted public comments on the proposal for 60 days, until September 13, 2002. We also held a public hearing on August 29, 2002. On September 25, 2002, and again on July 18, 2003, we reopened the public comment period on the proposed listing. On October 30, 2003, we made the Candidate Conservation Agreement and Best Available Information for Slickspot Peppergrass available for public review and comment (68 FR 61821).
 On January 22, 2004, we published a document withdrawing our proposed rule to list Lepidium papilliferum as endangered (69 FR 3094). That withdrawal was based on our conclusion that there was “a lack of strong evidence of a negative population trend,” and the formalized conservation plans (e.g., the CCA and INRMPs) had “sufficient certainty that they will be implemented and will be effective such that the risk to the species is reduced to a level below the statutory definition of endangered or threatened.”
 On April 5, 2004, the Western Watershed Project filed a complaint challenging our decision to withdraw the proposed rule to list Lepidium papilliferum as endangered (Western Watersheds Project v. Jeffery Foss, et al., Case No. CV 04-168-S-EJL). On August 19, 2005, the U.S. District Court for the District of Idaho reversed the decision to withdraw the proposed rule (which effectively reinstated our July 15, 2002, proposed rule at 67 FR 46441), with directions that the case be remanded to the Secretary of the Department of the Interior for reconsideration of “whether a proposed rule listing the slickspot peppergrass as either threatened or endangered should be adopted.”
 Following the August 19, 2005, U.S. District Court for the District of Idaho remand order, we notified Federal, State, and local agencies, county governments, elected officials, and other interested parties of the District Court's decision in a letter dated October 13, 2005. We requested new scientific data and information, and comments, about Lepidium papilliferum, and requested that any such comments be submitted by November 14, 2005. We also stated that scientific information received from the public would be utilized in a document titled, “Draft Best Available Biological Information for Slickspot Peppergrass (Lepidium papilliferum)” (BAI). We extended the comment period through December 14, 2005, and we received a total of 13 comment letters in response to our request for additional information. From February 27, 2006, through March 30, 2006, we opened a public comment and peer review period, during which we requested information on the BAI and on conservation efforts for the species. We received an additional 33 comments.
 A number of threats and potential threats to Lepidium papilliferum were identified as a result of past listing actions and a number of conservation actions to address those threats have been identified. In evaluating the contributions of these conservation actions under the PECE, where the Service is party to agreements regarding conservation actions for Lepidium papilliferum, we propose to consider whether the actions contained in those agreements are likely to be effective over time. For those plans that the Service is not a party to, the PECE policy evaluation is proposed to be based on their consistency with management guidance the Service has provided to other agencies and cooperators. We request that commenter's address whether the foregoing will result in an appropriate application of the PECE.
 On October, 2006, the Court directed the Service to issue a final listing determination by January 4, 2007. The Service will complete its review of any information and comments submitted during this comment period to comply with that order.
 Information Available for Review
 Information received, developed, or analyzed since the August 19, 2005, U.S. District Court remand of our proposed listing withdrawal is available for review by accessing the following Web site: http://www.fws.gov/idahoes/, or by contacting the Field Supervisor (see ADDRESSES above). This information includes the following:
 (1) The document “Draft Best Available Biological Information for Slickspot Peppergrass (Lepidium papilliferum)” (BAI), February 27, 2006.
 (2) Peer review comments on the BAI.
 (3) A threats matrix of the data used to make the listing determination;
 (4) A spreadsheet containing a description of Lepidium papilliferum conservation measures in the CCA, including an explanation of how the Policy for Evaluation of Conservation Efforts (PECE) will be applied in making our determinations regarding the benefits of the conservation actions.
 Following this public comment period, we will be using any new information, along with existing scientific and commercial information in assessing species status.
 Author
 The primary authors of this notice are staff of the Snake River Fish and Wildlife Office, U.S. Fish and Wildlife Service.
 Authority
 The authority for this action is the Endangered Species Act of 1973, as amended (16 U.S.C. 1531 et seq.).
 Dated: October 17, 2006.
 Marshall Jones,
 Acting Director, Fish and Wildlife Service.
 [FR Doc. 06-8833 Filed 10-18-06; 4:25 pm]
 BILLING CODE 4310-55-P


text:
KSKE 8 Sd 8/2012 - iSpis
 iSpis Judikatúra – KSKE 8 Sd 8/2012
 KS v Košiciach, dátum 15.03.2012, sp.zn. KSKE 8 Sd 8/2012
 § 70 zákona č. 461/2003 § 71 zákona č. 461/2003 § 70 ods. 1 OSP § 82 OSP § 250l OSP § 250l ods. 2 OSP § 250a OSP § 250h ods. 2 OSP § 250d ods. 3 OSP
 Súd: Krajský súd Košice Spisová značka: 8Sd/8/2012 Identifikačné číslo súdneho spisu: 7012200103 Dátum vydania rozhodnutia: 16. 03. 2012 Meno a priezvisko sudcu, VSÚ: JUDr. Eva Styková ECLI: ECLI:SK:KSKE:2012:7012200103.1
 Uznesenie Krajský súd v Košiciach v právnej veci navrhovateľa: T.. J. M., G.. XX.XX.XXXX, K. A. X, XXX XX C. XX, proti odporkyni: Sociálna poisťovňa, ústredie Bratislava, F.. XX. Q. Č.. X, XXX XX K., o preskúmanie rozhodnutia č. XXX XXX XXXX X zo dňa 18.11.2011 v konaní o invalidnom dôchodku, takto
 Odporkyňa napadnutým rozhodnutím č. XXX XXX XXXX X zo dňa 18.11.2011 v zmysle ustanovení § 70 a § 71 zákona č. 461/2003 Z. z. o sociálnom poistení v znení neskorších predpisov (ďalej len zákon o sociálnom poistení ) zamietla navrhovateľovi žiadosť o invalidný dôchodok zo dňa 03.06.2011.
 Opravným prostriedkom zo dňa 13.12.2011 sa navrhovateľ domáhal opätovného preskúmania napadnutého rozhodnutia odporkyne č. XXX XXX XXXX X zo dňa 18.11.2011, pričom argumentoval svojim nepriaznivým zdravotným stavom.
 Zmenovým rozhodnutím č. XXX XXX XXXX X zo dňa 13.02.2012 odporkyňa zrušila napadnuté rozhodnutie správneho orgánu č. XXX XXX XXXX X zo dňa 18.11.2011 (odporkyňa pravdepodobne mylne uviedla dátum 18.01.2011) o zamietnutí žiadosti o priznanie invalidného dôchodku a súčasne vyhovela opravnému prostriedku navrhovateľa v plnom rozsahu.
 Následne vydaným rozhodnutím č. XXX XXX XXXX zo dňa 14.02.2012 odporkyňa v zmysle ustanovení § 70 ods. 1 a § 82 zákona o sociálnom poistení priznala navrhovateľovi invalidný dôchodok odo dňa 06.06.2011 v sume 251,40 eur mesačne a následne ho zvýšila na sumu 259,70 eur mesačne odo dňa 01.01.2012.
 S ohľadom na vyššie zmienené skutočnosti navrhovateľ v podaní zo dňa 13.03.2012, osobne podanom na Krajský súd v Košiciach dňa 13.03.2012, krajskému súdu oznámil, že je s novým rozhodnutím odporkyne spokojný, že netrvá na svojom opravnom prostriedku a že svoj návrh berie v celom rozsahu späť.
 V danej veci ide o konanie podľa tretej hlavy piatej časti zákona č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny priadok (ďalej len O.s.p. ) . (§ 250l a nasl. O.s.p.- rozhodovanie o opravných prostriedkoch proti rozhodnutiam správnych orgánov)


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse - skat - driftstab - reaktionsfrist
 05 Oct 2015 12:52
 SKM2015.680.BR
 Retten i Aalborg, BS 5-2103/2014
 Handelstab, GmbH, konkursbo, særlige omstændigheder
 Sagsøgeren havde investeret i det tyske selskab, G1 GmbH, som gik konkurs i 2005. Ved 5 domme afsagt af den tyske Højesteret i 2010-2011 blev det fastslået, at bl.a. sagsøgerens handelstab ikke indgik i fordringen mod konkursboet. Det var derfor ubestridt, at sagsøgeren havde lidt et fradragsberettiget tab, og at der som følge af de tyske domme var grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 1. Sagsøgeren havde dog ikke anmodet om genoptagelse inden for 6 måneder efter, at hun kom til kundskab om de tyske domme, jf. SFL § 27, stk. 2, hvorfor Skatteministeriet blev frifundet.
