text:
Download "Numero 47 18.12.2000"
 Aarno Taisto Salminen
 1 Ovatko mikroaallot vaarallisia? Numero
 2 Tiesittehän... PÄÄKIRJOITUS Tiesittehän, mistä johtuu, että päivät ovat kesällä pidempiä kuin talvella? Aivan: lämpölaajenemisesta. Entä miksi maanjäristyksiä esiintyy yhä enemmän? Selitys on yksinkertainen. Maan kuoren alla oleva öljy ei ole tarkoitettu autojen moottoreihin, vaan voitelemaan maapallon sisällä olevaa isohkoa päälaakeria. Kun öljy pumpataan pois, laakeri kuivuu ja rupeaa rahisemaan: siitä järistyksiä. Ja sahanpurun tehtävä on pitää puita pystyssä. Kun puusta sahataan puru pois, niin se kaatuu. Mutta mistä tuuli johtuu? Puiden heilumisesta, tietenkin. Todiste: mitä enemmän puut heiluvat sitä enemmän tuulee. Tiesittehän, että akkupora ei käy sähköllä, vaan sinisellä savulla? Kun savu on vuotanut porasta, ei laite toimi. Savua ei muuten voi kotikonstein jälleenladata poraan. Niin, ja miinussähkö on jääkaappeja ja plussähkö mikroaaltouuneja varten. Talvi taas johtuu siitä, että asuntoja lämmitetään. Jostain syystä aina elokuusta alkaen ihmiset alkavat lämmittää talojaan yhä enemmän ja enemmän. Mistäpä muualta tämä lämpö olisi peräisin, ellei ulkoilmasta? Kun lämpö siirtyy ulkoa sisälle, ulkoilma tietysti kylmenee, eikä kylmeneminen lopu ennen kuin vasta maaliskuussa, jolloin ihmiset alkavat vähentää lämmitystä. Jos kaikki suomalaiset päättäisivät luopua lämmittämisestä, kuten esimerkiksi afrikkalaiset ovat jo tehneet, ei talvea olisi täälläkään. Tiesittehän, että maapallo on pyöreä? Mutta tiesittekö sitä, että me elämme maapallon sisäpinnalla? Tästä käy todisteeksi esimerkiksi se, että kengät kuluvat eniten kärjistä ja kantapäistä eikä keskeltä, joka tapahtuisi, jos asuisimme pallon ulkopinnalla. Tiesittehän, että tarvitsemanne avain löytyy nipusta aina viimeisenä, koska telekineettinen energia aikaan saa erimerkkiset varaukset kätenne ja tarvitsemanne avaimen välille? Tämän ansiosta haluttu avain siirtyy muiden avainten taakse. Testatkaa teoria: Olkaa ottavinanne ensimmäinen avain ja siirtykääkin yllättäen ottamaan nipun viimeinen avain. Näin saatte tarvitsemanne avaimen yleensä jo ensimmäisellä kerralla käteenne. Tämä taito on hyödyllinen esimerkiksi vartijan työssä, jossa käsitellään suuria avainnippuja. Tiesittehän, että nämä olivat ääriesimerkkejä ajattelusta, jota skeptikko joutuu kohtaamaan? Tavallisempia esimerkkejä ovat esimerkiksi tässä lehdessä esitetyt ja kommentoidut väitteet kännykkäsäteilyn vaarallisuudesta ja siitä, että mikroaaltouunissa valmistettu ruoka aiheuttaa mm. syöpää, aivovaurioita, nais- ja mieshormonien tuotannon lakkaamista, immuunijärjestelmän heikkenemistä, hemoglobiiniarvojen laskemista ja kolesteroliarvojen nousua. Tiesittehän, että uusia, mitä ihmeellisempia väitteitä kehittyy koko ajan lisää? Kullakin aikakaudella on oma muotinsa. Joulukuun 7. National Post raportoi Lontoosta, että professorit Chandra Wickramasinghe (University of Wales, Cardiff) ja Fred Hoyle (Cambridge University) epäilevät hullun lehmän taudin johtuvan maahan