text:
NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. | SvJT
 DOCENTEN BO PALMGREN.
 Om klaganden i ett mål nedlägger den talan han väckt vid domstol, uppstår fråga huruvida målet blott skall avskrivas eller svaranden äga att påyrka dom i saken. Lösningen av detta spörsmål kan anses vara av stor principiell betydelse, särskilt för så vitt angår talan om straffansvar. Processrätten träder här i kontakt med frågor av mera allmän betydelse inom samhällslivet. Behandlingen av spörsmålet belyser en sida av det rättsskydd som enskild medborgare bör få åtnjuta mot obehöriga åtal — vare sig av samhällets åtalsorgan eller av andra medborgare. Det gäller härvid att angiva i vilken utsträckning den som anser sig hava blivit oskyldigt ställd under åtal skall äga möjlighet att få sin oskuld fastslagen fastän den angripande parten vill draga sig tillbaka. Det gäller samtidigt att angiva åtalads möjligheter att freda sig mot upprepat åtal angående samma sak, då det första på detta sätt runnit ut i sanden.
 Frågan om de rättsliga verkningarna av talans nedläggande kan bliva aktuell dels då målet ännu är under behandling i första instans, dels då underrätt redan avkunnat dom i saken samt målet blivit draget under högre rätt. Nu skall detta spörsmål skärskådas blott med beaktande av rättegången i första instans. När talan nedlägges först i högre rätt framträder frågan i en helt annan gestalt. I denna del må här blott hänvisas till uttalanden, som av författaren redan blivit gjorda i annat sammanhang.1
 1 Se PALMGREN, Målsägandens åtalsrätt (1939), s. 179 ff, s. 206 och s. 235. Jfr även de temperamentsfulla uttalandena hos SKEIE, Den norske straffeprosess (1939), I s. 310 ff och II s. 174.
 28—407004. Svensk Juristtidning 1940.
 434 BO PALMGREN. En överblick av gällande rättsregler uti olika länder utvisar att frågan om talans nedläggande i brottmål erhållit mycket skiftande lösningar uti olika rättssystem. Med ett visst mått av schematisering synes man kunna indela de olika lösningarna i tre större huvudgrupper. Dessa huvudgrupper kunna emellertid icke alldeles skarpt avskiljas från varandra, emedan tankeelement av olika slag kunna förekomma förenade i ett lands rättsregler i ämnet.
 En av de tre huvudgrupperna bildas av Sverige och Finland. Frågan om talans nedläggande i första instans har inom dessa länders juridiska litteratur uppmärksammats särskilt av GRAN FELT. Denne har därvid riktat uppmärksamheten på att svaranden i omförmälda avseende åtnjuter ett alltför ringa rättsskydd.1
 Det måste i Finland anses stå utom allt tvivel, att svaranden i ett brottmål icke kan påyrka dom, om klaganden under målets handläggning i första instans förklarar sig vilja nedlägga sitt åtal eller om åtalet på grund av klagandens förfallolösa utevaro kan anses nedlagt. I dessa fall skall domstolen enligt gällande rätt alltid låta vid nedläggandet bero samt avskriva målet, såvida icke annan åtalsberättigad omedelbart förklarar sig vilja fullfölja åtalet.2
 Då det gäller att angiva verkan därav att målet sålunda avskrivits, torde enighet råda därom att offentlig åklagare, som nedlagt sitt åtal, är oförhindrad att när som helst på nytt väcka åtal mot samma person för samma gärning.3 Åklagaren är härvid endast bunden av den för brottet stadgade allmänna preskriptionstiden, vilken i detta fall anses avbruten genom åtalet samt börjar löpa ånyo från den dag då målet avskrives (Fi SL 8:3).
 I fråga om enskild målsägande råder däremot tvekan.
 GRANFELT är benägen att hålla före — ehuru han själv medger att han gör det på ganska svaga skäl — att enskild målsägan-
 1 Se GRANFELT, Något om förlikning och nedläggande av talan i tvistemål och brottmål, JFT 1933 s. 189 ff, samt GRANFELT, Svarandens rätt till dom i första instans, JFT 1933 s. 257 ff.
 2 Se t. ex. GRANFELT, JFT 1933 s. 194 ff och s. 198 samt JFT 1933 s. 276 ff, ävensom WREDE-SJÖSTRÖM, Grunddragen av Finlands processrätt (1936), s. 188.
 3 Se t. ex. GRANFELT, JFT 1933 s. 194 ff och JFT 1933 s. 279.
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 435
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 435de, som nedlagt sitt åtal, blivit avskuren från möjligheten att på nytt väcka åtal för brottet.1 Detta är givetvis fullt klart i de fall, då målsäganden genom förlikning med den åtalade eller annorledes uttryckligen förklarat sig avstå från sin åtalsrätt. Men även då någon uttrycklig förklaring icke föreligger, skulle enligt Granfelts mening en underförstådd förklaring av sådant innehåll kunna anses inneligga uti förfallolös utevaro från målsägandens sida.2
 Gentemot denna uppfattning kan framhållas, att en presumtion av omförmält innehåll måste anses synnerligen vågad, då lagstiftaren icke på något sätt för målsäganden antytt att en eftergift eller försummelse från dennes sida kunde komma att tolkas i sådan riktning. Mot densamma talar dessutom ett rätt betydande praktiskt skäl. Upprätthållandet av en sådan presumtion är i varje händelse omöjligt, om målsäganden uttryckligen förklarar, att han endast vill nedlägga sin talan, men icke vill för all framtid avstå från sin åtalsrätt. Även om den antydda presumtionen skulle accepteras såsom allmän huvudregel, kunde en omtänksam och förutseende målsägande sålunda alltid med största lätthet bevara sin åtalsrätt genom ett särskilt förbehåll. Men det kan icke vara lyckligt att utan nödtvång antaga en regel, som betungar part med iakttagandet av en sådan ren formalitet som ett dylikt förbehåll här komme att innebära. Processrätten borde i största möjliga mån hållas fri från sådana tomma förbehållsfraser.3 Den av Granfelt beträffande enskild målsägande framförda meningen synes därför icke kunna biträdas.
 Det synes fastmer vara anledning att med avseende å gällande rätt förfäkta den mening att även enskild målsägande, som nedlagt sitt åtal eller förfallolöst uteblivit, är oförhindrad att på nytt väcka åtal mot samma person för samma brott, därest han icke genom förlikning eller annorledes uttryckligen avstått från sin åtalsrätt.4 Även för målsäganden gäller härvid i allmänhet
 1 GRANFELT, JFT 1933 s. 198 ff samt JFT 1933 s. 279 f.
 2 GRANFELT, JFT 1933 s. 199 f.
 3 Jfr härmed de uttalanden som författaren till dessa rader tidigare gjort dels i en uppsats i JFT 1935, s. 166 f., beträffande förbehåll om rätt att i särskild rättegång styrka riktigheten av bestridd konkursbevakning, dels i arbetet om målsägandens åtalsrätt, s. 77 ff, beträffande förbehåll att i särskild rättegångföra talan om skadestånd eller annat enskilt anspråk på grund av brott.
 4 Denna mening innefattas synbarligen uti de generella uttalandena hos WREDESJÖSTRÖM a. a. s. 188. Jfr även PALMGREN, Målsägandens åtalsrätt, s. 179.
 436 BO PALMGREN.blott den allmänna preskriptionstiden, räknad från det målet blev avskrivet. Blott vid angivelsebrotten bliva målsägandens handlingsmöjligheter rätt kännbart beskurna genom den i Finland förekommande särskilda åtalspreskriptionen (Fi SL 8:4),som i regeln icke kan anses hava blivit avbruten genom ett åtal som icke blivit fullföljt.1
 Utöver det ovananförda förtjänar framhållas att sådan åtalsberättigad part, som alls icke deltagit i det mål vari talan blivit nedlagd, på intet sätt kan anses hava blivit avskuren från den åtalsrätt, som enligt lag tillkommer honom. Om målsägandena äro flera samt en av dem fört talan, men nedlagt densamma under uttrycklig förklaring att han för all framtid avstår från åtalsrätten, så kan detta på intet sätt utgöra hinder för annan målsägande att väcka åtal för samma brott. Motsvarande regel gäller beträffande det inbördes förhållandet mellan offentlig åklagare och enskild målsägande.
 I Sverige gäller i nu omtalade hänseenden fullt samma rättsregler som i Finland. Svaranden har icke någon rätt till dom då åtal nedlägges. Talans nedläggande eller parts förfallolösa utevaro leder blott till att målet avskrives. Målets avskrivning har i och för sig ingen preklusiv verkan med avseende å klagandens åtalsrätt.2
 En viss tvekan kunde visserligen uppstå, då man läser stadgandena uti lagen av den 8 nov. 1889 om påföljden i vissa fall av parts utevaro i brottmål. Där säges om påföljden av klagandens förfallolösa utevaro: »vare käromålet förfallet». Detta uttryck påminner onekligen rätt mycket om motsvarande uttrycki RB 12:2 där det säges: »vare från hans käromål fri». Varken inom doktrin eller praxis synes man emellertid hava tänkt sig annat än att dessa lagrum böra läsas på olika sätt. I det förra fallet avses med »käromålet» endast det i rättegången framställda yrkandet, i det senare avses med »käromålet» själva den rättighet som ligger till grund för yrkandet. I ett mål angående skadestånd på grund av brott — NJA 1915 s. 190 — har HD uttryckligen uttalat, att den med talans nedläggande enligt RB 12:2 förenade preklusiva verkan icke kan åberopas uti mål av
 1 Se PALMGREN a. a. s. 126.2 Se BÄÄRNHIELM, Rättegången i brottmål, Lärobok i rättskunskap för landsfiskaler (1927), s. 137 f, samt motiven till svenska processlagberedningens förslag till ny rättegångsbalk (1938), s. 265.
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 437
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 437brottmåls natur. Då praxis intagit denna ståndpunkt i frågaom skadeståndsmål, måste den med än större skäl intaga samma ställning i fråga om brottmål där talan om straffansvar föres.
 Avsaknaden av varje preklusiv verkan av talans nedläggandeeller av parts utevaro i brottmål har i Sverige mera långt gående konsekvenser än i Finland. Orsaken härtill är att man i Sverige blott har en allmän åtalspreskription, men varken vid angivelsebrotten eller vid målsägandebrotten någon särskild åtalspreskription av det slag som i Finland.
 En helt annan bild av förhållandena möter man i Frankrike, där spåren av den inkvisitoriska processen uti denna punkt äro mycket framträdande.
 Enligt huvudregeln kan i Frankrike åtal för brott utföras endast av offentlig åklagare. I fråga om nedläggande av offentligt åtal gäller, att nedläggande icke kan ske efter det målet kommit före vid domstol. Skulle åklagaren i detta stadium vilja frångå sina ansvarsyrkanden, fortsätter domstolen dock handläggningen av målet och avgör detsamma efter slutad förhandling på basen av den förebragta utredningen. En fällande dom är härvid på intet sätt utesluten. Men åklagaren har ansetts oförhindrad att under förhandlingens lopp tala till förmån för den tilltalade samt att på sakliga skäl anhålla om en frikännande dom för denne.1
 Ett åtal kan emellertid även hava sin upprinnelse däruti att den genom brottet kränkte förklarar sig vilja såsom enskild part uti straffprocessuell väg föra talan om ersättning eller om annat enskilt anspråk. Genom att den förorättade i brottmålsvägan hängiggör ett sådant enskilt yrkande sättes även den offentliga ansvarstalan automatiskt i gång. Svaranden kan härvid komma att bliva fälld till straff, utan att den offentliga åklagaren framställt något yrkande i saken och således utan att något åtal blivit framställt i uttrycklig form. Härvid uppstår fråga, huru det går med den sålunda igångsatta ansvarstalan, om den enskilda parten under målets gång nedlägger sin enskilda talan. Det anses allmänt att ett sådant nedläggande — även om den enskilda parten verkligen befinnes berättigad att låta den en-
 1 Se härom GARRAUD, Traité théorique et pratique d'instruction criminelle et de procédure pénale, I (1907), no 90, GARRAUD & GARRAUD, Précis de droit criminel (1934), no 317, och DONNEDIEU DE VABRES, Traité élémentaire de droit criminelet de législation pénale comparée (1936), no 1055.
 438 BO PALMGREN.skilda talan avstanna — icke har någon inverkan på handläggningen av den redan igångsatta ansvarstalan.1 Även om åklagaren icke framställt något straffyrkande i samband med den förorättades enskilda talan — varvid någon klagandepart sålunda icke mera finnes — fortsätter domstolen handläggningen av ansvarsfrågan och avkunnar efter slutförd handläggning sin dom på basen av den utredning som förekommit i målet.
 Åtalsreglerna i Tyskland äro mycket påverkade av rättsreglerna i Frankrike samt bära liksom dessa tydliga spår från den inkvisitoriska straffprocessens dagar.
 Beträffande offentligt åtal gäller, att sådant åtal icke kan nedläggas efter det målet kommit före vid domstol (StPO § 156).2 När målet kommit i detta skede, måste det alltid avgöras genomatt domstolen utlåter sig i själva saken. Men även här anses åklagaren oförhindrad att under förhandlingen inför domstol på sakliga skäl anhålla, att den åtalade måtte frikännas eller att domstolen måtte inställa alla åtgärder mot denne.3
 Enligt tysk rätt äger även den förorättade i ett begränsat antal fall befogenhet att utföra åtal, dels självständigt, dels i anslutning till offentligt åtal.