 Sagen er anket til Vestre Landsret og har fået SKM2017.97.VLR
 Sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøger har krav på at få genoptaget sin skatteansættelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Sagsøgerens påstand er, at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgers skattepligtige indkomst for indkomstårene 2000, 2001, 2002, 2003, 2004 og 2005 genoptages. Subsidiært at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgers skatteansættelse for 2005 genoptages.
 A har forklaret, at hun arbejder i sin fars virksomhed. Omkring år 2000 foretog bl.a. hun, hendes far og virksomheden investeringer i det tyske selskab, G1 GmbH. De første år gik det godt, og gevinster blev tilskrevet saldoen og ikke udbetalt. En dag i 2005 hørte hun på arbejdspladsen, at det tyske selskab var gået konkurs. R1 fungerede derefter som rådgivere for hendes far og for firmaet. Firmaet er medlem af den pulje af investorer, der er repræsenteret af advokatfirmaet R2, hun er ikke medlem af puljen. Hun har ikke læst sagens bilag E eller fået forklaret betydningen heraf. Hun har dog muligvis set brevet gennem firmaet men mener ikke, det er blevet sendt direkte til hende. De folk på arbejdspladsen, der havde investeret i det tyske selskab, skrev enslydende breve om genoptagelse, jvf. sagens bilag 3. Det var firmaets hovedbogholder, SE, der fortalte om de tyske højesteretsdomme. Hendes far havde inden da bedt SKAT om bindende forhåndsbesked, men da der ikke skete noget, bad hun og andre om genoptagelse af deres skatteansættelser. Det var hendes far og SE, der bestyrede dette med det tyske firma, og hun tænkte ikke over selv at bede om bindende forhåndsbesked.
 Sagsøgeren har gjort gældende, at SKAT har anerkendt og ubetinget accepteret, at Sagsøger er berettiget til fradrag, hvilket fremgår af SKATs afgørelse, sagens bilag 2 side 4 første afsnit, hvoraf det fremgår, at
 Da den tyske Højesteret har fastslået, at andel i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, er det SKATs opfattelse, at denne del anses for 100 % tabt. Fradraget skal ske i det indkomstår, hvor tabet er endelig konstateret.
 Landsskatteretten anfører, jf. sagens bilag 1 side 5, at:
 Retten finder i lighed med SKAT, at der med de tyske Højesteretsdomme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for dine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005.
 Heraf følger tillige, at Landsskatteretten er enig med SKAT i, at der er grundlag for en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen.
 Til trods herfor accepteres altså ikke genoptagelse af Sagsøgers skatteansættelse, grundet Sagsøger efter SKATs opfattelse skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Sagen vedrører således ikke en tvist om retten til fradrag, eller opgørelse af selve fradraget, men alene spørgsmålet om hvorvidt Sagsøgers ansættelse skal genoptages efter § 27 eller ej, og dermed helt grundlæggende om Sagsøger har sprunget 6 måneders fristen, eller ej.
 SKAT har således alene underkendt Sagsøgers fradragsret alene grundet formelle forhold, i et tilfælde, hvor SKAT selv lægger til grund, at Sagsøger er berettiget til fradrag, under hensyntagen til, at Sagsøger skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Dette er der dog ikke grundlag for, idet det ikke er korrekt, som anført af SKAT, at det kan lægges til grund, at afgørelsen i de fire tyske sager uden videre kan lægges til grund i relation til behandling af skattemæssige forhold i Danmark.
 Afgørelsen i de tyske sager har ingen retskraft i Danmark, og binder på ingen måde skattemyndighederne i Danmark, og det virker særdeles påfaldende, at SKAT ikke har udstedt et styresignal, hvis SKAT har været af den opfattelse, at de tyske afgørelser skulle have denne virkning / betydning.
 Det gør SKAT ikke.
 SKAT henviser ej heller til afgørelserne i forbindelse med behandlingen af Sagsøgers faders bindende svar, førend de inddrages i sagen.
 Sagsøger skal under alle omstændigheder have mulighed for at kunne forholde sig til afgørelserne, og hvilken betydning de måtte have for skatteansættelsen.
 Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser, hvilket først sker langt senere, og 6 måneders fristen kan tidligst begynde at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT forholder sig til afgørelserne.
 Sagen havde forholdt sig ganske anderledes såfremt SKAT havde udsendt et styresignal, som Sagsøger kunne forholde sig til. Dette sker ikke, uagtet sagskomplekset med G1 involverer ganske mange danske skatteydere, formentlig flere tusinde, og idet at SKAT tidligere har udsendt et styresignal vedrørende fradrag i relation til G1, jf. SKM2010.148.SKAT.
 Sagsøger læser sagsøgtes anbringender således, at 6 måneders fristen for sagsøger, der ikke er skattekyndig, skulle begynde at løbe umiddelbart efter afsigelsen af de tyske Højesterets domme / orienteringen fra R2 ultimo november 2011, der vel at mærke ikke vedrører skattemæssige forhold, men alene en teknisk opgørelse af erstatning i forhold til G2.
 Denne opfattelse harmonerer ikke med praksis, idet sagsøger på ingen vis kan siges at have erhvervet kendskab til noget grundlag for ekstraordinær genoptagelse på dette tidspunkt.
 Sagsøger havde således ikke ultimo november 2011 tilstrækkelige oplysninger til, at sagsøger kan siges at have kendskab for grundlaget for ekstraordinær genoptagelse. Det forhold, at sagsøger har haft behov for en længere periode for at få det fornødne grundlag kan ikke medføre, at 6 måneders fristen er sprunget jf. SKM2014.335.VLR.
 Hertil kan tillige anføres, at hvis det skulle være så klart, når en tysk Højesteret træffer afgørelse om en opgørelse af tab i et tysk investeringsfondssystem, og denne opgørelse alene retter sig mod tab, hvordan forestiller SKAT og Skatteministeriet sig så, at sagsøger skulle være i stand til at regne ud, hvilken konsekvens dette skulle få for dennes selvangivelse.
 Derudover kan det i relation hertil tillige anføres, at det virker yderst bemærkelsesværdigt, hvis de tyske højesteretsdomme skulle være så klare, at 6 måneders fristen skulle begynde at løbe fra dagen for den sidste af disses afsigelse, at SKAT ikke laver et genoptagelsescirkulære.
 Hvis det er så klart på baggrund af afgørelserne fra Tyskland, at skatteydere i Danmark skulle have bedre mulighed for at fradrage tabet, hvorfor er det så ikke, at SKAT gør som det er forpligtet til, og anfører at der er sket en praksisændring på området, lige som det skete i 2010.
 Som anført af Kammeradvokaten, var sagsøger gjort opmærksom på afgørelserne, også via cirkulæreskrivelse fra R2. Det er korrekt at R2 orienterer om afgørelserne, men R2 gør på ingen måde klart, at det kan have, og eventuel hvilken betydning det kunne have, for sagsøgers selvangivelse. Man havde end ikke modtaget afgørelserne på tidspunktet for redegørelsen.
 Det er også korrekt, som sagsøgte anfører i andet afsnit side 6 i svarskriftet, at det følger udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1 pkt., at det er tidspunktet for skatteyderens (sagsøgers) kundskab der er afgørende.
 Hertil må vi igen bemærke, at der ikke kan sættes lighedstegn mellem det at der er truffet afgørelse ved en tysk domstol, og det at der starter en frist i relation til 6 måneders fristen i § 27.
 Dette fremkommer tydeligt af SKM2014.335.VLR, hvor SKAT fik medhold i, at 6 måneders fristen ikke begyndte at løbe, til trods for, at der var alt grundlaget til stede for at sende agter til skatteyderen. Men i denne afgørelse blev det fastslået, at der skal gives rimelig tid til at sætte sig ind i det materiale der tilkommer en, i sagen 1,5 år, før 6 måneders fristen begyndte at løbe.
 Sagsøgtes repræsentant anfører på side 6 sidste afsnit i svarskriftet, at det er besynderligt, at sagsøger, hvis denne som anført afventede det bindende svar i dennes fars sag, anmodede om genoptagelse af sagen før dennes far havde fået det bindende svar. På det tidspunkt hvor der blev anmodet om genoptagelse, vidste sagsøger igennem dennes far og faderens repræsentant, at SKAT ikke havde lagt de tyske afgørelser til grund i det bindende svar. Derfor valgte sagsøger at anmode om genoptagelse på dette tidspunkt.
 Sagsøgte gør endvidere gældende, at det fremgår af de tyske højesteretsdomme, at der skulle være indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøger.