iskeytyneistä komeetoista, jotka ovat tuoneet mukanaan vieraita bakteereja. Talvella ulos jätetty karja on saanut hullun lehmän taudin syötyään ruohoa, johon on joutunut saastunutta komeettapölyä. Tiesittehän, että jotkut väitteet on helppo ampua alas, toiset eivät? Entä onko alasampumisesta hyötyä? Usein tuntuu, että skeptikot käyvät jatkuvaa taistelua tuulimyllyjä vastaan. Sillä niin kuin Vesa Kolhinen tässä lehdessä kirjoittaa: Huolimatta siitä, että ihmisille osoitettaisiin heidän päättelynsä virheet, monet jaksavat ja haluavat edelleenkin uskoa omituisiin asioihin. Usko lohduttaa. Ihmiset haluavat uskoa iankaikkiseen ja voittaa kuoleman. Ihmiset haluavat vastauksen kysymyksiin heti, sillä tieteelliset selitykset ovat usein aivan liian monimutkaisia. Lisäksi ajatusvirheillä on painolastina tuhansien vuosien perinteet. Tiesittehän, että tällaisten asioiden kanssa painiessa on skeptikon syytä joskus vetää henkeä? Joulu on siihen sopivaa aikaa. Jos ei satu vastustamaan koko juhlaa... Risto K. Järvinen 2 SKEPTIKKO 4/2000
 3 SISÄLTÖ Julkaisija Skepsis Ry PL Helsinki Päätoimittaja Risto K. Järvinen 4/2000 Numero 47 Milloin vuosituhat vaihtuu?...4 Jouko Koppinen Paljon melua sähköstä...8 Matti Virtanen Mikroruoasta ei haittaa terveydelle...14 Risto K. Järvinen Miksi ihmiset uskovat outoihin asioihin?...18 Vesa Kolhinen Toimitus Närhitie Vantaa puhelin: Taitto Risto K. Järvinen Kaikki tässä lehdessä julkaistut kirjoitukset ovat kirjoittajien omia mielipiteitä, eivätkä edusta toimituksen, Skepsiksen tai ECSO:n virallista kantaa. (ECSO=European Council of Skeptical Organisations. Skepsis ry on ECSO:n jäsen.) Painopaikka Nykypaino ISDN Puheenjohtajan palsta. Skepsiksen huuhaapalkinto televisio-ohjelmalle Akuutti...21 Jukka Häkkinen Antioksidanttiparadoksi...22 Pertti Kolari Luontaistuotekaupan huolet - entä turvallisuus?...26 Veikko Näntö Auttaako hypnoosi?...28 Hannu Lauerma Bara Normal. Huippulahjakkuuksien mukana...31 Keskustelua. Eriävä näkemys kognitiivisesta dissonanssista...32 Tauno Puolitaival Keskustelua. Tyhmiä kysymyksiä evoluutiosta...35 Reijo Siipola Tarinoita erilaisista huijauksista...36 Jukka Pöyry Miksi scifin harrastaja on usein skeptikko?..40 Marko Ahonen SKEPTIKKO 4/2000 3
 4 Milloin vuosituhat vaihtuu? Ajan kulkua eivät kilometritolpat tahdita. Ukkosmyrsky tai torventoitotus ei ilmoita uuden kuukauden tai vuoden alkua, eikä uutta vuosisataa tunnista muusta kuin siitä että ihmiset kilisyttävät kelloja ja ampuvat ilmaan. Thomas Mann, Taikavuori Viime vuodenvaihteen millennium-hölmöily muistuttaa siitä, kuinka ajan laskeminen on vaikeaa. Kalenteri on ollut jossain määrin sekaisin koko olemassaolonsa ajan. Aikaa on laskettu vasta vähän aikaa universaalisella mitalla. Ennen television keksimistä ihmisillä oli aikaa tuijottaa pimeälle taivaalle ja tarkkailla kuun liikkeitä. Lienee ymmärrettävää että he kuvittelivat jotenkin pystyvänsä laskemaan johdonmukaisen kaavan ajan kolmen luonnollisen ilmiön, päivän, kuukauden ja vuoden, välille. On houkuttelevaa kuvitella että ne ovat keskenään