 Ett fullt självständigt enskilt åtal (Privatklage) kan endast förekomma vid ett fåtal i lagen uppräknade brott. Beträffande sådant enskilt åtal gäller, att detsamma kan återkallas intill dess dom avkunnas i första instans samt, såvida besvär blivit anförda, intill dess dom avkunnas i andra instans (StPO § 391 Abs. 1). Parts utevaro i underrätt likställes i vissa fall med återkallande av talan (StPO § 391 Abs. 2—4). Den åtalade kan icke motsätta sig återkallandet av talan och kan sålunda icke yrka på frikännande dom då ett enskilt åtal återkallas.4 Han åtnjuter i stället det rättsskydd, att återkallat enskilt åtal icke kan väckas ånyo
 1 Se härom GARRAUD, Traité nos 197—198, och LE GRIEL, Traité pratique del'exercice de l'action civile et de l'intervention des tiers devant les juridictions répressives (1933), no 73.
 2 Till domstolsförhandlingen räknas härvid både förundersökningen och huvudförhandlingen. Se KOHLRAUSCH, Strafprozessordnung (1936), § 156 anm. 1. —Enligt de senaste förslagen till reform av den tyska straffprocessen skulle åklagaren kunna återtaga sitt åtal intill huvudförhandlingens början. Se LAUTZ, Das staatsanwaltschaftliche Vorverfahren, Das kommende deutsche Strafverfahren(1938), s. 108.3 Se GUNDEL-HARTUNG-LINGEMANN-NIETHAMMER, Strafprozessordnung (StPO-Kommentar — 1934), § 156 anm. 2.
 4 StPO-Kommentar § 391 anm. 2.
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 439
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL.439(StPO § 392). Detta rättsskydd måste anses fullt tillfredsställande, även om det icke hindrar annan åtalsberättigad att väcka åtal för samma gärning.1
 I anslutning till offentligt åtal kan ett accessoriskt enskilt åtal (Nebenklage) under vissa — sällan förekommande — förutsättningar utföras vid alla slag av brott, där enskild person blivit förorättad. En förklaring, varigenom den förorättade förenat sig om åtalet, kan när som helst återkallas (StPO § 402). Ett återkallande kan härvid icke hava någon direkt inverkan på den fortsatta handläggningen av det offentliga åtalet. Den förorättade är ock berättigad att, fastän han återkallat sin talan, ånyo inträda i målet så länge rättegången är anhängig.2
 Det säger sig självt att det system, som tillämpas i Frankrike samt även i Tyskland vid offentligt åtal, innefattar ett rätt effektivt rättsskydd för den svarande som verkligen är oskyldig. Men systemet har tvenne fel. Dels kan det icke vara lyckligt att på detta sätt lägga sakens fullföljande i domstolens hand och låta domstolen övertaga de uppgifter som borde ankomma på åklagaren.3 Dels kan detta system i viss utsträckning lägga ett opåkallat hinder i vägen för en försoning mellan brottslingen och den förorättade.
 Det system, som tillämpas i Tyskland vid enskilt åtal, kan däremot vara ägnat att mana till efterföljd, då det gäller att fastställa verkan därav att enskild målsägande nedlägger sin talan.
 Ett annat sätt att tillvarataga den åtalades intressen möter man i Danmark.4
 Även i Danmark gäller den huvudregeln, att åtal för brott i allmänhet blott kan utföras av offentlig åklagare. Offentligt åtal kan enligt dansk rätt frångås så länge dom icke avkunnats eller, i mål inför jurydomstol, så länge juryn icke avgivit sin förklaring (Rpl § 728, Pkt. 1). Verkan av åtalets frångående är härvid beroende därav huruvida återkallelsen av åtalet ägt rum före det domsförhandlingen påbörjats eller först efter denna tid
 1 StPO-Kommentar § 392 anm. 2 och KOHLRAUSCH, a. a. § 392 anm. 1.
 2StPO-Kommentar § 404 anm. 2 och KOHLRAUSCH, a. a. § 402 anm. 1. Uti sistnämnda hänseende har dock även en avvikande mening uttalats.
 3 Detta har bl. a. framhållits uti det i Finland år 1900 framlagda förslaget till reform av rättegångsväsendet, I s. 70 och III s. 113 f.
 4 Se härom särskilt HURWITZ, Den danske Strafferetspleje, 2 (1938), s. 308 ff och s. 327 ff.
 440 BO PALMGREN.punkt. I det förra fallet medför återkallelsen den verkan att målet avskrives, varvid det åligger rätten att på begäran till svaranden utgiva ett skriftligt vittnesbörd över att åtalet blivit nedlagt (Rpl § 728 Pkt. 3). I det senare fallet skall rätten avkunna frikännande dom (Rpl § 728 Pkt. 2).
 Svarandens rätt till frikännande dom är i dansk rätt oberoende av de motiv, som föranlett åklagaren att återkalla sin talan. En frikännande dom kan härvid synas rätt naturlig i de fall, då åklagaren nedlagt sin talan emedan han ansett bevisningen bristfällig eller insett att den åtalades handlingssätt icke faller under något straffbud. Men märkligt är att svaranden jämväl utan vidare skall få frikännande dom i de fall, då åklagaren av opportunitetsskäl nedlagt åtalet — således då vederbörande åtalsmyndighet väl anser sig kunna leda den påstådda gärningen i bevis och finner förfarandet straffbart, men anser att åtalets fullföljande av lämplighetsskäl bör underlåtas. Detta förhållande är desto märkligare, då opportunitetsprincipen i Danmark gäller i rätt betydande utsträckning (Se Rpl § 723).1 Att man emellertid på detta sätt över en kam skurit alla härvid tänkbara fall, måste hava sin förklaring däri, att man icke velat bygga domslutet enbart på åklagarens motivering, men icke heller ansett saken vara av den vikt, att man behövde bekymra sig därom, huruvida den åtalade verkligen varit oskyldig eller icke.
 Något annan är situationen om domstolen genom åklagarens egna uppgifter eller på annat sätt finner, att någon processförutsättning saknas, som hade varit erforderlig för att domstolen skulle kunna ingå i saklig prövning av åtalet. Fastän någon uttrycklig undantagsregel icke finnes för detta fall, bör talans nedläggande härvid icke kunna leda till frikännande dom utan blott till att målet lämnas därhän.
 Då en frikännande dom på ovan anfört sätt blivit meddelad, kan nytt åtal förekomma blott under de förutsättningar som efter frikännande dom i allmänhet gälla för återupptagande av mål (se Rpl § 976). Men har åtalet nedlagts utan dom, så kan nytt åtal väckas icke blott under dessa förutsättningar utan även alltid så snart nya bevis av vikt kommit i dagen (Rpl § 975). Då rättegången avslutats utan dom har man dessutom att beakta den regel, att under åklagares beslut att avstå från åtal icke bin-
 1Se även HURWITZ a. a. s. 316 ff.
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 441
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 441der överordnad åtalsmyndighet. Inom en frist av två månader kan åtalet utan vidare återupptagas, om den överordnade myndigheten fattar beslut därom (Rpl § 826).
 Även enskild målsägande kan enligt dansk rätt i viss utsträckning utföra åtal för brott, men enskilt åtal handlägges alltid uti civilprocessuella former (se Rpl § 725). Beträffande nedläggande av enskilt åtal komma därför att gälla samma grundsatser som beträffande nedläggande av talan i civilt mål.1 I sådana mål kan klaganden ensidigt återkalla sin talan ända till dess han under domsförhandlingen muntligen framställt sitt påstående (Rpl § 279 Stk. 3). Klaganden är härvid oförhindrad att i ny rättegång på nytt väcka talan om samma sak. Men efter anförda tidpunkt kan klaganden icke mera ensidigt nedlägga sin talan utan att avstå från den rätt som ligger till grund för densamma. Motsätter sig svaranden i detta skede talans nedläggande, så skall dom givas i huvudsaken — vare sig fällande eller frikännande. Men även efter sagda tidpunkt kan målet avskrivas, om parterna äro ense därom.2
 Norge hör i förevarande avseende till samma huvudgrupp som Danmark, men mellan de båda ländernas rättsregler i ämnet finnas dock rätt betydelsefulla skiljaktigheter. En olikhet betingas ytterligare därav att det enskilda åtalet icke i Norge är lika tillbakaträngt som i Danmark. Visserligen gäller även i Norge den huvudregeln att åtal i första hand utföres av offentlig åklagare, men målsäganden har vid brott i allmänhet en subsidiär åtalsrätt och har vid vissa brott hela åtalsrätten i sin hand. Enskilt åtal utföres i straffprocessuella former.
 Beträffande offentligt åtal gäller liksom i Danmark, att åklagaren intill dess dom i saken fallit eller juryn avgivit sitt uttalande kan nedlägga sin talan på samma grunder som de, vilka hade berättigat honom att helt avstå från väckande av åtal (Strpl § 86 ledd 1). Verkan av åtalets nedläggande är beroende därav huruvida nedläggandet ägt rum före huvudförhandlingens början eller först senare. I det förra fallet skall målet endast avskrivas samt skriftligt meddelande givas till svaranden och till målsäganden, om sådan uppträtt i målet. I det senare fallet skall svaranden erhålla frikännande dom, om nedläggandet sker på
 1 HURWITZ a. a. s. 353 anm. 28
 2 Jfr MUNCH-PETERSEN, Den danske Retspleje, II (1918), s. 214 ff.
 442 BO PALMGREN.grund av bevisets ställning eller emedan straff icke kan tillämpas på den tilltalades handling (Strpl § 86 ledd 2). Sker nedläggandet av opportunitetsskäl har svaranden enligt norsk rätt icke någon rätt till frikännande dom, utan målet avskrives då på samma sätt som när talan nedlagts i ett tidigare skede.1
 Då opportunitetsprincipen även i Norge gäller i mycket betydande utsträckning (Strpl § 85),2 utgöra nyssnämnda rättsregler ett uttryck för en mycket stor tillit till åklagarmyndighetens förmåga till objektivitet och villighet att vid åtalets nedläggandeangiva de verkliga skälen för åtgärden. Tillämpningen av dessa regler förutsätter att åklagarmyndigheten klart angivit ett skäl för sin åtgärd. Emellertid har lagstiftaren icke ansett nödigt att giva någon lösning för den händelse åklagaren icke alls uppgivit sina skäl eller icke angivit dem med önskvärd tydlighet.3
 Oavsett nu omtalade utformning av rättsreglerna torde man även för norsk rätts vidkommande kunna göra gällande, att en frikännande dom aldrig kan givas om domstolen finner att en sådan processförutsättning saknas, som hade varit erforderlig för saklig prövning av åtalet. I detta avseende bör åklagarens motivering icke kunna vara bindande för domstolen.
 En frikännande dom har i ovanomtalade fall den verkan, att nytt åtal icke kan väckas annat än under de förutsättningar somvid frikännande dom i allmänhet gälla för återupptagande av mål (se Strpl § 415). Men om frikännande dom icke meddelats, så kan nytt åtal dessutom alltid väckas om nya bevis av vikt komma i dagen (Strpl § 87 ledd 1). Även i Norge gäller därutöver den regel, att under åklagares beslut att avstå från åtal icke är bindande för överordnad åklagare. Denne kan besluta om återupptagande av åtalet, men härvid bör svaranden få underrättelse om åtalets återupptagande inom två månader efter det han erhållit del av det tidigare beslutet (Strpl § 91 ledd 1).
 Emedan målsäganden såsom nämnt vid brott i allmänhet har en subsidiär åtalsrätt, som blir aktuell om åklagaren icke villväcka åtal eller om han nedlägger sin talan, påkallas särskilda
 1 Jfr SKEIE, Den norske straffeprosess, I s. 308 ff.
 2 Jfr SKEIE a. a. I s. 305 ff.
 3 I anförda arbete föreslår SKEIE, I s. 309, att domstolen i detta fall skulle fortsätta handläggningen av målet. En sådan lösning, som öppnar möjlighet även för en fällande dom, synes dock icke fullt förenlig med den i norsk rätt gällande ackusationsprincipen.
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 443
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL.443regler om målsägandens ställning då åklagaren frångår sitt åtal. Härom gäller att offentlig åklagare, som nedlägger sin talan efter det huvudförhandlingen påbörjats, bör giva vederbörande målsägande underrättelse om talans nedläggande. Om målsäganden är tillstädes, bör han genast besluta sig, huruvida han vill övertaga åtalet. Om han är borta, skall målet uppskjutas, varvid målsäganden har att fatta sitt beslut inom en vecka efter det han fått underrättelse om saken. Om målsäganden förklarar sig övertaga åtalet, har talans nedläggande icke de verkningar, som eljest hade varit förbundna därmed. Har åklagaren åter nedlagt sin talan före huvudförhandlingens början, utgör nedläggandet icke hinder för målsäganden att väcka talan om han eljest har sin åtalsrätt bevarad (jfr Strpl §§ 94 och 433).