 Sagsøgte synes i den anledning at være af den opfattelse, at skatteyderen, der ikke er skattekyndig, skulle være bedre til at vide, at en række højesteretsafgørelser, afsagt af den tyske højesteret, om forhold, der end ikke har noget med tysk skatteret, og slet ikke dansk skatteret, at gøre, skulle have medført en så klar ændring af de privatretlige forhold, at skatteyderens 6-månedersfrist, allerede skulle være begyndt at løbe fra dette tidspunkt i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Af den juridiske vejledning, som er det nærmeste juridiske redskab, som skattyderen kan orientere sig i, fremgår det af afsnit A,A.8.2.3.11, at:
 Som udgangspunkt vil fastlæggelse af begyndelsestidspunktet for 6-måneders fristen ske på grundlag af den skattepligtiges konkrete subjektive kendskab til de nødvendige oplysninger.
 De nødvendige oplysninger er ikke nødvendigvis en konkret afgørelse. Det fremgår nemlig videre af afsnit A,A.8.2.3.11, at:
 Hvis anmodningen om genoptagelse afhænger af udfaldet af en verserende klage/domstolssag, løber 6-måneders fristen først fra tidspunktet for afslutning af klage/domstolssagen.
 I denne sag afventer sagsøger sin fars sag, og da det konstateredes, at SKAT i relation til de bindende svar som sagsøgers far havde anmodet om, ikke tog de tyske afgørelser til efterretning, og konstaterede, som Sagsøgte tilsyneladende gør, at det var helt klart at disse afgørelser skulle medføre, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse med en skattemæssig ændring til følge, anmoder sagsøger selv om genoptagelse af dennes skatteansættelse, idet sagsøger ønsker SKATs konkrete stillingtagen til de tyske afgørelser.
 Sagsøgte gør endvidere gældende, at
 Det forekommer som en efterrationalisering, når sagsøgeren i replikken anfører, at hun ikke med informationsbrevet om dommene fra advokatfirmaet R2 fra november 2011 kom til kundskab om de forhold, der begrundede en ekstraordinær genoptagelse.
 Vi kan til at starte med anføre, at hverken vi eller sagsøger bryder os om den undertone, som Sagsøgte lægger til grund i det anførte. Sagsøger har ikke efterrationaliseret noget som helst.
 Det er korrekt, at de tyske domme og informationsbrevet har været medvirkende til, at der blev anmodet om ekstraordinær genoptagelse. Det fremgår dog af bilag E, at der ikke er noget heri, der skaber klarhed over, at sagsøger havde grundlag for at foretage en ekstraordinær genoptagelse.
 De tyske afgørelser, der slet ikke tager stilling til skattemæssige forhold, tager alene stilling til et for tysk rets vedkommende forhold af erstatningsretlig karakter. Sagerne i Tyskland har på ingen måde haft et direkte link til skattemæssige forhold i Danmark, men får det alene på baggrund af interne danske regler.
 Det er tillige dette der fremgår af informationsskrivelsen fra advokatfirmaet R2, hvorfor der ikke er noget i denne skrivelse sammenholdt med de tyske domme, der giver sagsøger et umiddelbart kundskab.
 Det er først i forbindelse med sagsøgers fars sag, der bliver skabt et grundlag for, at sagsøger får kundskab om, at de tyske domme evt. kan danne grundlag for sagsøgers mulighed for genoptagelse, og i første omgang afventer sagsøger sin fars afgørelse. Da der i denne sag bliver tilkendegivet, at faderen ikke vil få medhold, for så vidt angår dette forhold, idet SKAT tilsyneladende ikke tilstrækkeligt inddrager de tyske afgørelser, anmodes der om genoptagelse for sagsøgers vedkommende.
 Skatteministeriet gør tillige gældende, at SKM2014.335.VLR ikke er relevant for nærværende sag, idet dommen ikke angår en skatteyders anmodning om genoptagelse, men om skattemyndighedernes varsling af genoptagelse.
 Sagsøger er imidlertid ikke enig i, at dommen ikke har betydning for nærværende sag. Det fremgår intetsteds, at der skulle være forskel på vurderingen af kundskabstidspunktet alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT der vil have en skatteansættelse genoptaget.
 Det fremgår klart af forarbejderne (Lovforslag \ 2008/2009 \ L 43 2008 / 2009-1 (lov 2008 1341) til ændringen af ordlyden i SFL § 27, stk. 2,
 Bestemmelserne i § 27, stk. 2, henholdsvis § 32, stk. 2, angiver, hvornår en ekstraordinær ændring af en skatteansættelse, et afgiftstilsvar eller en godtgørelse af afgift skal varsles af SKAT, og hvornår en skatte- eller afgiftspligtig eller godtgørelsesberettiget skal indgive sin anmodning om genoptagelse. Det foreslås, at der indsættes parallelle tilføjelser i de to bestemmelser om, at en varsling fra SKATs side af en ekstraordinær ændring skal følges op af en afgørelse senest tre måneder fra varslingens datering. Fristen på tre måneder svarer til den frist, der gælder efter varsling af en ordinær skatte- eller afgiftsansættelse eller -ansættelsesændring, jf. henholdsvis § 26, stk. 1, 2. pkt., og § 31, stk. 1, 3. pkt.
 Det foreslås, at fristen for så vidt angår en ekstraordinær skatteansættelse kun skal gælde for selve afgørelsen, ikke for den beregning af skat, der skal gennemføres i konsekvens af afgørelsen.
 Dette svarer også til, hvad der gælder inden for de ordinære frister, jf. § 26, stk. 1, 4. pkt. En tilsvarende regel gælder ikke for ordinære afgiftsansættelser og godtgørelser af afgift, og der foreslås ikke indført en sådan vedrørende de ekstraordinære afgiftsansættelser og godtgørelser af afgift.
 Endelig foreslås det, at SKAT skal kunne dispensere fra fristen for at indsende anmodning om ekstraordinær genoptagelse, hvis særlige omstændigheder taler derfor. Hvilket efter praksis f.eks. er sygdom. Det svarer til, hvad der gælder i dag efter henholdsvis § 27, stk. 2, 2. pkt., og § 32, stk. 2, 2. pkt.
 Videre fremgår det af forarbejderne, at bestemmelsens ordlyd gøres mere klar, så der ikke er tvivl om, at det er den samme retstilstand der er efter SFL § 27 vedrørende 3 månedersfristen, som gælder for SFL § 26. Det fremgår af forarbejderne:
 Baggrunden for forslaget er, at retssikkerheds- og forældelsesmæssige hensyn tilsiger, at der ved ekstraordinære ansættelser m.v. på SKATs initiativ sker en regulering af tidsintervallet mellem varsling og ansættelse, henholdsvis fastsættelse af afgiftstilsvar og godtgørelse af afgift.
 Hidtil har dette interval alene været reguleret i reglerne om ordinære ansættelsesfrister i skatteforvaltningslovens §§ 26, stk. 1, og 31, stk. 1, hvorefter et varsel skal følges op med en afgørelse inden 3 måneder, medmindre den skattepligtige m.fl. selv har anmodet om udsættelse. Ved ekstraordinære ansættelser m.v. er der derimod ingen regulering af, hvornår varslingen skal være fulgt op af en ansættelse m.v.
 Baggrunden for, at der i dag er en frist vedrørende ordinære ansættelser, er, at der af hensyn til de skattepligtige m.fl. bør eksistere et fikseret seneste tidspunkt for, hvor længe SKAT normalt kan gennemføre ændringer af skatte- eller afgiftsgrundlaget. Der findes så meget desto mere at være behov for at fiksere et seneste tidspunkt for afslutningen af en ekstraordinær ansættelse m.v. foretaget af SKAT.
 Det fremgår således også, at det er vigtigt af retssikkerhedsmæssige og forældelsesmæssige årsager, at der fikseres et seneste tidspunkt for afslutningen af en ekstraordinær ansættelse.
 Særligt da forarbejderne anfører retssikkerhedsmæssige forhold som en grundforudsætning for, at der skal ske varsling om genoptagelse senest 6 måneder efter kundskabstidspunktet gør tillige, at SKM2014.335.VLR må være fortolket efter et princip om indskrænkende fortolkning, idet grundlaget for, at kundskabstidspunktets begyndelse indtræder, skal fortolkes i kontekst af borgerens retssikkerhed.
 Da der ikke er noget der indikerer, at der er forskel på vurderingen af kundskabstidspunktets indtræden, alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT, der tager initiativ til genoptagelse, vil SKM2014.335.VLR have endog stor betydning i denne sag. Igen skyldes dette, at forarbejderne anser bestemmelsen i § 27, stk. 2 som en retssikkerhedsgaranti for borgeren, hvorfor denne retssikkerhedsgaranti må gælde på samme måde, når det er skatteyderen der ønsker at genoptage en tidligere ansættelse.
 Derfor betyder SKM2014.335.VLR tillige, at der må gives skatteyderen, endog rimelig tid til at vurdere det materiale der er til rådighed før kundskabstidspunktet indtræder, så skatteyderen kan sikre sin ret til ikke at blive beskattet af indkomster, som skatteyderen ikke skulle have været.