harmonisessa vuorovaikutuksessa ja maailmankaikkeus toimii, jotta ihmisellä olisi olemassaololleen tarkoitus. Näin saataisiin mukavasti lomittain kuun vaihtelun inspiroimat uskonnolliset riitit ja vuosittainen sadonkorjuu. Moni viisas mies seonnut ajanlaskua selittämällä. Universumi ei toimi ihmisen tahtiin vaan hänestä riippumatta. Kuukausi Vilkaisu kalenteriin osoittaa ettei kuun vaihtelujen kirjaaminen ole yksinkertaista. Kuukausia on vuosituhansien yrityksen jälkeen vieläkin neljää pituutta: 31, 30, 29 (helmikuu karkausvuosina) ja 28 päivää. Kalenterikuukaudet on mukailtu sopiviksi kompromisseiksi, jotta kuunkierrot edes suunnilleen seuraisivat vuodenaikoja. Kuukaudet voidaan mitata taivaalta monella eri tavalla. Synodinen kuu on aika kahden uuden kuun välillä. Sen keskiarvo on noin 29,53 päivää plus miinus jokunen tunti. Synodista kuukautta on yritetty huonolla menestyksellä sovittaa vuoden pituuteen muinaisesta Babyloniasta alkaen. Kuun kiertorata on ellipsin muotoinen. Asemaa jossa kuu on lähinnä maata kutsutaan perigeumiksi. Niin sanottu anomalistinen kuu on kahden perigeumin välillä kulunut aika. Sen keskiarvo on 27,55 päivää. Kuun rata on viisi astetta vinossa maan radan suhteen. Auringonpimennyksiä tapahtuu täydenkuun aikaan kun kuu osuu auringon näennäisen radan eteen. Niin sanottu drakooninen kuukausi on kahden tällaisen kohdan väliaika. Se kestää keskimäärin 27,21 päivää. Lisäksi voidaan laskea vielä sidereaalinen tähtikuukausi, joka mitataan siitä kun kuu osuu samaan tähtitaivaan kohtaan. Vuosi Vuosi on aika, jossa maa vaeltaa auringon ympäri. Tämä aika mitataan erilaisin suurein. Tavallisin mitta on kevätpäiväntasausten välinen aika. Tämä niin sanottu trooppinen vuosi kestää nyt 365,24 päivää (365 päivää, 5 tuntia, 48 minuuttia ja 46 sekuntia) ja se on hienokseltaan pitenemässä. Koska maan rata auringon ympäri on ellipsin muotoinen, lähimmässä asemassaan eli perihelis- 4 SKEPTIKKO 4/2000
 5 Jouko Koppinen sä se matkaa nopeammin kuin aphelissa eli kauimmillaan auringosta. Periheli on nyt jotakuinkin tammikuun alkupuolella ja apheli heinäkuun alussa. Perihelin tienoille osuva vuodenaika on lyhyempi kuin aphelin aikainen ja päiväntasausten ja -seisausten välit ovat epäsäännölliset. Tällä hetkellä niiden pituudet ovat, alkaen pohjoisen pallonpuoliskon kevätpäivän tasauksesta, noin 92,7, 93,7, 89,8 ja 89 päivää. Pohjoinen pallonpuolisko saa pari ylimääräistä kesäpäivää ja eteläinen pari talvipäivää enemmän. Anomalistinen vuosi on aika kahden perihelin välillä. Sen keskimääräinen pituus on 365,3 päivää. Koska se on pidempi kuin trooppinen vuosi, auringon läheisyys osuu joka vuosi hieman myöhempään. Näin vuodenaikojen pituuserot vaihtuvat ajoittain pallonpuoliskojen välillä. Suhteuttamalla maan rata tähtitaivaaseen saadaan vielä sidereaalinen vuosi. Tämä on hyvin lähellä anomalistisen vuoden pituutta, mutta pitenee hiljalleen. Koska anomalistinen vuosi on trooppista pitempi, päiväntasaukset hiipivät länttä kohti yhden asteen noin joka 70. vuosi. Hieman yli vuodessa päiväntasaus