 I fråga om nedläggande av enskilt åtal, vare sig subsidiärt eller principalt, gälla i Norge samma principer som i Tyskland vid enskilt åtal. Målsäganden kan när som helst under målets behandling i underrätt nedlägga sin talan. Såsom nedläggandeanses även förfallolös utevaro samt annan underlåtenhet att vidtaga åtgärder som erfordras för rättegångens framåtdrivande (Strpl § 429 ledd 2).1 Nedläggandet leder blott till att målet avskrives, men giver aldrig svaranden rätt att begära frikännande dom.2 Svaranden åtnjuter i stället fullt tillräckligt rättsskydd därigenom att målsäganden icke ånyo får upptaga det åtal som han frångått (Strpl § 429 ledd 1).
 De tankar, som i fråga om talans nedläggande i brottmål kommit till synes i Danmark och i Norge, hava även i betydande mån utnyttjats uti många under årens lopp tillkomna förslag till reform av rättegångsväsendet i Finland. Det senaste förslaget utgöres av ett på finska språket tryckt utkast till regeringsproposition i ämnet. Utkastet har utarbetats av en särskild kommitté och är dagtecknat den 10 juni 1939. Uti de avseenden, varom nu är fråga, överensstämmer utkastet ordagrant med lagberedningens förslag av år 1937, vilket även finnes tillgängligt på svenska. Paragraferna hava dock bytt nummer. Här åberopas numren i 1939 års förslag.
 I fråga om åtalsrättens fördelning hava förslagen påtagligen rönt stort inflytande från Norge, om ock målsägandens åtals-
 1 Jfr SKKIE a. a. II s. 173 f och s. 206.
 2 Jfr SKKIE a. a. II s. 169.
 444 BO PALMGREN.rätt uti förslagen fått bibehålla en mycket mera framträdandeställning än i den norska straffprocesslagen.
 Beträffande nedläggande av offentligt åtal skulle såsom huvudregel gälla, att åklagaren är berättigad att nedlägga ett vid domstol anhängigt åtal, där omständigheterna äro sådana att åklagaren hade varit berättigad att underlåta anställande av åtal (250 §). Med denna regel har man velat understryka, att legalitetsprincipen skall gälla i samma utsträckning, då det gäller att frångå åtal som då det gäller att väcka åtal (jfr § 243 mom. 1,2 och 4). Såsom en närmare förklaring säges ytterligare, att offentlig åklagare icke är berättigad att ingå förlikning med den åtalade angående väckt åtal (§ 252 mom. 1). Härmed har man velat understryka att nedläggandet av offentligt åtal icke skall hava någon dispositiv karaktär, utan innebär en tjänsteåtgärd, vid vilken åklagaren bör låta sig ledas av de synpunkter vilka i allmänhet äro bestämmande för åtalsorganens verksamhet i straffrättsskipningens tjänst. Ett åsidosättande av nu nämnda rättsregler komme att anses såsom ett tjänstefel av åklagaren.
 Förhållandet till den åtalade betingar ytterligare begränsningar i åklagarens möjligheter att nedlägga sin talan. I förslaget säges att offentlig åklagare icke mot den åtalades önskan får nedlägga anhängigt åtal. Vill åklagaren med hänsyn till inlupen utredning frångå åtalet, skall den åtalade, om han påyrkar dom, bliva frikänd (§ 252 mom. 2). Detta stadgande är både dunkelt och olyckligt formulerat. Vid första påseendet synes en bestämd motsägelse förefinnas mellan den förra och den senare delen av lagrummet. Påtagligen har avsikten varit att införa en föreskrift därom att ett väckt åtal icke mot den åtalades önskan får nedläggas annat än med hänsyn till inlupen utredning. Skulle åklagaren av opportunitetsskäl vilja nedlägga sin talan, där detta på grund av särskild föreskrift eljest vore tillåtet, finge detta icke ske mot den åtalades vilja. Den åtalade skulle härvid alltid kunna yrka att handläggningen av målet fortsättes och att domstolen efter slutförd handläggning avkunnar dom i målet på basen av den förebragta utredningen. Domen kunde härvid vara antingen friande eller fällande. Men ett nedläggande av åtalet av hänsyn till inlupen utredning skulle påtagligen alltid kunna ske även mot den tilltalades önskan. Härvid kunde man tänka sig tvenne olika fall. Om den åtalade uttryckligen begär dom i målet skulle han utan vidare få frikännande dom. Om han
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 445
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL.445icke framställer något sådant yrkande, så skulle målet avskrivas utan någon dom.
 Läses lagrummet på detta sätt, så skulle åklagaren liksom i Norge hava att angiva ett klart skäl för nedläggandet av talan. Tillämpningen av lagrummet förutsätter sålunda en stor tillit till åklagarmyndigheten. I detta avseende synes man kunna ställa sig rätt tveksam till lämpligheten av föreskriften, då åklagarkåren ännu icke i Finland nått samma höga utveckling som i Norge. — Såsom ett svaghetstecken och såsom en relativt onödig anordning synes man kunna betrakta den omständigheten, att meddelandet av frikännande dom gjorts beroende av uttryckligt yrkande från svarandens sida, fastän domen icke förutsätter någon verklig prövning av åtalet.
 I fråga om enskilt åtal skulle i underrätt gälla att målsäganden är oförhindrad att frångå sitt åtal, vare sig ensidigt eller efter att hava därom överenskommit med den åtalade. Om den åtalade motsatte sig nedläggande av åtalet utan dom, så skulle frikännande dom meddelas (§ 253 mom. 1).
 Då ett mål på grund av åtalets nedläggande blivit avskrivet, men någon frikännande dom icke blivit meddelad, skulle synbarligen intet hinder föreligga för åtalsberättigad part att pånytt väcka åtal för samma gärning mot samma person. Givetvis hade man dock härvid att iakttaga gällande preskriptionstider. Och om målsäganden vid åtalets nedläggande uttryckligen avsagt sig sin åtalsrätt, så skulle han självfallet vara bunden av denna förklaring.
 Om frikännande dom blivit meddelad skulle ett återupptagande av åtalet synbarligen blott kunna ske under de förutsättningar som gälla för resning i målet i åtalets intresse (se § 655 jf.m. § 656). Detta bör vara fullt klart beträffande den part som själv fört talan och nedlagt densamma. Likaså bör saken vara fullt klar i fråga om frånvarande målsägande, ty en dom i brottmål skulle hava rättsverkan mot alla målsägande, änskönt de icke utfört talan i saken (§ 246 mom. 2). En viss oklarhet vidlåder emellertid förslaget för det fall att enskild målsägande utfört talan och nedlagt densamma, men offentlig åklagare senare vill väcka åtal för brottet. Förslaget innehåller ett uttryckligt stadgande därom att målsägandes frångående av åtalet icke utgör hinder för utövande av den åtalsrätt, som enligt lag tillkommer offentlig åklagare (§ 253 mom. 2). Men det framgår icke med
 446 BO PALMGREN.önskvärd tydlighet, huruvida detta lagrum även skall gälla för det fall att frikännande dom redan hunnit meddelas och vunnit laga kraft.
 Svenska processlagberedningens förslag till ny rättegångsbalk står i nu omtalade hänseenden rätt nära den norska straffprocesslagen, om ock vissa olikheter betingas därav att det svenska förslaget i huvudsak utformat det offentliga åtalet efter legalitetsprincipen.
 Sedan offentligt åtal blivit väckt vid domstol, skulle detsamma icke kunna nedläggas på annan grund, än att tillräckliga skäl icke föreligga, att den åtalade är skyldig till brottet, eller att processuella hinder föreligga för saklig prövning av åtalet. Åklagaren skulle visserligen i begränsad utsträckning äga befogenhet att av opportunitetshänsyn eftergiva åtal (se 20:7). Men möjligheten att utöva denna befogenhet synes enligt förslaget upphöra, så snart åtal blivit väckt.1
 När allmänt åtal nedlägges på den grund att tillräckliga bevis icke föreligga för den misstänktes skuld till brottet, skulle målsäganden vara berättigad att övertaga åtalet. Om övertagandet skulle han hava att anmäla hos rätten inom en av rätten bestämd tid, högst en månad, efter det han erhållit vetskap om nedläggandet. Skedde detta icke inom föreskriven tid, skulle målsäganden icke vidare vara berättigad att väcka åtal för brottet. Om målsäganden icke övertagit åtalet, skulle frikännande dom meddelas, därest den tilltalade framställer yrkande därom (20:9).2
 Om processuella hinder föreligga för saklig prövning av åtalet, skulle någon frikännande dom icke kunna givas. Målet skulle lämnas därhän, utan att ens någon underrättelse till vederbörande målsägande skulle komma i fråga.3
 Beträffande åtal som väckts av enskild målsägande säges i förslaget att målsägande, som nedlagt sitt åtal, icke kan ånyo väcka åtal eller angiva brottet till åtal (20:12). Någon frikännande dom skulle emellertid icke meddelas i detta fall, varför nedläggandet icke komme att hava några bindande verkningar gentemot offentlig åklagare eller gentemot eventuella övriga målsägande.4
 1 Se svenska processlagberedningens motiv, s. 262.
 2 Jfr svenska processlagberedningens motiv, s. 261 ff.
 3 Jfr svenska processlagberedningens motiv, s. 263.
 4 Jfr svenska processlagberedningens motiv, s. 263 och 265.
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 447
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL.447 Då man går att ur mångfalden av olika länders rättsregler i förevarande ämne söka utvälja en lösning, som de lege ferenda i Sverige och Finland kunde anses lyckligast, borde det framstårätt klart att de principer, som komma till synes i de två första huvudgrupperna, måste anses avgjort underlägsna dem, som komma till uttryck i den tredje. Men även inom den sistnämnda gruppen äro lösningarna så varierande, att ett val mellan dem måste företagas. Härvid synes frågan vara relativt lättlöst då det gäller nedläggande av enskilt åtal, medan den bereder avsevärda svårigheter, då det är fråga om nedläggande av offentligt åtal.
 För det fall att det är målsäganden som fört talan i målet samt önskar nedlägga densamma, måste man giva ett obetingat företräde åt den lösning, som antagits av den norska straffprocesslagen och ingår uti svenska processlagberedningens förslag samt även gäller uti Tyskland vid brott som äro underkastade självständigt enskilt åtal. Om en målsägande väckt åtal menned lagt detsamma, så föreligger det ingen anledning att giva den åtalade en frikännande dom, som utgör hinder för offentlig åklagare och för eventuella övriga målsägande att föra talan i saken. En sådan lösning skulle i synnerhet innebära ett oberättigat åsidosättande av frånvarande och ostämda målsägandes befogade intressen. Den tilltalades intressen kunna på ett fullt tillräckligt sätt tillgodoses genom att den målsägande, som själv nedlagt sin talan, förklaras oberättigad att ånyo väcka åtal för brottet eller att anmäla detsamma till åtal.
 Ur moralisk synpunkt måste det anses alldeles förkastligt att på den åtalades anhållan utan vidare giva frikännande dom, då målsäganden nedlagt sin talan. Ett sådant nedläggande kan juske rent godtyckligt — ja t.o.m. fastän det kan anses sannolikt att den tilltalade är skyldig till brottet. Förekomsten av frikännande domar av sådant slag måste i längden vara ägnad att undergräva värdet av en frikännande dom i allmänhet. Och även för den åtalade måste en sådan frikännande dom anses vara en mycket ofullständig upprättelse, där han verkligen äro skyldig. Ett frikännande, som skall givas in blanco, kan icke innehålla något uttalande därom att den åtalade verkligen befunnits vara oskyldig.
 Då offentlig åklagare fört talan i målet, men nedlagt sitt åtal, göra sig anförda synpunkter även gällande, men icke fullt med
 448 BO PALMGREN.samma styrka. Åklagarens tjänstemannaansvar utgör en rätt betydande garanti för att ett åtal icke blir helt godtyckligt nedlagt. Denna garanti är särskilt stark i den mån legalitetsprincipen behärskar det offentliga åtalet. Här är det sålunda förenat med betydligt mindre risker att in blanco giva en frikännande dom. Riskerna äro här betydligt mindre att en frikännande dom skulle stå i strid mot det verkliga sakförhållandet, särskilt om åklagarens motivering gives en viss relevans. Riskerna äro ävenbetydligt mindre att frånvarande och ostämda målsägandes intressen komme att trädas för när. Det kunde därför synas berättigat att här giva den tilltalade förmånen av en frikännande dom, som meddelas utan en verklig prövning av åtalet.
 Betänkligheterna kunna dock icke helt skjutas åt sidan. Uti den norska straffprocesslagen och det svenska förslaget till ny rättegångsbalk har man ansett nödigt att införa särskilda regler, som avse att tillvarataga frånvarande målsägandens rätt då offentligt åtal nedlägges — bestämmelser vilka kunna bliva rätt otympliga att tillämpa i praktiken. Förutom denna svaghet har systemet dessutom en annan — domstolen blir alltför bunden av åklagarens ställningstagande, särskilt i de fall då även åklagarens motivering blir av avgörande betydelse för domslutet.
 Dessa betänkligheter och olägenheter kunde undanröjas, om man icke gav den tilltalade någon obetingad rätt till frikännande dom. Huvudregeln vid nedläggande av offentligt åtal skullevara att målet blott avskrives. Men till skydd för svaranden skulle föreskrivas att offentligt åtal icke får väckas ånyo, därest icke sådana förutsättningar föreligga att resning kan meddelas. En lösning i denna riktning föreslogs uti svenska processkommissionens betänkande av år 1926.1
 Med denna lösning skulle nedläggandet av offentligt åtal icke medföra något hinder för målsägande att senare väcka talan för brottet, om han eljest har sin åtalsrätt bevarad. Härigenom skulle man undvika de omgångar som äro förenade med underrättandet av vederbörande målsägande, särskilt när dessa äro flera till antalet samt svåra att anträffa.