 Igen skal der mindes om, at forarbejderne anser bestemmelsen som et spørgsmål om retssikkerhed for borgeren og skal fortolkes i det lys.
 Skatteministeriets repræsentant gør tillige gældende, at:
 Det giver ikke mening, når sagsøgeren i replikken, s. 2 nederst, anfører, at sagsøgeren på tidspunktet for anmodningen om genoptagelse vidste, at SKAT ikke havde lagt de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far. Dels var det bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7) endnu ikke afgivet, da sagsøgeren anmodede om genoptagelse. Dels henviser SKAT i det bindende svar (bilag 7, s. 15) netop til de tyske regler i denne sag, hvilket selvsagt også omfatter tysk retspraksis.
 Baggrunden for, at der anmodes om genoptagelse i sagsøgers tilfælde, før sagsøgers fars bindende svar foreligger er, at der fra SKAT bliver tilkendegivet, at sagsøgers far ikke vil få medhold. Da der ikke vil blive givet medhold til sagsøgers far, vil sagsøger ikke risikere at vente til en eventuel klagesag er afsagt over for faderen, hvorfor sagsøger selvstændigt anmoder om at få dennes sag genoptaget således, at sagsøger kan gøre selvstændige anbringender gældende i de tilfælde, hvor sagsøgers fars og sagsøgers sag er afvigende.
 Og det er korrekt, at det er de tyske sager, der primært er årsag til genoptagelsesanmodningen fra sagsøgers side. Men anmodningen kommer først på det tidspunkt, hvor sagsøger har fået en tilkendegivelse af, hvad SKAT vil tillægge disse af betydning i faderens sag, og i forbindelse med, at disse tyske afgørelser bliver gennemarbejdet i samarbejde med R1 i forhold til sagsøgers fars sag.
 At Sagsøgte er af den opfattelse, at SKAT har tillagt de tyske afgørelser betydning, idet der henvises til de tyske regler, har ingen betydning for, hvornår sagsøger har fået kundskab om, at sagsøger havde mulighed for at anmode om genoptagelse af dennes skatteansættelse.
 Helt overordnet kan det således anføres, at det ikke helt virker som om, at Sagsøgte har gjort sig bevidst, at skatteforvaltningslovens § 27 er en bestemmelse, der i alle sine enkeltheder skal iagttage skatteyderens retssikkerhed.
 Den skal for det første fortolkes i overensstemmelse med, at skatteyderne skal have et ultimativt tidspunkt for, hvornår skatteyderen i sidste ende kan blive mødt med en genoptagelsesanmodning.
 At SKM2014.335.VLR således udvider grundlaget for, hvornår kundskab indtræder for myndighederne betyder således også, at skatteyderen tillige skal have denne adgang, idet dette ellers ville krænke skatteyderens retssikkerhed. Derfor er dette relevant i denne sag, idet skatteyderen ikke under nogen omstændigheder kan siges at have fået kundskab, hverken på tidspunktet for de tyske dommes afsigelse, og heller ikke på tidspunktet for modtagelse af informationsbrevet fra R2.
 Skatteyderen skal, lige som myndighederne, have adgang til at gennemgå det materiale, som skatteyderne bliver bekendt med foreligger, og skatteyderen skal helt ligeledes også have rimelig tid til at finde ud af, hvorvidt modtagen materiale er relevant i forhold til en genoptagelsesanmodning, for der kan siges at være indtrådt kundskab.
 Og her kan igen anføres, at de tyske domme ikke giver dette kundskab. De giver alene viden om, at der ikke, i henhold til tysk ret, er en fordring mod konkursboet på handelstab og aftalte gebyrer. Dette giver på ingen måde skatteyderen kundskab om, at der skulle være grundlag for genoptagelse. Praksis for fradrag på området har tidligere været yderst uklar, hvilket tillige har medført genoptagelsescirkulære som følge af praksisændringer tidligere.
 Uanset retten måtte nå frem til, at fristen i § 27, stk. 2 er sprunget bør der alligevel gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse grundet sagens ganske særlige karakter, og særligt det forhold, at SKAT selv træffer afgørelse om, at Sagsøger er berettiget til fradrag.
 Sagsøgte har gjort gældende, at sagsøgeren ikke er berettiget til ekstraordinær genoptagelse af sine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005. Dels er der ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, dels er genoptagelsesanmodningen fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., og dels er der ikke grundlag for at dispensere fra 6-måneders fristen, jf. lovens § 27, stk. 2 in fine.
 Det er ubestridt, at der med de 5 tyske højesteretsdomme (afsagt henholdsvis den 23. november 2010, den 20. september 2011 og den 25. oktober 2011) er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgerens skatteansættelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det fremgår af genoptagelsesanmodningen (bilag 3), at sagsøgerens tab vedrører euro.
 Det følger af kursgevinstlovens § 25, stk. 1, at tab på fordringer, der skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medregnes i det indkomstår, hvori tabet er realiseret (realisationsprincippet).
 Ved de tyske højesteretsdomme er det fastslået, at andelen i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, jf. bilag E, hvorfor SKAT har anset denne del for 100 % tabt, jf. bilag 2, s. 4. Sagsøgerens tab er endeligt konstateret i 2005, hvor G1 blev erklæret konkurs, og det skattemæssige fradrag skal derfor periodiseres til dette år, jf. f.eks. SKM2004.108.HR og SKM2001.120.VLR.
 Der er derfor ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det fremgår af sagsøgerens genoptagelsesanmodning af 18. april 2013 (bilag 3), at baggrunden for anmodningen er de 5 tyske højesteretsdomme. Det fremgår da også af processkrift I, at
 de tyske domme og informationsbrevet [bilag E] har været medvirkende til, at der blev anmodet om ekstraordinær genoptagelse. (s. 2),
 det er de tyske sager, der primært er årsag til genoptagelsesanmodningen fra sagsøgers side. (s. 4)
 Sagsøgeren kom dog til kundskab om disse domme allerede ultimo november 2011 ved modtagelsen af informationsbrev nr. 20 fra advokatfirmaet R2 (bilag E). Sagsøgeren er dermed kommet til kundskab om det forhold, der begrunder ekstraordinær genoptagelse i november 2011, og da genoptagelsesanmodningen først er fremsat ved brev af 18. april 2013 (bilag 3), er 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt. overskredet. Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til ekstraordinær genoptagelse.
 Det forhold, at sagsøgeren har ventet på SKATs bindende svar vedrørende sin far, ændrer ikke på, at 6-måneders fristen er overskredet. Det giver i øvrigt ikke mening, når sagsøgeren i replikken, s. 2 nederst, anfører, at hun på tidspunktet for anmodning om genoptagelse vidste, at SKAT ikke havde lagt de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far. Dels var det bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7) endnu ikke afgivet, da sagsøgeren anmodede om genoptagelse. Dels henviser SKAT i det bindende svar (bilag 7, s. 15) netop til "de tyske regler i denne sag", hvilket selvsagt også omfatter tysk retspraksis. SKATs begrundelse i det bindende svar (a.st) svarer i øvrigt det væsentlige til SKATs begrundelse i nærværende sag (bilag 2, s. 4).
 Det fremgår desuden af SKATs bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7, s. 15), at "faktiske handelsomkostninger og AGIO kan fradrages i år 2005." Det er således ikke korrekt, at SKAT ikke lagde de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far.
 Hvorvidt sagsøgeren er skattekyndig eller ej har ikke betydning for, hvorfra 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., løber. Som anført fremgår det jo i øvrigt af sagsøgerens genoptagelsesanmodning (bilag 3), at denne netop er begrundet i de tyske domme og informationsbrevet fra advokatfirmaet R2 (bilag E). Det forekommer derfor forkert, når sagsøgeren i replikken anfører, at hun ikke med informationsbrevet om dommene fra advokatfirmaet R2 fra november 2011 (bilag E) kom til kundskab om det forhold, der begrundede ekstraordinær genoptagelse.
 Det fremgår af bilag D (vedrørende indkomståret 2009, som ikke er en del af nærværende sag), at SKAT både før og umiddelbart efter sagsøgerens modtagelse af informationsbrevet fra R2 i november 2011 (bilag E) har anmodet hende om at indsende dokumentation for, at G2 ikke ville dække handelstab og aftalte gebyrer således, at et større fradrag var berettiget. Det må også på den baggrund have stået sagsøgeren klart, at de tyske domme - som var beskrevet i informationsbrevet - var af væsentlig betydning for fastsættelsen af tabet og dermed fradragets størrelse. Som anført var sagsøgerens genoptagelsesanmodning (bilag 3) jo også begrundet i netop de tyske domme og informationsbrevet fra R2 (bilag E). I stedet for allerede ultimo 2011 at anmode SKAT om genoptagelse, valgte sagsøgeren dog at forholde sig passiv og afvente SKATs bindende svar i sin fars sag.