ehtii kiertää maapallon ympäri. Nykyihminen laskee vuoden veroilmoitusten jättöpäivistä. Se on aivan yhtä hyvä sapluuna kuin moni muu. Kalenterin esihistoria Ihmisillä on taipumus luottaa kalenteriin niin kuin se perustuisi lahjomattomiin luonnonilmiöihin eikä uskontoon ja politiikkaan. Kalenterin historia on maanviljelyksen ja jumalanpalveluksen historiaa. Siihen liittyy lukemattomia sivujuonteita, virheitä ja virheiden korjauksia. Maata ruvettiin viljelemään Eufratin ja Tigrisin suistoissa noin 6000 vuotta ekr. Sumerit saapuivat alueelle muutama tuhatta vuotta myöhemmin, oppivat alkuperäisväestön viljelytaidot ja kehittivät nuolenpääkirjoituksen sekä 60-järjestelmäisen matematiikan. Emme tiedä miksi he valitsivat tämän luvun, mutta sillä saattoi olla tekemistä sen kanssa, että sumerit jakoivat vuoden 12 kuukauteen, joissa oli kussakin 30 päivää. Seemiläiset kulttuurit alistivat sumerit parituhatta vuotta ennen ajanlaskuamme. Ne omaksuivat sumerien kalenterin, mutta joutuivat muuttelemaan kuukauden pituutta 29 ja 30 päivän välillä. Vuoden pituus oli 354 päivää, mitä täytyi ajoittain jatkaa ylimääräisellä kuukaudella, jotta vuodenajat pysyisivät jotakuinkin paikoillaan. Kreikkalainen tähtitieteilijä Kallippos (370 ekr) yritti johdonmukaistaa kalenterin etsimällä laajempia lainalaisuuksia. Hän laski että 304 vuotta vastaa 3760 kuukautta ja päivää, mutta toiset tähtien katselijat tyrmäsivät nämä epäkäytännölliset luvut tuoreeltaan. Sotkua lisäsi havainto siitä että päiväntausten ja -seisausten välit osoittautuivat epäsuhtaisiksi. Rooman tasavallan kalenterissa oli 304 päivän vuosi ja kymmenen kuukautta: martius, aprilus, maius, junius, quintilis, sextilis, september, october, november ja december. Roomalainen kuukausi alkoi siitä että erityinen huutaja kulki katuja ja ilmoitti uuden kuun ajasta (calend = kuukauden ensimmäinen päivä). Vaikka kahdeksannella vuosisadalla ekr lisättiin januarius ja februarius, vuosi alkoi edelleen martiuksen alusta, mikä sai numeroidut kuut (quintiliksestä decemberiin) kuulostamaan hullulta. Roomalainen ajanlasku toimi surkeasti. Suuret juhlapäivät osuivat milloin minnekin ja vuotta täytyi välillä jatkaa ylimääräisillä kuukausilla. Elastisista vuosista tuli poliittinen kysymys, koska vuoden pituuden päättävät papit pystyivät pidentämään suosimiensa politiikkojen luottamustoimia. Kun Julius Caesarista tuli itsevaltias, vuosi oli pari kuukautta pielessä. Caesar löysi ratkaisun pulmaan käydessään Egyptissä. Niilin tulviminen oli maalle niin tärkeä tapahtuma, etteivät egyptiläiset piitanneet epäsäännöllisistä kuun vaihteluista vaan pitäytyivät aurinkokalenterissa. Caesar havaitsi tämän menettelyn edut. Vuodesta tehtiin 365 päivää pitkä. Februariukseen ruvettiin joka neljäs vuosi lisäämään karkauspäivä. Jotta juliaaniseen kalenteriin päästiin, vuonna 46 ekr vietettiin 445 päivää kestänyt vuosi. Moderni ajanlasku alkoi januariuksen 1. päivänä 45 ekr. Tosin vuotta kutsuttiin Rooman perustamisesta laskien numerolla 753. Vaatimattomuudesta vapaa Caius Julius vaihtoi lisäksi quintiliksen nimen omakseen. Hänen veljenpoikansa Augustus muutti sextiliksen au- SKEPTIKKO 4/2000 5