 En enkel rättsregel av antytt innehåll skulle allena för sig innebära en synnerligen tillfredsställande lösning av problemet. Den giver svaranden all önskvärd trygghet, utan att bereda annan något oskäligt förfång. Reglerna om straff för falsk angi-
 1 Se svenska processkommissionens betänkande, II s. 42.
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL. 449
 NÅGOT OM SVARANDENS RÄTT TILL DOM I BROTTMÅL.449velse och falskt åtal skulle härvid i betydande mån tillgodose denåtalades behov av moralisk upprättelse.
 Men vill man gå ännu längre uti tillvaratagandet av svarandens intressen, så kan det tänkas att man giver honom en viss möjlighet att även vinna upprättelse genom frikännande dom. Frikännande dom borde härvid kunna meddelas när domstolen finner det uteslutet eller osannolikt att svaranden begått den handling för vilken han stått under tilltal.
 Praktiskt skulle detta genomföras på följande sätt: Om svaranden icke åtnöjes med sakens avskrivande utan dom, så skulle han vara berättigad att framställa yrkande om frikännande dom. Svaranden skulle vara berättigad att förebringa bevisning tillstyrkande av sin oskuld och skulle även vara befogad att i detta syfte erhålla uppskov i målet. Om svaranden förmår förebringa den utredning, som kan vara erforderlig för att domstolen skall anse det uppenbart eller sannolikt att svaranden icke begått det påstådda brottet, skulle frikännande dom meddelas. Om domstolen icke skulle anse sig kunna giva frikännande dom, så skulle något utlåtande i själva saken icke alls givas, utan målet blott avskrivas. En fällande dom skulle icke kunna komma i fråga efter det åtalet blivit nedlagt.
 29—407004. Svensk Juristtidning 1940.


type: wikipedia

text:
1750 (MDCCL) byl rok, který dle gregoriánského kalendáře započal čtvrtkem.
 Události
 13. ledna – Španělsko a Portugalsko si Madridskou smlouvou vymezili sféry vlivu v Jižní Americe podle 46. poledníku. Částečně tak nahradili předchozí smlouvy Tordesillaskou, ze Zaragozy, Utrechtský mír a další.
 31. července – Po 44 letech vlády zemřel portugalský král Jan V. a na trůn nastoupil jeho syn Josef I.
 (1750–1760) v Čechách se rozšiřují brambory
 Vědy a umění
 Prokop Diviš, Benjamin Franklin a Michail Lomonosov konali nezávisle na sobě pokusy s atmosférickou elektřinou.
 Narození
 Česko
 30. ledna – František Štěpán Silva-Tarouca, šlechtic († 5. března 1797)
 3. dubna – Karel Josef Salm, šlechtic, komoří, říšský kníže († 16. června 1838)
 14. červen – Franz Konrad Bartl, matematik a fyzik († 28. října 1813)
 21. července – Jakub Dvořecký, duchovní a historik († 27. dubna 1814)
 2. srpna – Dominik Oesterreicher, pozdně barokní malíř († 12. března 1809)
 27. listopadu – Antonín Stamic, houslista, violista a skladatel († 1800)
 30. listopadu – Tomáš Juren, evangelický písmák, kazatel a malíř († 9. ledna 1829)
 neznámé datum
 František Kočvara, skladatel († 2. září 1791)
 Jan Bohumír Práč, sběratel lidových písní a skladatel († 1818)
 František Antonín Rössler, kontrabasista, dirigent a skladatel († 30. června 1792)
 Arnošt Vančura, skladatel, klavírista a dirigent v Rusku († 1802)
 Kajetán Vogl, kněz a skladatel († 27. srpna 1794)
 Anton Majer, mistr kameník († 1820)
 Svět
 18. ledna – Johann Gottlob Schneider, německý filolog a přírodovědec († 1822)
 20. ledna – Luisa Dánská a Norská, dánská princezna († 12. ledna 1831)
 4. února – Johanna Gabriela Habsbursko-Lotrinská, dcera Marie Terezie († 23. prosince 1762)
 14. února – René Desfontaines, francouzský botanik († 1831)
 9. března – Johann Friedrich August Tischbein, německý malíř († 21. června 1812)
 16. března – Caroline Herschel, britská astronomka německého původu († 9. ledna 1848)
 23. března – Johannes Matthias Sperger, rakouský skladatel († 13. května 1812)
 1. dubna – Hugo Kołłątaj, polský spisovatel a filozof († 28. února 1812)
 7. dubna – Donatien Rochambeau, francouzský generál († 20. října 1813)
 24. dubna – Simon Antoine Jean L'Huilier, švýcarský matematik († 28. března 1840)
 13. května – Lorenzo Mascheroni, italský básník a matematik († 14. července 1801)
 13. června – James Burney, anglický kontradmirál († 17. listopadu 1821)
 18. června – Johann Jahn, rakouský biblista a orientalista († 16. srpna 1816)
 23. června – Déodat Gratet de Dolomieu, francouzský mineralog a geolog († 28. listopadu 1801)
 7. července – August Wilhelm von Bismarck, pruský politik († 3. února 1783)
 25. července – Henry Knox, americký důstojník a ministr († 21. října 1806)
 29. července – Fabre d'Églantine, francouzský herec a politik († 5. dubna 1794)
 2. srpna – Johann Sigmund Riesch, rakouský generál jezdectva († 2. listopadu 1821)
 10. srpna – Daniel Gottlob Türk, německý skladatel, varhaník a pedagog († 26. srpna 1813)
 18. srpna – Antonio Salieri, italský skladatel († 7. května 1825)
 24. srpna – Laetitia Ramolino, matka Napoleona († 2. února 1836)
 27. srpna – Dorothy Benticková, vévodkyně z Portlandu, přímá předkyně britské královny Alžběty II. († 3. června 1794)
 13. září – Friedrich Ludwig von Sckell, německý architekt († 24. února 1823)
 21. října – Juraj Fándly, slovenský spisovatel a včelař († 7. března 1811)
 4. prosince – Henri Grégoire, kněz a revolucionář († 1831)
 6. prosince – Pierre-Henri de Valenciennes, francouzský malíř († 16. února 1819)
 8. prosince – Giuseppe Cades, italský malíř († 8. prosince1799)
 12. prosince – Anne Barnardová, skotská básnířka a spisovatelka († 1816)
 23. prosince – Fridrich August I. Saský, saský král († 5. května 1827)
 neznámé datum
 Murad Bej, mamlúcký emír a místodržitel Egypta († 1. května 1801)
 Jacob Shallus, americký písař, který sepsal originál Ústavy USA († 18. dubna 1796)
 Úmrtí
 Česko
 23. dubna – František Karel Vratislav z Mitrovic, šlechtic (* 8. září 1679 nebo 1680)
 19. listopadu – Franz Retz, jezuita, 15. generální představený Tovaryšstva Ježíšova (* 13. září 1673)
 Svět
 23. ledna – Ludovico Antonio Muratori, italský katolický kněz,historik (* 21. října 1672)
 22. února – Pietro Filippo Scarlatti, italský barokní skladatel (* 5. ledna 1679)
 7. března – Cornelis Troost, nizozemský malíř období baroka (* 8. října 1697)
 23. března – Samuel Mikovíny, slovenský kartograf a polyhistor (* 1686)
 19. května – Kryšpín z Viterba, katolický světec (* 13. listopadu 1668)
 29. května – Giuseppe Porsile, italský hudební skladatel (* 5. května 1680)
 28. července – Johann Sebastian Bach, německý barokní skladatel (* 21. března 1685)
 31. července – Jan V. Portugalský, portugalský král (* 1689)
 2. srpna – Emine Muslı Kadınefendi, konkubína osmanského sultána Ahmeda III. (* 1699)
 12. srpna – Rachel Ruyschová, nizozemská malířka specializovaná na zátiší s květinami (* 1664)
 16. října – Sylvius Leopold Weiss, německý hudební skladatel
 1. prosince – Johann Gabriel Doppelmayr, německý astronom (* 27. září 1677)
 11. listopadu – Apostolo Zeno, italský básník, libretista a novinář (* 11. prosince 1668)
 30. listopadu – Maurice de Saxe, německý šlechtic a vojevůdce ve francouzských službách (* 28. října 1696)
 21. prosince – Alžběta Kristýna Brunšvicko-Wolfenbüttelská, manželka císaře Karla VI. a matka Marie Terezie (* 1691)
 Hlavy států
 Francie – Ludvík XV. (1715–1774)
 Habsburská monarchie – Marie Terezie (1740–1780)
 Osmanská říše – Mahmud I. (1730–1754)
 Polsko – August III. (1734–1763)
 Prusko – Fridrich II. (1740–1786)
 Rusko – Alžběta Petrovna (1741–1762)
 Španělsko – Ferdinand VI. (1746–1759)
 Švédsko – Frederik I. (1720–1751)
 Velká Británie – Jiří II. (1727–1760)
 Svatá říše římská – František I. Štěpán Lotrinský (1745–1765)
 Papež – Benedikt XIV. (1740–1758)
 Japonsko – Momozono (1747–1762)
 Perská říše – Šáhruch
 Externí odkazy
 18. století


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 5.7.2008
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali ta’ l-Unjoni Ewropea
 C 171/3
 Sentenza tal-Qorti tal-Ġustizzja (Ir-Raba' Awla) tal-15 ta' Mejju 2008 (talbiet għal deċiżjoni preliminari mill-Consiglio di Stato — L-Italja) — SECAP SpA (C-147/06) vs Comune di Torino, fil-preżenza ta': Tecnoimprese Srl, Gambarana Impianti Snc, ICA Srl, Cosmat Srl, Consorzio Ravennate, ARCAS SpA, Regione Piemonte, u Santorso Soc. coop. arl (C-148/06) vs Comune di Torino, fil-preżenza ta': Bresciani Bruno Srl, Azienda Agricola Tekno Green Srl, Borio Giacomo Srl, Costrade Srl
 (Kawża magħquda C-147/06 u C-148/06) (1)
 (Kuntratti għal xogħlijiet pubbliċi - Għoti ta' kuntratti - Offerti baxxi b'mod anormali - Modi ta' esklużjoni - Kuntratti għal xogħlijiet li ma jilħqux il-livelli ta' valur previsti mid-Direttivi 93/37/KEE u 2004/18/KE - Obbligi ta' l-awtorità kontraenti li jirriżultaw minn prinċipji fundamentali tad-dritt Komunitarju)
 (2008/C 171/04)
 Lingwa tal-kawża: It-Taljan
 Qorti tar-rinviju
 Consiglio di Stato
 Partijiet fil-kawża prinċipali
 Rikorrenti: SECAP SpA (C-147/06), Santorso Soc. coop. arl (C-148/06)
 Konvenut: Comune di Torino
 Fil-preżenza ta': Tecnoimprese Srl, Gambarana Impianti Snc, ICA Srl, Cosmat Srl, Consorzio Ravennate, ARCAS SpA, Regione Piemonte (C-147/06), Bresciani Bruno Srl, Azienda Agricola Tekno Green Srl, Borio Giacomo Srl, Costrade Srl (C-148/06)
 Suġġett
 Talba għal deċiżjoni preliminari — Consiglio di Stato — Interpretazzjoni ta' l-Artikolu 30(4) tad-Direttiva tal-Kunsill 93/37/KEE, ta' l-14 ta' Ġunju 1993, li tikkonċerna l-koordinament tal-proċeduri għall-għoti ta' kuntratti tax-xogħlijiet pubbliċi (ĠU L 199, p. 54) u ta' l-Artikolu 55(1) u (2) tad-Direttiva 2004/18/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill, tal-31 ta' Marzu 2004, fuq koordinazzjoni ta' proċeduri għall-għoti ta' kuntratti għal xogħlijiet pubbliċi, kuntratti għal provvisti pubbliċi u kuntratti għal servizzi pubbliċi (ĠU L 134, p. 114) — Offerti baxxi b'mod anormali — Portata ta' l-obbligu li tinbeda proċedura ta' verifika kontradittorja
 Dispożittiv
 Ir-regoli fundamentali tat-Trattat KE dwar il-libertà ta' stabbiliment u l-libertà li jiġu pprovduti servizzi, kif ukoll il-prinċipju ġenerali ta' non-diskriminazzjoni, jipprekludu leġiżlazzjoni nazzjonali li, f'dak li jirrigwarda l-kuntratti ta' valur inqas mil-livell stabbilit fl-Artikolu 6(1)(a) tad-Direttiva tal-Kunsill 93/37/KEE, ta' l-14 ta' Ġunju 1993, li tikkonċerna l-koordinament tal-proċeduri għall-għoti ta' kuntratti tax-xogħlijiet pubbliċi, kif emendata permezz tad-Direttiva 97/52/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill, tat-13 ta' Ottubru 1997, u li jkollhom interess transkonfinali ċert, tobbliga imperattivament lill-awtoritajiet kontraenti, meta n-numru ta' offerti validi jkun aktar minn ħamsa, jeskludu awtomatikament l-offerti kkunsidrati bħala baxxi b'mod anormali meta mqabbla mal-prestazzjoni, skond kriterju matematiku previst minn din il-leġiżlazzjoni, mingħajr ma tħalli ebda possibbilità lill-imsemmija awtoritajiet kontraenti li jivverifikaw l-elementi kostitwenti ta' dawn l-offerti billi jitolbu dettalji dwar dawn l-elementi mingħand l-offerenti. Dan ma jkunx il-każ jekk leġiżlazzjoni nazzjonali jew lokali, jew saħansitra l-awtorità kontraenti kkonċernata, minħabba n-numru kbir ħafna ta' offerti li jista' jobbliga lill-awtorità kontraenti tivverifika, b'mod kontradittorju, numru ta' offerti tant kbir li jkun aktar mill-kapaċità amministrattiva tagħha jew jista', minħabba d-dewmien li din il-verifika tista' toħloq, ipoġġi fil-periklu t-twettiq tal-proġett, jistabbilixxu livell raġjonevoli li jekk ma jintlaħaqx tiġi applikata l-esklużjoni awtomatika ta' offerti baxxi b'mod anormali.