 Det er ikke korrekt, når sagsøgeren i stævningen (s. 4) anfører, at
 Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser.
 Det følger således udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., at det er tidspunktet for sagsøgerens kundskab om grundlaget for ekstraordinær genoptagelse (dvs. de tyske domme), der er afgørende. Det var ikke en forudsætning for sagsøgerens anmodning om (ekstraordinær) genoptagelse, at skattemyndighederne udsendte et styresignal om de tyske domme.
 Grundlaget for ekstraordinær genoptagelse i nærværende sag er ikke, at der er sket en praksisændring, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, men at der med de tyske domme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgerens skatteansættelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1. Selv hvis der var tale om en praksisændring, bestrides det, at SKAT skulle være forpligtet til at lave en meddelelse herom. Trods opfordret hertil i duplikken har sagsøgeren ikke retligt kvalificeret, hvoraf en sådan forpligtelse skulle fremgå.
 Det bestrides, at der foreligger sådanne "særlige omstændigheder", at sagsøgeren er berettiget til ekstraordinær genoptagelse, selv om hendes genoptagelsesanmodning (bilag 3) er fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine.
 Dispensationsadgangen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine, har et snævert anvendelsesområde, jf. f.eks. SKM2013.343.ØLR (SKM2012.648.BR), og er ifølge forarbejderne (LFF2002-2003.1.175) møntet på tilfælde, hvor det efter en konkret vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder sagens karakter og den skattepligtiges personlige forhold, må anses for undskyldeligt, at skatteyderen ikke har overholdt fristen, jf. også f.eks. SKM2013.124.VLR. Det følger endvidere af bestemmelsens forarbejder (LFF2008-2009.1.43), at særlige omstændigheder, der kan begrunde dispensation fra 6-måneders fristen, efter praksis f.eks. er sygdom.
 Det forhold, at sagsøgeren valgte at afvente et bindende svar vedrørende sin fars forhold, kan ikke begrunde en fravigelse af 6-måneders fristen. Hvis sagsøgeren faktisk afventede det bindende svar til sin far, forekommer det i øvrigt besynderligt, at sagsøgeren anmodede om genoptagelse den 18. april 2013, dvs. før hendes far fik sit bindende svar den 21. maj 2013 (bilag 7).
 Det bestrides som udokumenteret, at sagsøgeren skulle have været forhindret i at anmode om genoptagelse inden for 6 måneder efter modtagelsen af advokatfirmaet R2's informationsbrev nr. 20 (bilag E), hvorved sagsøgeren kom til kundskab om de 5 tyske domme og dermed også om ændringen af det privatretlige grundlag for hendes skatteansættelse i 2005.
 Det lægges til grund som ubestridt, at sagsøger har lidt et fradragsberettiget tab, idet hun ikke, efter den tyske Højesterets afgørelse, kan anmelde andel af faktisk handelstab og aftalte gebyrer som en fordring i G1 GmbHs konkursbo. Tabet er realiseret i 2005, da G1 GmbH blev erklæret konkurs. Der er allerede derfor ikke grundlag for at genoptage sagsøgers skatteansættelser for årene 2000, 2001, 2002, 2003 og 2004.
 Det har under sagens forberedelse været ubestridt, at sagsøger havde kendskab til Advokatfirmaet R2's informationsbrev af 17. november 2011 (bilag E). Under hovedforhandlingen har sagsøger forklaret, at hun muligt så brevet på sin arbejdsplads men ikke fik forklaret betydningen af brevets indhold. Sagsøgers far, faderens firma og tilsyneladende andre ansatte havde ligeledes investeret i det tyske selskab, og firmaet var medlem af puljen af investorer, der var repræsenteret af R2. Det har derfor formodningen imod sig, at sagsøger ikke har haft adgang til de informationer, der er indeholdt i bilag E. Retten finder det herefter bevist, at sagsøger i november 2011 fik kendskab til de tyske højesteretsdomme, der fastslog, at en del af sagsøgers fordring ikke kunne anmeldes i det tyske selskabs konkursbo, og at hun dermed havde lidt et tab. Såfremt sagsøger ikke forstod konsekvensen heraf, burde hun have rettet henvendelse til rådgivere. Retten finder herefter, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2 skal regnes fra ultimo november 2011, og da sagsøger først ved skrivelse af 18. april 2013 har anmodet om genoptagelse af sin skatteansættelse, er fristen ikke overholdt. Det forhold, at sagsøger afventede sin fars skattesag, og det forhold, at hun ikke forstod de informationer, hun blev bekendt med i november 2011, kan ikke betragtes som særlige omstændigheder, der kan begrunde, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2,1. pkt. kan fraviges. Sagsøgtes påstand om frifindelse tages derfor til følge.
 Sagsomkostninger fastsættes til 15.000 kr. og vedrører sagsøgtes omkostninger til advokatbistand.
 Sagsøger, A, skal inden 14 dage betale sagsomkostninger til sagsøgte med 15.000 kr.


text:
U bevindt zich hier: Home Kinderalimentatie
 Lees meer: Kinderalimentatie
 Wijzigingen 2015: kindregelingen en gevolgen voor alimentatie
 Hogere kindgebonden budget vermindert kosten van kind:
 Lees meer: Wijzigingen 2015
 De alimentatie wordt jaarlijks met ingang van 1 januari verhoogd. Per 1 januari 2015 wordt de alimentatie met 0,8% verhoogd.
 Alleenstaande ouderkop kindgebonden budget en kinderalimentatie
 Conform het tremarapport, zoals dat per 1 januari 2015 geldt, dient het volledige kindgebonden budget, dus inclusief de alleenstaande-ouderkop, in mindering te worden gebracht op de kosten van een kind, zoals die uit de tabellen volgen.
 De rechtbank Den Haag heeft er voor gekozen om in afwijking van het Tremarapport de alleenstaande ouderkop van het kindgebonden budget niet te betrekken bij het bepalen van het eigen aandeel van de ouders van het kind en ook niet bij het bepalen van de draagkracht van de ouders om bij te dragen in de kosten van het kind.
 Deze lijn, ook wel de Haagse lijn genoemd, wordt tot nu toe alleen door de rechtbank Noord-Holland, locatie Haarlem, gevolgd. Het gerechtshof Den Haag en het gerechtshof Amsterdam volgen, zoals het er nu naar uitziet, het Tremarapport.
 Onderstaand -van nieuw naar oud- treft u de ontwikkelingen hierover aan.
 Gerechtshof Den Haag 3 juni 2015
 Het gerechtshof Den Haag stelt in haar beschikking van 3 juni 2015 de navolgende prejudiciele vragen aan de Hoge Raad:
 Moet bij de bepaling van de ingevolge artikel 1:397 BW jo 1:404 BW door de ouders verschuldigde onderhoudsbijdrage voor hun minderjarige kinderen rekening worden gehouden met het kindgebonden budget, inclusief de alleenstaande ouderkop, door dit: i) in mindering te brengen op de behoefte van de kinderen; dan wel ii) in aanmerking te nemen bij het vaststellen van de draagkracht van de ouder die het kindgebonden budget ontvangt?
 Bij vraag 1 is geen onderscheid gemaakt tussen de alleenstaande ouderkop en het overige deel van het kindgebonden budget. Indien dat onderscheid wel moet worden gemaakt, op welke wijze moet dan ter bepaling van de verschuldigde onderhoudsbijdrage rekening worden gehouden met de alleenstaande ouderkop en op welke wijze met het overige deel van het kindgebonden budget?
 en overweegt:
 "Nu met de beantwoording van de prejudiciële vragen naar verwachting enkele maanden zijn gemoeid en partijen belang hebben bij een beslissing, zal het hof met ingang van 1 januari 2015 een voorlopige kinderalimentatie bepalen in overeenstemming met de aanbeveling zoals opgenomen in het rapport van de expertgroep alimentatienormen. Het hof heeft daarbij het belang van de rechtseenheid en rechtszekerheid laten prevaleren. "
 Het is nu wachten op beantwoording van de prejudiciële vragen door de Hoge Raad!
 Rechtbank Den Haag 7 mei 2015
 De rechtbank Den Haag geef aan dat zij voortaan het Tremarapport zal volgen en alleen in situaties waarin dat tot een onaanvaardbaar resultaat leidt daarvan zal afwijken. Kern van de uitspraak:
 "In eerdere beschikkingen van deze rechtbank is ten aanzien van de alleenstaande-ouderkop als algemene lijn afgeweken van de aanbeveling van de Expertgroep Alimentatienormen. In de vergadering van de Expertgroep van 17 april jl. is de aanbeveling besproken en bevestigd. De rechtbank verwacht dat binnen afzienbare tijd aan de Hoge Raad prejudiciële vragen worden gesteld over de wijze van behandeling van het kindgebonden budget en de alleenstaande-ouderkop. Onder beide hiervoor genoemde omstandigheden en in het belang van de rechtseenheid acht de rechtbank het niet aangewezen om thans in zijn algemeenheid nog langer af te wijken van de aanbeveling. In beginsel volgt zij dus de betreffende aanbeveling, tenzij dat in een concreet geval tot een onaanvaardbaar resultaat zou leiden."