 6 gustukseksi. Sittemmin kuukauden nimet ovat säilyneet jotakuinkin samoina latinalaisesta sivistyksestä nauttineessa maailmassa, paitsi että suomalaisten on tietysti saatava nimittää asioita omalla tavallaan. Kristinusko sotkee kalenterin Kalenteri toimi ilman suuria ongelmia, kunnes kristinuskosta tuli Rooman valtionuskonto. Kirkkoisät halusivat pitää hajuraon pakanoihin ja siistiä pois sellaiset synnilliset käsitykset kuin että maapallo on pyöreä ja kiertää aurinkoa. Nikean kirkolliskokous päätti 1079 Rooman perustamisen jälkeen (325 anno Domini), että pääsiäinen on ensimmäisenä sunnuntaina kevätpäiväntasauksen jälkeisen ensimmäisen täydenkuun jälkeen. Ajankohta osui sopivasti erinäisiin pakanallisiin hedelmällisyysriitteihin. Pari sataa vuotta myöhemmin kirkkoisä Dionisios Exiguus päätti että ajanlasku alkaa oikeasti Kristuksen syntymästä ja sitä edeltävä aika ilmaistaan negatiivisin järjestysluvuin. Hän laski ajan vähintään neljä vuotta vikaan eikä huomannut ottaa huomioon nollavuotta. Tämä oli erittäin huono ajatus. Kirkkoisien poliittisesta tajusta osoittaa jotakin se että Kristuksen syntymäpäiväksi nimetty päivä osui kuin sattumalta vanhaan pakanalliseen keskitalven juhlaan. Seitsenpäiväinen viikko tuli yleiseen käyttöön samoihin aikoihin. Luku heijastelee luomiskertomuksesta tuttua hebrealais-kaldealaista viikkoa. Aiemmin roomalaisten viikko oli kahdeksanpäiväinen ja muissa kulttuureissa päivät oli jaettu miten mitenkin neljästä kymmenen päivän jaksoihin. Nykyaikainen ajanlasku Keskiaikaan mennessä juliaaninen kalenteri edisti yli viikolla. Paavi nimitti 1500-luvulla pulman ratkaisemiseksi komitean. Yritys meni myttyyn, koska komitean jäsen, muuan Kopernikus, keksi helikosentrisen maailmanjärjestyksen, josta seurasi kaikenlaista kerettiläisyyttä. Puoli vuosisataa myöhemmin yritettiin uudelleen Gregorius XIII:n johdolla. Reilun kymmenen vuoden työn jälkeen syntyi gregoriaaninen ajanlasku. Ratkaisu kalenterin edistämiseen oli jättää kymmenen päivää väliin ja viettää karkauspäivää joka neljäs vuosi. Koska tämä on hienokseltaan liikaa, täysien vuosisatojen karkauspäivät jätetään väliin. Tämä menettely taas jätättää hieman, joten karkauspäivää vietetään joka neljäntenä täytenä vuosisatana. Lokakuun 4. päivästä 1582 hypättiin suoraan lokakuun 15. päivään. Tai oikeammin: Ranskassa, Espanjassa, Italiassa ja Portugalissa hypättiin. Muut Euroopan katoliset maat seurasivat mallia kuka milloinkin, mutta protestantit sinnittelivät vastaan periaatteen vuoksi. Mitään hyvää ei tunnetusti tullut Roomasta. Euroopassa oli pitkään kaksi kalenteria. Vuonna 1700 protestantit pitivät epägregoriaanisen karkauspäivän, mikä venytti raon 11 päivään. Sitten protestantitkin rupesivat pääsemään juonesta kiinni. Poikkeus oli Ruotsi, joka suunnitteli jättää kaikki karkauspäivät väliin vuoteen 1740 asti, jolloin muu Länsi-Eurooppa olisi saatu kiinni. Tämä jäi suunnitelmaksi. Vuonna 1704 maamme piti