 (1) ĠU C 143, 17.6.2006.
 ĠU C 154, 1.7.2006.


type: other

text:
Up-742/16
 ECLI:SI:USRS:2020:Up.742.16
 Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 70188/2010 z dne 23. 6. 2016 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. IV Kp 70188/2010 z dne 28. 5. 2015 in sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 70188/2010 z dne 5. 12. 2014
 Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. I Ips 70188/2010 z dne 23. 6. 2016 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru št. IV Kp 70188/2010 z dne 28. 5. 2015 in sodbo Okrožnega sodišča v Kopru št. I K 70188/2010 z dne 5. 12. 2014 se ne sprejme.
 Sodišče prve stopnje ni v ničemer konkretiziralo očitanih dejanj, ki jih ne bi vsebovala že obtožba. V njej so opisana konkretna ravnanja vsakega obdolženca posebej. Stališče Vrhovnega sodišča, da ni prišlo do prekoračitve obtožbe in zato sodišče prve stopnje ni aktivno prispevalo k pregonu obdolženke, ni ustavno sporno. Iz sodbe Vrhovnega sodišča jasno izhajajo razlogi za takšno stališče, zato pritožnica z navedbo, da naj se sodba do njenih bistvenih navedb ne bi opredelila, ne more uspeti. Stališče Vrhovnega sodišča, da s prikritim snemanjem pogovorov o zadevah stečajnega postopka ni bilo poseženo v zasebnost udeležencev pogovorov, ker pogovori niso bili zasebne narave, temveč le v pravico na glasu, ni skladno z ustavnosodnim testom upravičenega pričakovanja zasebnosti. Vendar pa pogoji za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo niso izpolnjeni, če sodišče poseg v pravico do zasebnosti ustavnoskladno pretehta z vidika načela sorazmernosti, upoštevaje vse okoliščine primera.
 up-742-16.pdf
 Up-742/16-11
 Senat Ustavnega sodišča je v postopku za preizkus ustavne pritožbe, ki jo je vložila Andreja Terpotec, Radlje ob Dravi, ki jo zastopa Odvetniška družba Čeferin, o. p., d. o. o., Grosuplje, na seji 3. februarja 2020
 1. Pritožnica je bila z izpodbijano pravnomočno sodbo spoznana za krivo kaznivega dejanja pomoči h kaznivemu dejanju jemanja podkupnine po prvem odstavku 261. člena v zvezi s prvim odstavkom 38. člena Kazenskega zakonika (Uradni list RS, št. 55/08, 66/08 – popr. in 39/09 – v nadaljevanju KZ-1). Izrečena ji je bila pogojna obsodba s kaznijo šestih mesecev zapora in preizkusno dobo dveh let ter denarna kazen v višini 1.800 EUR. Vrhovno sodišče je pritožničino zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo.
 2. Zoper navedene sodne odločbe pritožnica vlaga ustavno pritožbo zaradi kršitve 22., 23., 27., 29., 35. in 37. člena Ustave. Sodišče prve stopnje naj bi v ponovljenem sojenju opis kaznivega dejanja v izreku samo dopolnilo z abstraktnim delom opisa, dodalo cel tretji odstavek konkretnega opisa ter spremenilo datum storitve kaznivega dejanja v pritožničino škodo, s čimer naj bi se postavilo v vlogo tožilstva in prekoračilo obtožbo. Tako naj bi prekršilo 22., 23. in 27. člen Ustave. Ravnalo naj bi pristransko in pritožnico postavilo v neenakopraven položaj. Prekršeni naj bi bili načeli enakosti orožij in domneva nedolžnosti. Z istimi kršitvami naj bi bili obremenjeni tudi sodbi sodišča druge stopnje in Vrhovnega sodišča.
 3. Sodišče druge stopnje in Vrhovno sodišče naj se ne bi opredelili do nekaterih bistvenih navedb iz pritožbe zoper sodbo sodišča prve stopnje in zahteve za varstvo zakonitosti, ki se nanašajo na zatrjevano postopanje sodišča, s čimer naj bi kršili 22. člen Ustave.
 4. Sodba sodišča prve stopnje naj bi bila po pritožničinem prepričanju oprta na nezakonite dokaze, ki bi morali biti izločeni. Zvočni posnetki, ki naj bi jih napravil Dejan Škerlič v razgovorih s Sebastjanom Čagranom, naj bi bili pridobljeni s kršitvijo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Dejan Škerlič naj bi posnetke napravil z vednostjo policije oziroma celo po njenih navodilih brez sodne odredbe. Stališče sodišč v izpodbijanih sodbah, da naj Dejan Škerlič ne bi posegel v komunikacijsko zasebnost sodelujočih, temveč kvečjemu v pravico na glasu posnetih oseb, naj ne bi bilo skladno s 35. in 37. členom Ustave. Pritožnica se ne strinja z oceno sodišč, da naj pogovor o zadevah stečajnega postopka ne bi bil predmet varstva po 35. in 37. členu Ustave, ker se pogovori niso nanašali na zasebno ali družinsko življenje posnetih oseb. Test razumnega pričakovanja zasebnosti bi bilo treba razumeti širše. Poseg v zasebnost po prepričanju pritožnice tudi ni bil sorazmeren. Stališče sodišč, da naj tudi drugi posnetek ne bi bil napravljen z vednostjo policije, naj bi bilo arbitrarno in naj bi zato predstavljalo kršitev 22. člena Ustave. Ker naj tako pridobljeni dokazi ne bi bili izločeni in naj bi se nanje oprla sodba, naj bi bile kršene tudi pravice iz 22., 23. in 29. člena Ustave.
 5. Iz izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča izhaja, da je sodišče očitke v zvezi s prekoračitvijo obtožnega akta presojalo le z vidika zakonskih določb. V zahtevi za varstvo zakonitosti ni najti obrazloženih očitkov o kršitvah načel enakosti orožij in domneve nedolžnosti, zato materialno nista izčrpana (prvi odstavek 51. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo in 109/12 – v nadaljevanju ZUstS).
 6. Pritožnica sodišču očita, da naj bi "stopilo v čevlje tožilstva" in s tem kršilo pravico do nepristranskega sodišča iz 23. člena Ustave. Iz prvega odstavka navedenega člena Ustave izhaja pravica vsakogar, da o njegovih obtožbah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Prekoračitev obtožbe s strani sodišča bi po vsebini lahko pomenila, da sodišče ni nepristransko in vnaprej neopredeljeno zgolj ocenjevalo izvedenih dokazov, temveč je aktivno prispevalo k pregonu obdolženca. Identiteto med obtožbo in sodbo ureja 354. člen Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 32/12 – uradno prečiščeno besedilo, 47/13, 87/14, 66/17 in 22/19 – ZKP), ki v prvem odstavku določa, da se sme sodba nanašati samo na dejanje, ki je predmet obtožbe, obsežene v vloženi oziroma na glavni obravnavi spremenjeni ali razširjeni obtožnici. Vrhovno sodišče je v izpodbijani sodbi poudarilo, da morata imeti sodba in obtožba za podlago isti historični dogodek in da abstraktni del opisa kaznivega dejanja ni obvezna sestavina obtožnega akta oziroma sodbe.
 7. Iz sodbe Vrhovnega sodišča izhaja, da naj sodišče prve stopnje ne bi samo dodalo konkretnega opisa kaznivega dejanja, ki ga ne bi vseboval že sam obtožni akt. Bistven očitek sodišča pritožnici naj bi bil, da je v obdobju od 26. 1. do 29. 1. 2009 v Radljah ob Dravi po dogovoru s Sebastjanom Čagranom in Suzano Gale sestavila otvoritveno stečajno bilanco družbe Montec, d.o.o., Koper – v stečaju, v kateri je v postavkah "dana posojila" in "terjatve" vpisala, da posojil in terjatev ni, čeprav je vedela, da temu ni tako, saj je posedovala knjigovodsko dokumentacijo navedene družbe, nato pa ponarejeno bilanco predala Sebastjanu Čagranu, slednji pa Suzani Gale. Dejanje pomoči pritožnice h kaznivemu dejanju jemanja podkupnine po prvem odstavku 261. člena KZ-1 naj bi bilo v sodbi konkretno opisano in naj bi bilo, z izjemo časa storitve, identično opisu dejanja v obtožnici. Glede časa naj bi namreč sodišče kritično obdobje, kot naj bi bilo navedeno v obtožnici, skrajšalo za en dan (iz dne 30. 1. na 29. 1. 2009). Izpustilo naj bi tudi besedno zvezo "neugotovljenega dne", kar pa naj na časovno opredelitev ne bi imelo nobenega vpliva oziroma ga s tem ni razširilo, temveč naj bi ga kvečjemu dejansko zožilo, zaradi česar naj do prekoračitve obtožbe ne bi moglo priti (glej tč. 6 obrazložitve).
 8. V zvezi z očitkom, da naj bi sodišče dodalo tretji odstavek konkretnega dela opisa dejanja, ki ga je storila pritožnica, je Vrhovno sodišče poudarilo, da naj bi že sodišče druge stopnje izpostavilo, da dejanja, ki ga je storila pritožnica, ni mogoče iztrgati iz vsebine obtožbe, ki naj bi vključevala tudi izvršitvena ravnanja pravnomočno obsojenih Suzane Gale in Sebastjana Čagrana, ki sta s pomočjo obsojenke storila kaznivo dejanje jemanja podkupnine. Ker naj bi že iz vsebine obtožbe izhajalo, da so bila njihova dejanja povezana in da naj bi bilo v obtožbi opisano tudi konkretno dejanje obsojene Suzane Gale, pri katerem je pritožnica pomagala, naj sodišče prve stopnje s tem, ko je v izreku opisalo tudi izvršitveno dejanje obsojene Suzane Gale, ne bi prekoračilo obtožbe (glej tč. 7 obrazložitve).
 9. Stališča Vrhovnega sodišča niso v neskladju z Ustavo. Sodišče prve stopnje ni samo v ničemer konkretiziralo očitanih dejanj, ki jih ne bi vsebovala že obtožba. Kazenski postopek je tekel zoper tri osebe na podlagi istega historičnega dogodka, tudi zoper pritožnico. Iz ustavni pritožbi priložene obtožbe Okrožnega državnega tožilstva v Kopru št. Kt 123/09 VB z dne 6. 9. 2010 izhaja, da se ta glasi zoper vse tri osebe in da so v njej posebej opisana tudi konkretna ravnanja vsakega obdolženca posebej, vključno z okoliščinami, navedenimi v spornem tretjem odstavku, ki naj bi ga izreku dodalo sodišče prve stopnje. Ta odstavek izreka izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje po vsebini pojasnjuje konkretno ravnanje Suzane Gale, ki ji je pritožnica v zvezi z njim nudila očitano pomoč, slednje pa je v celoti izhajalo tudi iz obtožbe. Do prekoračitve obtožbe tako ni prišlo in kršitev 23. člena Ustave ni podana.
 10. Iz obrazložitve Vrhovnega sodišča jasno izhajajo razlogi, zakaj očitki o prenosu dokaznega bremena na sodišče, o postavljanju v vlogo državnega tožilstva, ravnanju v škodo pritožnice in nedopustnemu dopolnjevanju obtožbe niso utemeljeni. Zato pritožnica z očitkom, da se Vrhovno sodišče do njenih bistvenih navedb ni opredelilo (22. člen Ustave), ne more uspeti (glej tč. 5–7 obrazložitve).
 11. Pritožnica je sodbi očitala tudi, da se opira na nezakonito pridobljene dokaze (zvočne posnetke), ki bi jih bilo treba izločiti. V zahtevi za varstvo zakonitosti je pritožnica zavzela stališče, da ne izpodbija ugotovljenega dejanskega stanja, da so bili sporni zvočni posnetki posneti samoiniciativno (in ne na predlog policije). Tudi Vrhovno sodišče je presojo opravilo na podlagi pravnomočno ugotovljenih okoliščin, da tudi drugi posnetek ni mogel nastati po navodilih policije (glej tč. 9 obrazložitve). Pritožnica v ustavni pritožbi zatrjuje, da je tako ugotovljeno dejansko stanje očitno arbitrarno in protispisno, s čimer utemeljuje kršitev 22. člena Ustave. Ker takšnih trditev ni navajala že v zahtevi za varstvo zakonitosti in jih iz tega vidika tudi ni presojalo Vrhovno sodišče, očitek ni materialno izčrpan.