 Hof Den Haag 22 april 2015
 Omdat door wisselende inkomsten niet duidelijk is hoe hoog het kindgebonden budget zal zijn, betrekt het Hof de alleenstaande ouderkop van het kindgebonden bij het bepalen van de draagkracht van de vrouw.
 "Naar het oordeel van het hof is sprake van bijzondere omstandigheden waardoor toepassing van deze richtlijn onwenselijk en ondoenlijk is. Ter zitting is gebleken dat de vrouw werkzaamheden zal gaan verrichten als [naam functie] op basis van een uitzendovereenkomst; zij heeft een nul-uren contract en zij zal een wisselend inkomen hebben. Door haar wisselende inkomsten, mede als gevolg van toeslagen voor onregelmatige diensten, zal ook haar uiteindelijke aanspraak op het kindgebonden budget, in het bijzonder de “alleenstaande ouder kop” kunnen fluctueren. Onder deze omstandigheden acht het hof het onnodig ingewikkeld deze wisselingen thans reeds rechtstreeks van invloed te laten zijn op de hoogte van de behoefte van de minderjarige. Het hof ziet om die reden aanleiding om de zogenaamde alleenstaande ouderkop, waar de vrouw aanspraak op maakt, niet in mindering te brengen op de behoefte van de minderjarige, maar als inkomenscomponent van de vrouw aan te merken."
 Zie voor de volledige uitspraak: Hof Den Haag 22 april 2015
 Expertgroep Alimentatienormen 17 april 2015 wijzigt Trema niet
 De expertgroep Alimentatienormen, verantwoordelijk voor het Tremarapport, heeft in haar vergadering van 17 april 2015 besloten het Tremarpport NIET te wijzigen.
 De expertgroep is van mening dat de Hoge Raad zich dient uit te laten over de vraag wat te doen met de alleenstaande ouderkop van het kindgebonden budget. Wanneer toepassing van het Tremarapport op dit punt tot onaanvaardbare situaties leidt, kan de rechter, aldus de expertgroep, zo nodig een afwijkende beslissing in dat geval nemen.
 De Expertgroep meldt het volgende (klik hier voor de bron):
 "Vanaf 1 januari 2013 beveelt de Expertgroep aan het kindgebonden budget in mindering te brengen op het zogenaamde 'eigen aandeel van de ouders in de kosten van de kinderen'. Met de invoering van de WHK wordt het kindgebonden budget verhoogd met de zogeheten 'alleenstaande ouderkop', een inkomensafhankelijke tegemoetkoming in de kosten van de kinderen.
 In november 2014 heeft de Expertgroep ten aanzien van dit aldus verhoogde kindgebonden budget de aanbeveling gedaan om de per 1 januari 2013 ingezette lijn te continueren en dus ook de 'alleenstaande ouderkop''op het eigen aandeel in mindering te brengen. In het begin van 2015 is deze aanbeveling (verder: de Aanbeveling) in enkele uitspraken van rechtbanken niet gevolgd. Andere rechtbanken en de gerechtshoven hebben de Aanbeveling wel gevolgd.
 In het geval waarin, alle omstandigheden in aanmerking genomen, een onaanvaardbare situatie ontstaat, behoudt de rechter de mogelijkheid om een op dat geval toegesneden beslissing te geven.
 De Expertgroep heeft oog voor andersluidende opvattingen die zowel binnen de rechtspraak als daarbuiten leven over de wijze van behandeling van het kindgebonden budget en de alleenstaande ouderkop. Daarom acht de Expertgroep het aangewezen dat de Hoge Raad zich hierover uitlaat. In de periode tot dien geldt de Aanbeveling onverkort."
 Kortom: tot dat moment onduidelijkheid, rechtsonzekerheid en rechtsongelijkheid voor de cliënten.
 Rechtbank Noord-Holland (locatie Haarlem) 1 april 2015
 Een opmerkelijke uitspraak van de rechtbank Noord-Holland, locatie Haarlem, d.d. 1 april 2015.
 De rechtbank berekent eerst de kinderalimentatie op de manier waarop het Tremarapport dat aangeeft (dus volledig kindgebonden budget inclusief alleenstaande ouderkop wordt afgetrokken van de kosten van de kinderen), om vervolgens op haar eigen manier tot een andere uitkomst te komen, omdat de uitkomst volgens Trema voor de vrouw (alimentatiegerechtigde) volgens de rechtbank onredelijk is en niet in overeenstemming met de bedoeling van de wetgever.
 "De rechtbank is van oordeel dat in de omstandigheden van het onderhavige geval, waaronder de zorg die de vrouw heeft voor nog twee minderjarigen, een berekening volgens de richtlijnen onredelijk en niet in overeenstemming met de bedoeling van de wetgever is. Om die reden zal de rechtbank de kinderalimentatie op een zodanig bedrag bepalen dat de vrouw en de man ten opzichte van 2014 eenzelfde bedrag meer ontvangen respectievelijk minder betalen."
 Hof Den Haag 25 maart 2015
 Het gerechtshof Den Haag trekt in haar beschikking van 25 maart 2015 het volledige kindgebonden budget (inclusief alleenstaande ouderkop) af van de kosten van de kinderen, zoals die uit de tabel volgen. Hiermee volgt het hof het Tremarapport. Opvallend: een van de raadsheren behoort tot de expertgroep alimentatienormen, die het Tremarapport opstelt. Het is afwachten of het Hof die lijn zal blijven volgen.
 Rechtbank Den Haag 30 maart 2015
 In de beschikking van de rechtbank Den Haag van 30 maart 2015 heeft de rechtbank de alleenstaande ouderkop van het kindgebonden budget meegenomen bij het bepalen van de draagkracht van de vrouw. Dit is echter geen geen koerswijziging van de rechtbank Den Haag.
 Zoals uit de uitspraak blijkt, hadden partijen overeenstemming over het meenemen van de alleenstaande ouderkop in de draagkracht:
 "Ter terechtzitting is de alleenstaande ouderkop aan de orde geweest. Partijen zijn het erover eens dat bij de bepaling van de draagkracht van de vrouw met de alleenstaande ouderkop rekening dient te worden gehouden."
 Rechtbank Den Haag 23 maart 2015
 In de beschikking van de rechtbank Den Haag van 23 maart 2015 (advocaat vader: Marija Vukovic) heeft de rechtbank de alleenstaande ouderkop van het kindgebonden budget opnieuw niet meegenomen bij het bepalen van het eigen aandeel van de ouders in de kosten van het kind en ook niet in de draagkracht. De rechtbank Den Haag houdt de door haar uitgezette lijn dus door.
 Hof Arnhem-Leeuwarden 9 maart 2015 volgt Haagse lijn niet
 Het Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden volgt in de beschikking van 9 maart 2015 expliciet het Tremarapport. Het hof overweegt:
 "Voor het jaar 2015 geldt het volgende. Tussen partijen is evenmin in geschil dat in 2015 de hoogte van het kindgebonden budget, inclusief de alleenstaande-ouderkop, € 359,- per maand bedraagt. De advocaat van de man heeft ter mondelinge behandeling bij dit hof erop gewezen dat dit bedrag per 1 januari 2015, conform de aanbeveling van de Expertgroep), op de geïndexeerde behoefte van € 402,- per maand in 2015 in mindering dient te strekken. De advocaat van de vrouw betwist dat. Hij stelt dat in dit geval aanleiding bestaat om af te wijken van de aanbeveling van de Expertgroep, omdat tegenover de stijging van het kindgebonden budget met € 255,- per maand voor de vrouw verlies staat van € 174,22 per maand aan toeslag op haar WAO-uitkering. Het hof ziet in dit geval geen aanleiding af te wijken van voormelde aanbeveling van de Expertgroep, nu het mogelijk verlies aan een toeslag die ertoe dient om te voorkomen dat het inkomen van een uitkeringsgerechtigde, in dit geval de vrouw, tot onder het sociaal minimum daalt, niets althans onvoldoende afdoet aan de omstandigheid dat de vrouw over een kindgebonden budget beschikt dat speciaal is bestemd voor de verzorging en opvoeding van [kind 2] en met welk budget dus bij de vaststelling van de behoefte van [kind 2] rekening gehouden dient te worden. Het hof merkt in dit verband nog op dat de Toeslagenwet nog steeds bestaat en dat de vrouw in aanmerking zou kunnen komen voor een toeslag op grond van die wet, indien mocht blijken dat haar inkomen daalt tot onder het sociaal minimum. Dit alles betekent dat de behoefte van [kind 2] met ingang van 1 januari 2015 op (€ 402,- minus € 359,- =) € 42,- per maand moet worden gesteld."