 12. Očitek pritožnice iz ustavne pritožbe, da so dokazi nedopustni, ker naj bi se s snemanjem prekomerno poseglo v komunikacijsko zasebnost udeležencev pogovora tudi v okoliščinah, da policija s snemanjem ni bila seznanjena oziroma zanj ni podala navodila, ni materialno izčrpan. Iz zahteve za varstvo zakonitosti namreč izhaja stališče pritožnice, da dokaz s prvim zvočnim posnetkom ne poseže prekomerno v navedeno pravico. Vendar pa je Vrhovno sodišče kljub temu opravilo presojo dopustnosti takšnih dokazov (glej tč. 9 obrazložitve).
 13. Vrhovno sodišče je v zvezi s tem zavzelo stališče, da je treba glede trditev pritožnice, da naj bi oškodovanec Dejan Škerlič s prikritim snemanjem pogovorov z obsojenim Sebastijanom Čagranom nedopustno posegel v njegovo zasebnost, pritrditi razlogom sodišča prve stopnje v sodbi št. I K 70188/2010 z dne 13. 9. 2013.[1] Tako naj ne bi šlo za pogovore, ki bi razkrivali zasebnost sogovornika, temveč pogovore o zadevah stečajnega postopka, zato naj bi bilo mogoče oškodovancu očitati kvečjemu, da je s svojim ravnanjem posegel v pravico obsojenega Sebastijana Čagrana na glasu. Poseg v to pravico pa naj ne bi mogel prevladati nad pravico oškodovanca, da zaščiti svoje interese odgovorne osebe gospodarske družbe v stečajnem postopku, če je v te njegove interese poseženo s kaznivim dejanjem.
 14. Ustavno sodišče je v svoji presoji že večkrat poudarilo, da Ustava tisti del zasebnosti, ki se nanaša na svobodo komuniciranja, varuje dvakrat: v 35. členu, kjer postavi splošno pravilo, da ima vsakdo pravico do zasebnosti in da je zasebnost nedotakljiva, in še posebej v prvem odstavku 37. člena, s katerim je zagotovljena tajnost pisem in drugih občil. Človekova zasebnost, katere nedotakljivost zagotavlja 35. člen Ustave, je v območju človekovega bivanja bolj ali manj sklenjena celota njegovih ravnanj in ukvarjanj, občutij in razmerij, za katero je značilno in konstitutivno, da si jo človek oblikuje in vzdržuje sam ali sam z najbližjimi, s katerimi je v intimni skupnosti, na primer z življenjskim partnerjem, in da v njej biva z občutkom varnosti pred vdorom javnosti ali kogarkoli nezaželenega. Običajen in bistveni del ali vidik te celote so torej tudi človekova ravnanja. Vanje sodi tudi pravica človeka do lastnega glasu, pravica na glasu. Ta zagotavlja vsakomur, da sam odloči o podobi svoje osebnosti v komunikaciji z drugimi. V človekovi besedi se namreč izraža njegova osebnost. K tej temeljni pravici sodi tudi to, da se človek sam odloči o tem, kdo bo slišal vsebino komunikacije – le sogovornik, določena zaključena skupina ljudi ali javnost. Svojo vsebino najde ta pravica v upravičenju vsakega človeka o tem, ali bo njegov glas posnet in s tem preko nosilca zvoka morda posredovan tretjim osebam, s čimer se beseda in glas od njega ločita in osamosvojita. Zvočni zapis daje oblast nad tujo osebo, tujo osebno dobrino, ker omogoča ponovitev in tako posega v izključno pravico osebe, da razpolaga s tem, kar je govorila, da sama odloča, kdo naj to sliši ali kdo lahko to sliši. Človeška komunikacija je z zagotovljenim varstvom v 35. členu in še posebej v 37. členu Ustave zaščitena pred tem, da bi besede (nepremišljena ali impulzivna izjava, površno mnenje ali pa kakršenkoli pogovor zaradi vsebine ali tona glasu v drugačnih okoliščinah) pričale proti tistemu, ki jih je izgovoril. Zato je zagotovljeno varstvo pred (tajnim) snemanjem pogovorov brez dovoljenja vseh oseb, ki v pogovoru sodelujejo. Če se človek obnaša tako, da lahko njegovo besedo brez posebnih naporov sliši nekdo tretji, pa mora posledice nositi sam. Bistveno je torej, ali lahko človek glede na okoliščine primera utemeljeno pričakuje, da ga tretja oseba ne bo slišala. Pravica tudi ni kršena, če oseba tretji osebi dovoli bodisi snemanje bodisi poslušanje. Pravica na glasu tudi ni omejena glede na vsebino razgovora. Za varstvo te pravice ni pomembno, da je vsebina pogovora intimne narave ali da gre za izmenjavo tajnih podatkov (npr. poslovnih skrivnosti), kot tudi ne to, ali sta se sogovornika posebej dogovorila, da je pogovor tajen.[2]
 15. Poudariti velja, da v obravnavanem primeru drugi odstavek 37. člena Ustave po sami naravi ni upošteven, saj gre za razmerje med dvema zasebnopravnima subjektoma (udeležencema pogovora). Za presojo obravnavane zadeve je tako odločilna zgornja premisa prvi odstavek 37. člena Ustave, ki varuje pisemsko tajnost kot poseben vidik zasebnosti. Zahteve, ki izhajajo iz drugega odstavka tega člena, so upoštevne v primerih, kadar v pravico posameznika posega država.[3]
 16. V prvem odstavku 37. člena Ustava zagotavlja svobodno in nenadzorovano komunikacijo in s tem zaupnost razmerij, v katera pri sporočanju vstopa posameznik. Pravica do komunikacijske zasebnosti v prvi vrsti varuje vsebino posredovanega sporočila. Zagotavlja varstvo posameznikovega interesa, da se brez njegove privolitve nihče ne seznani z vsebino sporočila, ki ga posreduje prek kateregakoli sredstva, ki omogoča izmenjavo oziroma posredovanje informacij, kot tudi interes posameznika, da svobodno odloča o tem, komu, v kolikšnem obsegu, na kakšen način in pod kakšnimi pogoji bo določeno sporočilo posredoval. Ključni ustavnosodni test, po katerem Ustavno sodišče presoja, ali določena komunikacija uživa varstvo iz 37. člena Ustave, je upravičeno pričakovanje zasebnosti.[4]
 17. Ni prepričljivega razloga za stališče, da bi varstvo po 35. in 37. členu Ustave odrekli zasebnemu pogovoru, kadar ta ne poteka s pomočjo komunikacijskih sredstev, temveč osebno in neposredno – v pogovoru.[5] Kot že navedeno, je ključni ustavnosodni test, po katerem Ustavno sodišče presoja, ali določena komunikacija uživa varstvo iz 37. člena Ustave, upravičeno pričakovanje zasebnosti. Doktrina upravičeno pričakovane zasebnosti velja ne le glede prostorske zasebnosti, temveč tudi glede komunikacijske zasebnosti. Predmet varstva prvega odstavka 37. člena Ustave je tista komunikacija, za katero posameznik upravičeno pričakuje zasebnost in to jasno izkaže navzven.[6] Če je odgovor na vprašanje pritrdilen, je treba poseg v komunikacijsko zasebnost oceniti še z vidika ustavnega načela sorazmernosti.[7]
 18. Stališče Vrhovnega sodišča v izpodbijani sodbi, da je bilo udeležencem pogovorov poseženo "le" v pravico na glasu, ni utemeljeno. Posneti pogovori so bili zasebne narave in udeleženci pogovora so utemeljeno pričakovali, da imajo nadzor nad tem, kdo vse pogovor sliši, prav tako iz pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja ne izhaja, da bi bili s snemanjem seznanjeni, kaj šele da bi vanj privolili. Okoliščina, da se niso pogovarjali o "intimnih" ali "družinskih", temveč o poslovnih zadevah, sama po sebi še ne pomeni, da pogovora niso razumeli kot zasebnega. Nasprotno, pogovor je tekel o občutljivih poslovnih in postopkovnih vprašanjih in takšni komunikaciji v samem izhodišču ni mogoče odreči varstva pravice do komunikacijske zasebnosti. Udeleženci komunikacije, ki namenoma poteka zasebno in tako, da pogovora druge osebe ne morejo slišati oziroma to utemeljeno pričakujejo udeleženci samega pogovora, upravičeno pričakujejo zasebnost. Stališče, da tak pogovor glede na vsebino in okoliščine sploh ni predmet varstva pravice do zasebnosti, ni skladno s pravico iz prvega odstavka 37. člena Ustave. Takšno stališče bi pomenilo, da tak pogovor ne spada v domet varstva pravic iz 35. in 37. člena Ustave z vsebinskega vidika komunikacijske zasebnosti (temveč le z vidika pravice na glasu) in se zato vprašanje dopustnosti omejitve te pravice sploh ne bi zastavilo.[8]
 19. Iz stališča, da konkretni pogovor spada v domet varstva pravice do komunikacijske zasebnosti in da so udeleženci pogovora utemeljeno pričakovali zasebnost, še ne izhaja, da predstavlja vsakršen poseg v to pravico tudi njeno kršitev. Posegi v človekove pravice so lahko tudi ustavno dopustni, če so izpolnjeni pogoji iz Ustave, zlasti iz tretjega odstavka 15. člena in 2. člena Ustave.[9]
 20. Iz izpodbijane sodbe Vrhovnega sodišča in sodbe sodišča prve stopnje, na katero se Vrhovno sodišče pri tem izrecno sklicuje,[10] kljub temu, da je poseg ocenjevalo le iz vidika pravice na glasu, vendarle izhaja, da je pri oceni njegove dopustnosti upoštevalo vse ključne okoliščine in tehtalo težo posledic posega z zasledovanim ciljem oziroma pridobljenimi koristmi. Sodišče prve stopnje je v sodbi št. I K 70188/2010 z dne 13. 9. 2013 pri presoji upoštevalo, da naj bi oškodovanec posnetke napravil samoiniciativno in da naj bi posnetke naredil z namenom zaščite svojih interesov odgovorne osebe gospodarske družbe v stečajnem postopku, v katere je bilo poseženo s kaznivim dejanjem. Tako naj bi se želel zavarovati pred posegom v svojo lastno varnost in dostojanstvo (34. člen Ustave). Sodišče je upoštevalo tudi težo koruptivnih dejanj (družbeno škodljivost) in primerjalo predpisane kazenske sankcije. Pritrditi je mogoče stališču Vrhovnega sodišča, da storilec med samim izvajanjem kaznivih dejanj ne more pričakovati iste stopnje varstva pravic do njegove zasebnosti, zlasti če gre za neposredno izvrševanje težjih kaznivih dejanj. Prav ti razlogi so upoštevni tudi za presojo posega v pravico do komunikacijske zasebnosti.
 21. Iz navedenega izhaja, da tudi presoja z vidika ustavnoskladno oblikovane zgornje premise odločanja, tj. z vidika pravice do komunikacijske zasebnosti iz prvega odstavka 37. člena Ustave, v obravnavanem primeru pripelje do enake odločitve, kot jo je v zadevi sprejelo Vrhovno sodišče. Zvočni posnetki so bili pridobljeni s posegom v ustavno pravico, vendar ta sam po sebi ni bil nesorazmeren in je zato skladen z Ustavo. Sporni dokazi tako niso bili pridobljeni s kršitvijo človekovih pravic in temeljnih svoboščin in jih ni bilo treba izločiti iz spisa, sodba pa se je nanje utemeljeno uprla. Zatrjevane kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin iz 22., 23., 29., 35. in 37. člena Ustave glede na navedeno niso utemeljene.
 22. Glede na navedeno pogoji iz drugega odstavka 55.b člena ZUstS za sprejem ustavne pritožbe v obravnavo niso izpolnjeni.
 23. Senat Ustavnega sodišča je sprejel ta sklep na podlagi drugega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: namestnik predsednika senata DDr. Klemen Jaklič ter člana dr. Marijan Pavčnik in dr. Katja Šugman Stubbs. Sklep je sprejel soglasno.
 [1] Sodišče prve stopnje je v sodbi št. I K 70188/2010 z dne 13. 9. 2013 zoper obtožena Suzano Gale in Sebastjana Čagrana glede zahteve za izločitev dokazov – zvočnih posnetkov – zavzelo stališče, da je Dejan Škerlič posnetke napravil samoiniciativno; da naj bi vsi pogovori tekli o zadevah stečajnega postopka in ni šlo za pogovore zaupne narave oziroma o zasebnih ali družinskih zadevah; da naj vpletene osebe ne bi imele razloga pričakovati nikakršne zaupnosti ali zasebnosti, zato naj vsebina teh pogovorov ne bi bila predmet varstva po 35. členu Ustave; da naj bi Dejan Škerlič posegel le v pravico na glasu obtoženih, kar je manjši del sfere človekove osebnosti, katere nedotakljivost je varovana z Ustavo; da naj bi Dejan Škerlič posnetke naredil z namenom zaščite svojih interesov odgovorne osebe gospodarske družbe v stečajnem postopku oziroma da bi se zavaroval pred posegom v njegovo lastno varnost in dostojanstvo, kot naj bi ga zaznal s strani obtožene Suzane Gale in Sebastjana Čagrana (34. člen Ustave); da naj bi test sorazmernosti pokazal, da pravici iz 34. in 33. člena Ustave ter pravne varnosti iz 2. člena Ustave pretehtajo nad pravico do nedotakljivosti človekove osebnosti (oziroma pravico na glasu oseb, ki posegajo v prej navedene pravice; koruptivna dejanja uradnih oseb naj bi bila namreč družbeno škodljiva; to naj bi izražala tudi primerjava predpisanih kazenskih sankcij).