 Hof Den Bosch 5 maart 2015 en rechtbank Zeeland-West-Brabant 10 maart 2015 volgen Haagse lijn niet
 Het Gerechtshof Den Bosch en de rechtbank Zeeland West-Brabant volgen de Haagse lijn niet.
 Het Gerechtshof Den Bosch overweegt in de beschikking van 5 maart 2015:
 "Ingevolge artikel 1:397 Burgerlijk Wetboek dient bij de bepaling van het bedrag dat terzake van, in deze, de kosten van verzorging en opvoeding van een kind moet worden betaald enerzijds rekening te worden gehouden met de behoefte van het kind en anderzijds met de draagkracht van de onderhoudsplichtige. Het kindgebonden budget, en daarmee ook de alleenstaande ouderkop, zijn componenten die het eigen aandeel van de ouders in de kosten van de kinderen beïnvloeden. Nu in de behoefte van de minderjarige geheel wordt voorzien door het kindgebonden budget dient de ten behoeve van de minderjarige vast te stellen bijdrage op nihil te worden gesteld. Dat in de behoefte wordt voorzien uit de algemene middelen en niet door de man als onderhoudsplichtige doet aan het voorgaande niet af. Immers, de wetgever heeft bij invoering van de Wet Hervorming Kindregelingen onderkend dat het kindgebonden budget mogelijk behoefte dekkend zou zijn en aldus de juridische grondslag voor de verplichting tot het betalen van een bijdrage in de kosten van verzorging en opvoeding zou kunnen doen ontvallen en geen aanleiding gezien deze gevolgen door middel van een wijziging bij te stellen.
 Andere omstandigheden die een afwijking van de aanbevelingen van de Expertgroep zouden rechtvaardigen zijn niet gesteld of gebleken."
 Bij beschikking van 10 maart 2015 heeft de rechtbank Zeeland West-Brabant uitdrukkelijk overwogen het Tremarapport te volgen. De rechtbank overweegt:
 ‘Bij de vaststelling van kinderalimentatie volgen de gerechten in beginsel de richtlijnen die zijn opgesteld door de landelijke Expertgroep Alimentatienormen, dit ter bevordering van de rechtseenheid. De rechtbank is ervan op de hoogte dat er momenteel bedenkingen zijn ten aanzien van de desbetreffende richtlijn, doch op dit moment is niet duidelijk of er bij de behoeftebepaling een wijziging zal komen in het al dan niet in aanmerking nemen van het huidige totale KGB (inclusief de AOK) en zo ja, per wanneer dat zal zijn. Naar het oordeel van de rechtbank dient op dit moment dan ook de rechtseenheid, zoals door de man bepleit, te prevaleren. De rechtbank zal dan ook de richtlijn van de Expertgroep Alimentatienormen volgen zoals die geldt op het moment van deze uitspraak. De rechtbank gaat ervan uit dat, indien de berekeningswijze en/of het in aanmerking te nemen KGB bij het bepalen van de behoefte van een kind in de toekomst mocht wijzigen, partijen in onderling overleg (kunnen) bezien wat hiervan de gevolgen zijn voor de kinderbijdrage. Zo nodig kunnen zij zich wederom tot de rechtbank wenden.’
 De beschikking van de rechtbank Zeeland West-Brabant van 10 maart 2015 vindt u hier.
 Rechtbank Noord-Holland (locatie Haarlem) 4 maart 2015 volgt rechtbank Den Haag
 De rechtbank Noord-Holland, locatie Haarlem, laat bij beschikking d.d. 4 maart 2015 de alleenstaande-ouderkop van het kindgebonden budget bij het berekenen van de kinderalimentatie buiten beschouwing.
 De door de rechtbank Den Haag uitgezette lijn wordt dus door deze rechtbank gevolgd, maar met een extra overweging:
 "Mede omdat art. 1:404 BW (dat bepaalt dat ouders verplicht zijn naar draagkracht te voorzien in de kosten van verzorging en opvoeding van hun minderjarige kinderen) niet is gewijzigd, zal de rechtbank bovenvermelde aanbeveling voor zover die ziet op de alleenstaande-ouderkop daarom niet opvolgen, en zal - anders dan de aanbeveling - bij het berekenen van de kinderalimentatie het bedrag van de alleenstaande-ouderkop buiten beschouwing laten."
 De beschikking van de rechtbank Haarlem vindt hier.
 Hof Amsterdam 10 februari 2015
 Het gerechtshof Amsterdam volgt in haar beschikking van 10 februari 2015 de richtlijnen van het Tremarapport en trekt het volledige kindgebonden budget, dus inclusief alleenstaande ouderkop, af van de kosten van de kinderen, zoals die uit de tabel blijken.
 Februari 2015: Rechtbank Den Haag wijkt opnieuw af van het Tremarapport
 Eerder berichtten wij u al dat de rechtbank Den Haag bij uitspraak van 9 januari 2015 is afgeweken van het tremarapport, zoals dat per 1 januari 2015 geldt.
 Conform dat tremarapport dient het volledige kindgebonden budget, dus inclusief de alleenstaande-ouderkop, in mindering te worden gebracht op de kosten van een kind, zoals die uit de tabellen volgen.
 Bij beschikking van 12 februari 2015 van de rechtbank Den Haag volgt de rechtbank opnieuw op dat punt het tremarapport niet.
 De rechtbank overweegt: zie http://deeplink.rechtspraak.nl/uitspraak?id=ECLI:NL:RBDHA:2015:1456
 “Kindgebonden budget en alleenstaande-ouderkop
 Bij de vaststelling van kinderalimentatie volgen de gerechten in beginsel de richtlijnen die zijn opgesteld door de landelijke expertgroep alimentatienormen. Sinds 1 januari 2013 bepalen deze normen dat het kindgebonden budget dat ouders ontvangen in mindering strekt op het gevonden tabelbedrag eigen aandeel kosten van kinderen. Met de invoering van de Wet hervorming kindregelingen per 1 januari 2015 hebben alleenstaande ouders die in aanmerking komen voor een kindgebonden budget recht op een verhoging van dit kindgebonden budget met maximaal € 3.050,00 (voor 2015). Deze verhoging wordt de alleenstaande-ouderkop genoemd. De expertgroep alimentatienormen beveelt nog steeds aan om het totale kindgebonden budget (dus inclusief de alleenstaande-ouderkop) in mindering te doen strekken op het gevonden tabelbedrag eigen aandeel kosten van kinderen. Deze aanbeveling kan er in bepaalde gevallen toe leiden dat er geen behoefte meer resteert waarin de ouders moeten voorzien. In een dergelijk geval is er dus geen aanleiding voor het opleggen van een onderhoudsbijdrage ten laste van de andere niet-verzorgende ouder (vgl. Rapport alimentatienormen januari 2015, blz. 8).
 Eén van de doelen van de Wet hervorming kindregelingen is het tegengaan van de armoedeval voor alleenstaande ouders die vanuit de bijstand gaan werken en het aantrekkelijker maken voor alleenstaande ouders om meer te gaan werken. In de wetsgeschiedenis is ten aanzien van de voorgestelde invoering van de alleenstaande-ouderkop het volgende opgemerkt: “Werkende alleenstaande ouders hebben in de huidige (tot 1 januari 2015) situatie recht op de aanvullende alleenstaande-ouderkorting. Doordat de alleenstaande-ouderkop hoger is dan het fiscale voordeel dat zij nu genieten, gaan werkende alleenstaande ouders rond het minimum er tot circa € 2.580 per jaar op vooruit. Dit komt mede doordat zij als gevolg van deze hervorming ook de voorgestelde intensivering op de arbeidskorting kunnen verzilveren. Het aanvaarden van werk vanuit een uitkering wordt daardoor veel aantrekkelijker.” (Kamerstukken 33716, nr. 3, blz. 8).
 Uit het voorgaande leidt de rechtbank af dat het in de bedoeling van de wetgever ligt dat de alleenstaande-ouderkop ten goede komt aan de alleenstaande verzorgende ouder. De hiervoor vermelde aanbeveling van de expertgroep heeft in het onderhavige geval echter tot gevolg dat de vrouw als alimentatiegerechtigde ouder er minder dan de wetgever bedoeld heeft op vooruit gaat, omdat zij minder kinderalimentatie ontvangt. De man zou daarentegen minder hoeven te betalen, terwijl hij wel over draagkracht beschikt om meer bij te dragen aan de kosten van verzorging en opvoeding van de minderjarigen. De rechtbank zal bovenvermelde aanbeveling voor zover die ziet op de alleenstaande-ouderkop daarom niet opvolgen, en zal – anders dan de aanbeveling – bij het berekenen van de kinderalimentatie het bedrag van de alleenstaande-ouderkop buiten beschouwing laten.”