 [2] Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-472/02 z dne 7. 10. 2004 (Uradni list RS, št. 114/04, in OdlUS XIII, 85), tč. 9–13.
 [3] Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-444/09 z dne 12. 4. 2012 (Uradni list RS, št. 35/12), tč. 12.
 [4] Glej odločbo Ustavnega sodišča št. Up-540/11 z dne 13. 2. 2014 (Uradni list RS, št. 20/14, in OdlUS XX, 33), tč. 9, 11.
 [5] V odločbi Ustavnega sodišča št. U-I-25/95 z dne 27. 11. 1997 (Uradni list RS, št. 5/98, in OdlUS VI, 158) je šlo za vprašanje prisluškovanja v prostorih s tehničnimi napravami, s katerimi se neselektivno prisluškuje celotnemu dogajanju v določenem prostoru in vsakemu posamezniku, ki se tam trenutno nahaja, zaupnim pogovorom in vsakršnim komunikacijam med navzočimi v prostoru. Ustavno sodišče je poudarilo, da predvsem prisluškovanje zaupnemu pogovoru zadeva enega najožjih krogov splošne osebnostne pravice in hkrati pravice do zasebnosti. Glej zlasti tč. 39 obrazložitve. V tej odločbi je šlo sicer za drugačen primer, kjer je v pravico do zasebnosti posegla država. Za obravnavani primer pa je pomembna okoliščina, da je šlo za varstvo (tudi) tistih pogovorov, ki se v prostoru odvijajo osebno in neposredno, tj. brez komunikacijskih sredstev.
 [6] Glej odločbo št. Up-979/15 z dne 21. 6. 2018 (Uradni list RS, št. 54/18, in OdlUS XXIII, 26), tč. 18.
 [7] Podobno je Ustavno sodišče v odločbi št. Up-979/15 najprej ugotovilo, da je pritožnik v konkretnem primeru utemeljeno pričakoval zasebnost in verjel, da vsebina sporočil ne bo razkrita tretjim osebam, nato pa nadaljevalo s presojo sorazmernosti posega v pravico do komunikacijske zasebnosti (glej tč. 20–24).
 [8] Slednje bi potemtakem moralo veljati tudi v primerih, kadar bi v zasebnost takšnega pogovora posegali organi pregona npr. s pomočjo prikritih preiskovalnih ukrepov. Takšno stališče bi bilo očitno nesprejemljivo, saj pogoji iz drugega odstavka 37. člena Ustave ne bi bili upoštevni.
 [9] Glej odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-18/02 z dne 24. 10. 2003 (Uradni list RS, št. 108/03, in OdlUS XII, 86).
 [10] Glej tč. 13, obrazložitve.
 Andreja Terpotec, Radlje ob Dravi
 US32300


type: legislation

text:
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 23.11.2015
 COM(2015) 805 final
 2015/0271(NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie, pokud jde o rozhodnutí týkající se rolí a úkolů organizace Eurocontrol a centralizovaných služeb, která má přijmout stálá komise organizace Eurocontrol
 DŮVODOVÁ ZPRÁVA
 1.SOUVISLOSTI NÁVRHU
 1.1.Důvody a cíle návrhu
 Obecné informace
 Tento návrh se týká postoje, který má být zaujat ve stálé komisi organizace Eurocontrol, pokud jde jednak o vymezení rolí a úkolů agentury Eurocontrol, tak činností Eurocontrolu v oblasti centralizovaných služeb. Zasedání této komise, na níž mají být uvedené dva body projednány, je naplánováno na 8. – 9. prosince.
 Na celou záležitost je třeba nahlížet v souvislosti se zvláštním postavením činností Eurocontrolu, které se určitým způsobem překrývají s činností Unie, v oblastech spadajících pod právní předpisy Unie.
 Během posledních deseti let byly vyvíjeny snahy takovému překrývání zamezit a dosáhnout co nejlepších výsledků s ohledem na dostupné prostředky na obou stranách. Výsledkem toho je, že Eurocontrol vykonává úkoly v právním rámci jednotného evropského nebe (SES). Organizace byla pověřena třemi hlavními úkoly/rolemi:
 1)Poskytovat technickou podporu Komisi a agentuře EASA při jejich regulačních opatřeních, pokud jde o jejich regulační činnost, v souladu s dohodou na vysoké úrovni mezi EU a Eurocontrolem ze dne 29. října 2012.
 2)Jednat jako orgán pro kontrolu výkonnosti, který bude Komisi nápomocen při vypracovávání a provádění systému sledování výkonnosti (jmenování Komisí do konce roku 2016).
 3)Jednat jako manažer struktury vzdušného prostoru pro funkce sítě uspořádání letového prostoru (jmenování Komisí do konce roku 2019).
 Eurocontrol je kromě toho spolu s Unií zakládajícím členem společného podniku SESAR (od roku 2007).
 Dohoda na vysoké úrovni z roku 2012 uznává přínos, který může každá organizace mít pro evropské uspořádání letového provozu. Příslušné role Unie jako jediného celoevropského regulačního orgánu a organizace Eurocontrol v oblasti technické podpory dosažení cílů politiky jednotného evropského nebe byly v této dohodě znovu potvrzeny.
 Výše uvedené informace je třeba vnímat v kontextu rámce obecně upravujícího role a úkoly organizace, což je první bod, jímž se má stálá komise na výše uvedeném zasedání zabývat.
 V současné době je činnost Eurocontrolu v podstatě řízena mezinárodní úmluvou o spolupráci při zajišťování bezpečnosti letového provozu ve znění protokolu podepsaného v Bruselu dne 12. února 1981 (dále jen „pozměněná úmluva“). Smluvní strany však dne 27. června 1997 podepsaly konsolidační protokol, jehož cílem je mimo jiné pozměnit vymezení úkolů organizace. Úmluva ve znění tohoto protokolu se obvykle označuje jako „revidovaná úmluva“. Konsolidační protokol nicméně dosud nevstoupil v platnost.
 Dne 9. prosince 1997 přijala stálá komise Eurocontrolu rozhodnutí č. 71 o předčasném provádění ustanovení čl. 2 odst. 1 revidované úmluvy, v němž jsou vymezeny úkoly, které musí organizace provádět.
 Na tento aspekt se vztahují mimo jiné činnosti studijní skupiny Eurocontrolu pro reformu organizace. Na svém 6. zasedání, které se konalo dne 19. října 2015, uvedená studijní skupina pověřila agenturu organizace Eurocontrol, aby připravila návrh aktu stálé komise, který by vymezil budoucí role, úkoly a funkce organizace a jenž má být předložen a přijat na příští schůzi stálé komise ve dnech 8. – 9. prosince 2015.
 Uvedené rozhodnutí stálé komise bude mít právní účinky. V souladu s příslušným institucionálním rámcem organizace Eurocontrol, stanoveným v pozměněné úmluvě, má stálá komise za úkol „vypracovat obecnou politiku organizace“.
 Vymezení rolí a úkolů bude zase upravovat budoucí činnosti Eurocontrolu, a stejně tak bude nutně odrážet to, co organizace považuje za legitimní činnost. Bude závazné pro všechny členy organizace Eurocontrol, včetně členských států Unie.
 V tomto ohledu je třeba podotknout, že rozhodnutí stálé komise může mít důsledky pro uplatňování práva Evropské unie, a zejména pro integritu jejích pravomocí, neboť právní předpisy Unie se týkají důležitých oblastí, v nichž Eurocontrol působí. Role a činnost organizace Eurocontrol v některých případech závisí na rozhodnutích, která mají být přijata na úrovni Unie (viz výše). Je proto důležité zajistit, aby vymezení rolí a úkolů Eurocontrolu nebylo v rozporu s právem EU, zejména s jejími pravomocemi, a aby nepředjímalo budoucí činnosti EU.
 Druhý bod, kterým se bude výše uvedená stálá komise na svém zasedání zabývat, se týká činností Eurocontrolu v oblasti centralizovaných služeb. Přesněji řečeno se očekává přijetí rozhodnutí týkajícího se financování některých centralizovaných služeb. Otázka centralizovaných služeb by měla být vnímána v kontextu činnosti Unie v oblasti projektu výzkumu uspořádání letového provozu jednotného evropského nebe (SESAR) a funkcí správy sítě, jak je stanoveno v nařízení (EU) č. 677/2011. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že poskytování těchto centralizovaných služeb vyžaduje dostupnost potřebné infrastruktury pro řízení letecké dopravy podle potřeby na ústřední, regionální a místní úrovni. Zavedení této infrastruktury závisí na rozhodnutích, která mají být přijata na úrovni Unie v rámci projektu SESAR, zejména pokud jde systémy komunikace země-země a vzduch-země. Tato rozhodnutí budou založena na hloubkových analýzách nákladů a přínosů, správy, investic, bezpečnosti a obrany a jejich výsledkem bude určení přidané hodnoty vyplývající z centralizovaného poskytování těchto služeb, včetně služeb, které jsou již v omezeném měřítku zavedeny. Poskytování centralizovaných služeb může navíc vyžadovat rozhodnutí na úrovni Unie týkající se role, kterou má hrát manažer struktury jako jejich poskytovatel. Za těchto okolností je rozhodnutí Eurocontrolu o financování některých centralizovaných služeb v tomto stadiu předčasné a může předjímat budoucí činnosti prováděné organizací Eurocontrol způsobem, jenž může být pro činnost Unie v této oblasti škodlivý, zejména pokud jde o projekt SESAR. Je proto nezbytné požádat o odložení tohoto rozhodnutí, jelikož Unie nemá v současné době k dispozici dostatečné informace pro vyhodnocení situace.
 Orgány Eurocontrolu neumožňují účast Unie ve stálé komisi, avšak členské státy, včetně všech členských států EU, se účastnit mohou. Postoj obsažený v tomto návrhu by proto měly hájit členské státy jednající v rámci stálé komise.
 Podle ustanovení čl. 4 odst. 3 SEU jsou členské státy, stejně jako orgány Unie, povinny hájit stejný postoj i v prozatímní radě organizace Eurocontrol, což je příslušný přípravný orgán.
 Souvislosti týkající se rolí a úkolů organizace Eurocontrol
 Organizace Eurocontrol zahájila v roce 2013 debatu o reformě své organizace. Stálá komise organizace Eurocontrol zřídila dne 4. prosince 2013 interní studijní skupinu, jejímž úkolem je prověřit, v jakých ohledech by měla být úmluva o Eurocontrolu pozměněna tak, aby se přizpůsobila měnícímu se odvětví uspořádání letového provozu v Evropě.
 Diskuze probíhají již dva roky. Na posledním zasedání studijní skupiny Eurocontrolu dne 19. října 2015 došel předseda skupiny k závěru, že agentura organizace Eurocontrol by měla připravit návrh týkající se služeb, rolí a úkolů Eurocontrolu, jak je popsáno v kapitole 4 dokumentu předloženého některými členskými státy organizace Eurocontrol (diskuzní dokument studijní skupiny náhradníků organizace Eurocontrol CN-SG-6-2015-2: „Budoucí role a úkoly organizace“) a o nichž ve studijní skupině podle názoru předsedy panovala dostatečná úroveň konsenzu.
 Předpokládá se, že akt stálé komise týkající se rolí a úkolů organizace bude přijat na 44. zasedání prozatímní rady (PC44) dne 9. prosince 2015. Tento akt bude upřesňovat stávající rozhodnutí č. 71 ze dne 9. prosince 1997 o předčasném provádění čl. 2 odst. 1 revidované úmluvy.
 Souvislosti týkající se rozvoje centralizovaných služeb uspořádání letového provozu
 Práce agentury organizace Eurocontrol v oblasti centralizovaných služeb od svého vzniku koncem roku 2012 významně pokročila. Agentura Eurocontrolu byla svou stálou komisí v únoru 2014 pověřena, aby zahájila postupný přístup k hodnocení a prokázání provozní, technické a finanční proveditelnosti těchto potenciálních centralizovaných služeb s ohledem na různé stupně jejich vyspělosti. Od té doby agentura Eurocontrolu uspořádala řadu seminářů a pro mnoho centralizovaných služeb vyvinula koncepce operací (CONOP). Vypracovala komplexní analýzu nákladů a přínosů, kterou schválil nezávislý poradce, ačkoliv podrobnosti této analýzy nebyly podrobeny veřejné kontrole.
 Předpokládá se, že akt stálé komise týkající se financování centralizovaných služeb bude přijat na 44. zasedání prozatímní rady (PC44) dne 9. prosince 2015. Tento akt by zahájil demonstrační fázi některých centralizovaných služeb.
 2.PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
 Na základě výše uvedených souvislostí a ustanovení čl. 100 odst. 2 a čl. 218 odst. 9 SFEU se navrhuje přijmout postoj, který má být zaujat jménem Unie, pokud jde o rozhodnutí týkající se rolí a úkolů organizace Eurocontrol a centralizovaných služeb, která má přijmout stálá komise organizace Eurocontrol.
 2015/0271 (NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie, pokud jde o rozhodnutí týkající se rolí a úkolů organizace Eurocontrol a centralizovaných služeb, která má přijmout stálá komise organizace Eurocontrol
 RADA EVROPSKÉ UNIE,
 s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 100 odst. 2 a čl. 218 odst. 9 této smlouvy,
 s ohledem na návrh Evropské komise,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)Stálá komise organizace Eurocontrol zřídila prostřednictvím rozhodnutí č. 123 ze dne 4. prosince 2013 studijní skupinu, která měla prověřit, v jakých ohledech by mohla být úmluva o Eurocontrolu pozměněna tak, aby se přizpůsobila měnícímu se odvětví uspořádání letového provozu v Evropě.
 (2)Studijní skupina pověřila dne 19. října 2015 agenturu organizace Eurocontrol vypracováním návrhu aktu stálé komise definujícího budoucí role, úkoly a funkce organizace.
 (3)Návrh rozhodnutí stálé komise týkající se rolí a úkolů organizace bude na pořadu jednání ke schválení ve dnech 8. a 9. prosince 2015.
 (4)Uvedené rozhodnutí bude mít právní účinky. V souladu s příslušným institucionálním rámcem organizace Eurocontrol, stanoveným Mezinárodní úmluvou o Eurocontrolu ve znění protokolu podepsaného v Bruselu dne 12. února 1981 (dále jen „pozměněná úmluva“), má stálá komise za úkol „vypracovat obecnou politiku organizace“. Vymezení rolí a úkolů bude zase upravovat budoucí činnosti Eurocontrolu, a stejně tak bude nutně odrážet to, co organizace považuje za legitimní činnost. Bude závazná pro všechny členy organizace Eurocontrol, včetně členských států Unie.
 (5)Vymezení rolí a úkolů organizace Eurocontrol, jež je předmětem rozhodnutí stálé komise, může mít důsledky pro uplatňování práva Unie, a zejména pro integritu jejích pravomocí, neboť právní předpisy Unie se týkají důležitých oblastí, v nichž Eurocontrol působí. Role a činnost organizace Eurocontrol v některých případech závisí na rozhodnutích přijatých na úrovni Unie.
 (6)Je proto důležité zajistit, aby vymezení rolí a úkolů Eurocontrolu nebylo v rozporu s právem Unie, zejména s jejími pravomocemi, a aby nepředjímalo budoucí činnosti Unie.
 (7)Na stejném zasedání může stálá komise přijmout rozhodnutí o centralizovaných službách.
 (8)Předpokládá se, že toto rozhodnutí se bude týkat financování některých centralizovaných služeb. Unie nemá v současné době k dispozici dostatečné informace, aby mohla vyhodnotit význam tohoto rozhodnutí. Takové rozhodnutí může předjímat budoucí činnosti vykonávané organizací Eurocontrol, a to způsobem, který může být pro činnost Unie v této oblasti škodlivý, zejména pokud jde o výzkum uspořádání letového provozu jednotného evropského nebe (SESAR). Rozhodnutí o této otázce by tedy mělo být odloženo.
 (9)Je proto třeba stanovit postoj, který má být zaujat jménem Unie ve stálé komisi organizace Eurocontrol,
 ROZHODLA TAKTO:
 Článek 1
 Postoj, který mají členské státy zaujmout jménem Unie ve stálé komisi organizace Eurocontrol, pokud jde o role a úkoly Eurocontrolu a o centralizované služby, je v souladu s přílohou tohoto rozhodnutí.
 Členské státy jednají společně v zájmu Unie.
 Článek 2
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.
 V Bruselu dne
 Za Radu
 předseda/předsedkyně
 ---documentbreak---
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 23.11.2015
 COM(2015) 805 final
 PŘÍLOHA
 ROZHODNUTÍ RADY
 o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie, pokud jde o rozhodnutí týkající se rolí a úkolů organizace Eurocontrol a centralizovaných služeb, která má přijmout stálá komise organizace Eurocontrol
 PŘÍLOHA
 ROZHODNUTÍ RADY
 o postoji, který má být zaujat jménem Evropské unie, pokud jde o rozhodnutí týkající se rolí a úkolů organizace Eurocontrol a centralizovaných služeb, která má přijmout stálá komise organizace Eurocontrol
 I. Role a úkoly organizace Eurocontrol
 Evropská unie požaduje, aby se navrhované znění týkající se služeb, rolí a úkolů organizace Eurocontrol nijak nedotýkalo pravomocí Unie a aby nepředjímalo budoucí činnosti Unie. V případech, kdy Eurocontrol v současnosti dočasně provádí určité úkoly na základě právního rámce Unie, se tyto úkoly nesmí prezentovat jako nezávislé na rozhodnutích Unie.
 V porovnání se seznamem rolí a úkolů organizace Eurocontrol, jak jsou navrženy v příloze akčního dokumentu Eurocontrolu CN-SG-6-2015 ze dne 16. listopadu 2015 týkajícího se rolí a úkolů organizace, Unie požaduje tyto změny:
 1)Pokud jde o ustanovení čl. 2 odst. 1, které se týká „funkcí a služeb“:
 a)centrální uspořádání toku letového provozu;
 b)funkce sítě uspořádání letového provozu (ATM), pokud jsou poskytovány z pověření jménem Evropské unie;
 c)funkce úkoly uspořádání letového provozu (ATM) jménem ICAO pro oblast EUR/NAT;
 d)zřízení, fakturace a vybírání poplatků za letové navigační služby;
 e)poskytování letových provozních služeb ve vzdušném prostoru MUAC, s výhradou výsledků jednání mezi zástupci členských států a Eurocontrolu;
 f)centrální funkce a služby, jako je EAD, ARTAS/CAMOS a další centrální služby, které by jí mohly být svěřeny stálou komisí po dohodě s Unií.
 2)Pokud jde o ustanovení čl. 2 odst. 2, které se týká „rolí“:
 a)pokud jde o „podporu“, jedná se o tyto změny:
 i.podporovat její členské státy, vnitrostátní bezpečnostní orgány, poskytovatele letových navigačních služeb a další relevantní zúčastněné subjekty;
 ii.podporovat orgány EU včetně poskytování odborných znalostí na podporu regulačních činností v souladu s dohodou na vysoké úrovni mezi EU a organizací Eurocontrol ze dne 29. října 2012 na žádost těchto orgánů;
 iii.usnadňovat a podporovat evropské zájmy v záležitostech ATM ve státech, které nejsou členy ECAC, v úzké spolupráci s jejími členskými státy, jejich poskytovateli letových navigačních služeb a průmyslem a EU, s výjimkou oblastí, na něž se vztahují pravidla EU a s výhradou respektování pravomocí EU;
 iv.přispívat k výzkumu SESAR (výzkum a vývoj, údržba a zavádění hlavního plánu ATM) – na základě svých odborných znalostí v oblasti ATM, celoevropského pokrytí, vojensko-civilního aspektu a role ve správě sítě centrálního uspořádání toku v souladu s příslušnými právními předpisy EU;
 v.poskytovat výzkum a související simulační zařízení, například pro SESAR, pro výzkumné činnosti nad rámec výzkumu SESAR a pro změny vzdušného prostoru v souladu s příslušnými právními předpisy EU;
 vi.nabízet odbornou přípravu/vzdělávání organizacím členských států.
 b)pokud jde o „mechanismus spolupráce“, jedná se o tyto změny:
 i.usnadňovat a podporovat civilně-vojenskou koordinaci v oblasti vývoje ATM/ANS;
 ii.podporovat členské státy při tvorbě politiky ICAO, s výhradou respektování pravomocí EU;
 iiispolupracovat s ostatními regiony světa na základě dohody s členskými státy zajišťující koordinaci s EU;
 iv.mezinárodní spolupráce/koordinace (ICAO, FAA, NATO atd.) jménem jejích členských států jiných než členských států EU;
 v.poskytovat poradenství na žádost těch členských státům, které nejsou členy EU, které nejsou členskými státy EU a neuzavřely dohody s Unií, týkající se záležitostí spojených s bezpečností a výkonností ATM, s využitím v souladu s pravidly pravidel ICAO, v koordinaci s EU a s výhradou respektování jejích pravomocí EU a EASA v této oblasti za účelem zvýšení harmonizace, bezpečnosti, operační účinnosti a úspor z rozsahu.;
 c)pokud jde o „údaje a informace o ATM na celoevropské úrovni“, jedná se o tyto změny:
 i.shromažďovat a analyzovat údaje, které by mohly zahrnovat údaje o výkonnosti, bezpečnosti atd. (s cílem „zachovat“ systémy a údaje na podporu regulace), pro státy, které nejsou členskými státy EU, a pokud ji tímto úkolem pověří EU, pro členské státy EU;
 ii.analyzovat a poskytovat zprávy (informace) o shromážděných údajích (např. ACE, PRR) státům, které nejsou členskými státy EU, a pokud ji tímto úkolem pověří EU, členským státům EU;
 iii.vést proces ESSIP/LSSIP, pokud ji tím Evropská unie pověří;
 iv.včetně podávání zpráv organizaci ICAO o provádění celosvětového plánu letecké navigace (GANP) a blokové modernizace systému letecké dopravy (ASBU) a zajišťování koordinace s mechanismy podávání zpráv EU po dohodě s Evropskou unií;
 v.shromažďovat údaje o dopravním provozu a poskytovat prognózy STATFOR.
 II. Centralizované služby
 Postoj Unie je takový, že rozhodnutí týkající se centralizovaných služeb musí být v této fázi odloženo.
 Unie nemá v současné době k dispozici dostatečné informace, aby mohla vyhodnotit význam tohoto rozhodnutí. Takové rozhodnutí může předjímat budoucí činnosti vykonávané organizací Eurocontrol, a to způsobem, který může být pro činnost Unie v této oblasti škodlivý, zejména pokud jde o výzkum uspořádání letového provozu jednotného evropského nebe (SESAR).


text:
 20.6.2022
 GA
 Iris Oifigiúil an Aontais Eorpaigh
 C 237/46
 Breithiúnas na Cúirte Ginearálta an 6 Aibreán 2022 – KU v EEAS
 (Cás T-425/20) (1)
 (Státseirbhís - Baill foirne ar conradh - Ball foirne SEGS - Cipeadh síceolaíoch - Imscrúdú riaracháin - Airteagal 12a de na Rialacháin Foirne - Iarratas ar chúnamh - An t-iarratas a dhiúltiú - Airteagal 24 de na Rialacháin Foirne - Oibleagáid cúiseanna a lua - Earráid measúnaithe - Tréimhse ama réasúnta - Dliteanas)
 (2022/C 237/59)
 Teanga an cháis: an Béarla
 Páirtithe
 Iarratasóir: KU (ionadaí: A. Tymen, Dlíodóir)
 Cosantóir: An tSeirbhís Eorpach Gníomhaíochta Seachtraí (ionadaithe: S. Marquardt, R. Spáč, G. Pasqualetti agus E. Orgován, i gcáil Gníomhairí)
 Maidir le:
 Caingean de bhun Airteagal 270 CFAE lena n-iarrtar ar an gCúirt, i dtosach, cinneadh SEGS an 17 Meán Fómhair 2019, lena ndiúltaítear d’iarratas an iarratasóra ar chúnamh, a chur ar neamhní agus, ina dhiaidh sin, cúiteamh de bharr na díobhála a bhain di, dar léi, mar thoradh ar chipeadh síceolaíoch.
 An chuid oibríochtúil
 1.
 Diúltaítear don chaingean;
 2.
 Ordaítear do KU na costais a íoc.
 (1) IO C 297, 7.9.2020.


text:
Doľany (historicky , , ) je obec ležiaca v Bratislavskom kraji na Slovensku.
 Obyvateľstvo
 V roku 2021 mala obec 1 071 obyvateľov (z toho 535 žien a 536 mužov).
 Pamiatky
 Známe pútnické miesto, bývalý Ompitál; niektorí i doposiaľ hovoria, že po šenk sú Doľany, od šenku hore Ompitál. Na kopci nad dedinou je kalvária, ktorá sa končí na vrchole pri barokovej Kaplnke sv. Šebastiána. Pár metrov pod kaplnkou sa nachádza gotická Kaplnka sv. Leonarda z prelomu 14. storočia a 15. storočia, ktorá prechádza do prírodnej jaskyne. Vždy šiestu nedeľu po Veľkej noci sa tu koná púť. Mestská veža z roku 1598 postavená na kamennom moste nad potokom.
 V obci je tiež rímskokatolícky kostol svätej Kataríny Alexandrijskej zo 14. storočia a kaplnky svätého Floriána, svätej Anny a svätého Šebastiána z roku 1708.
 Pomník, rodičovský dom a hrob národného buditeľa Juraja Fándlyho.
 Pravidelné podujatia
 šiestu nedeľu po Veľkej noci - púť
 30.4. stavanie Mája
 2. augustovú nedeľu - Turistika pre všetkých
 Významné osobnosti
 Juraj Fándly (* 1750 – † 1811),osvietenský spisovateľ, rímskokatolícky kňaz a entomológ – včelár
 Juraj Palkovič (* 1763 – † 1835), rímskokatolícky duchovný, cirkevný hodnostár a prekladateľ
 Referencie
 Iné projekty
 Externé odkazy
 Oficiálna stránka obce
 www.apsida.sk - profil Kaplnky sv. Leonarda
 www.apsida.sk - profil Kostala sv. Kataríny Alexandrijskej
 Obce okresu Pezinok