 Bij het berekenen van het eigen aandeel van de ouders in de kosten van de kinderen houdt de rechtbank derhalve rekening met het kindgebonden budget zonder de alleenstaande-ouderkop.
 Het eigen aandeel in de kosten van de kinderen komt zo hoger uit dan wanneer dat volgens het tremarapport zou worden berekend.
 Uit de uitspraak blijkt overigens niet of de alleenstaande-ouderkop op het kindgebonden budget nog wel betrokken is bij het berekenen van de draagkracht voor een bijdrage in de kosten van de minderjarige. Tevens blijkt niet of met die alleenstaande-ouderkop rekening is gehouden bij het bepalen van partneralimentatie.
 Dit is dus al de tweede keer dat rechtbank Den Haag afwijkt van het tremarapport. Of de rechtbank Den Haag nu steeds op deze lijn zal verder gaan, is de vraag.
 Wij zijn erg benieuwd of andere rechtbanken deze lijn zullen volgen en hoe in hoger beroep met deze uitspraken zal worden omgegaan.
 januari 2015: Rechtbank Den Haag wijkt af van Tremarapport 2015!
 Zoals wij al eerder aangaven, dient volgens het Tremarapport per 1 januari 2015 het volledige kindgebonden budget, dus inclusief de alleenstaande ouderkop, in mindering te worden gebracht op de kosten van een kind, zoals die uit de tabellen volgen. Dit kan er onder omstandigheden toe leiden dat er geen behoefte meer resteert aan een bijdrage van de niet verzorgende ouder. Volgens het Tremarapport bestaat er dan ook geen aanleiding om een onderhoudsbijdrage aan die ouder op te leggen.
 Bij beschikking van 9 januari 2015 heeft de rechtbank Den Haag in een voorlopige voorzieningenprocedure welbewust in afwijking van het Tremarapport aan een ouder de verplichting opgelegd om bij te dragen in de kosten van zijn kind, terwijl daaraan volgens de systematiek van het Tremarapport geen behoefte was.
 De rechtbank wijkt dus in voormelde beschikking dus af van dat uitgangspunt in het Tremarapport.
 In deze casus had de rechtbank de kosten van het kind berekend op € 146,-- per maand.
 Via de proefberekening op de site van de belastingdienst had de rechtbank berekend dat de vrouw aan kindgebonden budget in 2015 circa € 340,-- per maand zal ontvangen, dus inclusief de alleenstaande ouderkop.
 De rechtbank berekende draagkracht van de man (de niet verzorgende ouder) op basis van de draagkrachttabel op € 25,-- per maand.
 “Indien de aanbevelingen in de richtlijn van de Expertgroep Alimentatienormen op dit punt zouden worden gevolgd, inhoudende dat ook in de nieuwe situatie het gehele kindgebonden budget (inclusief de zogenaamde alleenstaande-ouderkop) in mindering wordt gebracht op de behoefte, leidt dit ertoe dat er in dit geval behoefte van een minderjarige aan een bijdrage van de man zou overblijven. De rechtbank acht dit niet redelijk en in strijd met het wettelijk uitgangspunt dat ouders gehouden zijn tot het verstrekken van levensonderhoud aan hun kinderen (voor zover hun draagkracht dit toelaat).
 Maatschappelijk gezien vindt de rechtbank het niet aanvaardbaar dat in de behoefte van een kind volledig zou worden voorzien uit gemeenschapsmiddelen terwijl er bij de niet primair verzorgende ouder wel draagkracht is om een bijdrage aan het levensonderhoud van zijn of haar kind te leveren: de rechtbank is van oordeel dat de huidige regelgeving ook niet tot een dergelijke uitleg dwingt, nu de alleenstaande-ouderkop bedoeld lijkt te zijn als een inkomenspolitieke maatregel, vergelijkbaar met de alleenstaande-ouderkorting, een heffingskorting die tot 2014 bestond en niet op de behoefte van het kind in aftrek werd gebracht. Om die reden wijkt de rechtbank af van het advies van de Expertgroep Alimentatienormen op dit punt en handhaaft zij de door de man te betalen bijdrage van € 25,-- ook na 1 januari 2015.”
 De vraag is of deze uitspraak van de rechtbank Den Haag navolging zal gaan vinden. Wij houden u uiteraard op de hoogte!
 Aftrekbaarheid kinderalimentatie
 Overwegingen: wijziging kindregelingen en alimentatie


text:
 19.12.2009
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 C 312/16
 Αίτηση για την έκδοση προδικαστικής αποφάσεως, την οποία υπέβαλε το Arbeidshof te Brussel (België) στις 25 Σεπτεμβρίου 2009 — Maurits Casteels κατά British Airways plc
 (Υπόθεση C-379/09)
 2009/C 312/25
 Γλώσσα διαδικασίας: η ολλανδική
 Αιτούν δικαστήριο
 Arbeidshof te Brussel
 Διάδικοι στην υπόθεση της κύριας δίκης
 Εφεσείων: Maurits Casteels
 Εφεσίβλητη: British Airways plc
 Προδικαστικά ερωτήματα
 1)
 Μπορεί ιδιώτης να επικαλεστεί, στο πλαίσιο διαφοράς με τον προερχόμενο από τον ιδιωτικό τομέα εργοδότη του, ενώπιον των εθνικών δικαστηρίων, το άρθρο 42 της Συνθήκης ΕΚ, σε περίπτωση απραξίας του Συμβουλίου·
 2)
 Συντρέχει παράβαση προς τα άρθρα 39 της Συνθήκης ΕΚ, πριν από την έκδοση της οδηγίας 98/49 (1) της 29-6-1998 (ΕΕ της 25-7-1998), και 42 της Συνθήκης ΕΚ, θεωρούμενα αυτοτελώς ή σε συνδυασμό μεταξύ τους:
 Όταν, πλην της περιπτώσεως αποσπάσεως, ένας εργαζόμενος, ο οποίος παρέχει εργασία στο ίδιο εργοδότη- νομικό πρόσωπο απασχολείται από αυτόν τον εργοδότη διαδοχικώς σε διάφορες έδρες εκμεταλλεύσεως σε διάφορα κράτη μέλη και κάθε φορά υπάγεται στα επικουρικά συνταξιοδοτικά προγράμματα που ισχύουν σ’ αυτές τις έδρες εκμεταλλεύσεως,
 —
 για τον καθορισμό του χρονικού διαστήματος για την οριστική κτήση δικαιώματος επί επικουρικών παροχών συντάξεως (βάσει εισφορών του εργοδότη και του εργαζομένου) εντός κράτους μέλους δεν λαμβάνονται υπόψη ούτε τα ήδη συμπληρωθέντα στον ίδιο εργοδότη έτη εργασίας σε άλλο κράτος μέλος ούτε η εκεί υπαγωγή του σε επικουρικό συνταξιοδοτικό σύστημα και
 —
 η μετάθεση του εργαζομένου, με τη συγκατάθεσή του, σε έδρα εκμεταλλεύσεως του ίδιου εργοδότη σε άλλο κράτος μέλος εξομοιώνεται προς την προβλεπόμενη από τον κανονισμό συντάξεως περίπτωση οικειοθελούς αποχωρήσεως από την έδρα εκμεταλλεύσεως και κατά την οποία τα δικαιώματα επικουρικής συντάξεως περιορίζονται στις εισφορές που κατέβαλε ο εργαζόμενος,
 —
 η κατάσταση δε αυτή έχει ως δυσμενή συνέπεια την απώλεια του δικαιώματος του εργαζομένου επί επικουρικών παροχών συντάξεως ως προς την απασχόλησή του σ’ αυτό το κράτος μέλος, πράγμα που δεν θα συνέβαινε, αν είχε παράσχει εργασία στον εργοδότη του αποκλειστικώς εντός ενός μόνο κράτους μέλους και είχε εξακολουθήσει να υπάγεται εκεί στο επικουρικό συνταξιοδοτικό σύστημα αυτού του κράτους μέλους·
 (1) Οδηγία 98/49/ΕΚ του Συμβουλίου, της 29ης Ιουνίου 1998, σχετικά με την προστασία των δικαιωμάτων συμπληρωματικής συνταξιοδότησης των μισθωτών και των μη μισθωτών που μετακινούνται εντός της Κοινότητας (ΕΕ L 209, σ. 46).