jälleen karkausvuoden. Individualismi saavutti huippunsa 1712, kun Ruotsi päätti uhmakkaasti palata juliaaniseen kalenteriin ja vietti karkausvuoden tuplana. Gregoriaaniseen kalenteriin päästiin täällä vasta 1753, jolloin helmikuun 17. päivästä hypättiin suoraan maaliskuun 1. päivään. Muu maailma seurasi vähitellen perässä, viimeisimpänä ortodoksikristityt: Bulgaria 1915, Neuvostoliitto 1918 ja Kreikka Käytännöllisesti katsoen koko maailma käyttää nyt gregoniaanista kalenteria. Tosin sen ohella sovelletaan uskonnollisia ajanlaskuja kuten juutalaista ja islamin kalenteria. Edellinen alkaa maailman luomisesta (3761 ekr) ja jälkimmäinen siitä kun Muhammed pakeni Mekasta (622 jkr). Kulttuurivuosisatojen vaihtuminen Viime vuodenvaihteen juhliminen samppanjapullojen paukuttelulla ja ilotulituksilla ei muuta sitä, että 21. vuosisata alkaa vuoden 2000 loputtua. Koska Dionisios Exiguus unohti nollavuo- 6 SKEPTIKKO 4/2000
 7 den, ensimmäinen vuosisata kesti vuodet 1-100, toinen ja niin edelleen. Vuosi 2000 on 20. vuosisadan viimeinen ja sitä seuraava vuosi 21:nnen ensimmäinen. Onko tällä mitään merkitystä? Ei tietenkään. Kalenterin historiasta ei voi päätellä juuri muuta kuin että ʻmillenniumʼ on vain aikakirjoihin sattunut tavallista pyöreämpi luku. Käyhän se tietysti tekosyyksi laadukkaan viinipullon avaamiseksi. Vuosisadat toimivat muistin virkistäjinä siihen tyyliin että 15. vuosisata oli renesanssin aikaa, 16. vuosisata uskonpuhdistuksen ja löytöretkien aikaa, 17. vuosisata uskonsotien aikaa ja 18. vuosisata valistuksen aikaa. Historia ei kulje kalenterin mukaan, vaikka kuinka yrittäisimme tahdittaa sitä kilisyttämällä kelloja ja ampumalla ilmaan. Meillä ei ole aavistustakaan, milloin kulttuurin 21. vuosisata alkaa. Perspektiivin puutteessa pystymme tuskin edes aavistamaan, millaisena jälkimaailma tulee juuri päättyvää vuosisataa arvostamaan. Milloin alkoi 20. vuosisata? Päättymässä oleva vuosisata oli kansanvallan, verenvuodatuksen ja huiman tieteellis-teollisen muutoksen aikaa. Sitä edellinen vuosisata sinnitteli pitkään kalenterin numeroiden ohi. Kun kuningatar Victoria, yksi vuosisadan leimaa-antavimmista henkilöistä, saatettiin hautaan vuonna 1900, filmi tallensi jälkipolville tarujen maailmaa: sukurutsaisten kruunupäiden rintarautoja, jalokiviä, töyhtökypäröitä, poskipartaisia prinssejä ja tyrnuureihinsa kompastelevia prinsessoja, jotka kamera pani hypähtelemään filmillä kuin huonon marionettimestarin nuket. Maailmaa eivät hallinneet häilähtelevät kansallisvaltiot vaan kuningashuoneet Jumalan armosta. Valuutat olivat kultakannassa. Rajojen ylittämiseen ei tarvittu passia. Ihmiset tiesivät paikkansa. Esimakua uudesta vuosisadasta saatiin Igor Stravinskin Kevätuhrin ensiesityksessä Pariisissa 29. toukokuuta Niinkin aistillinen koreografia ja Stravinskin musiikin asymmetriat ja kovat dissonanssit saivat yleisön raivon valtaan. Kunnon pariisilaiset tuhosivat Théâtre des Champs Elyséetä ja pahoinpitelivät esiintyjiä. Paikalle kutsutut santarmit yrittivät turhaan saada kuriin joukkoa, jolle uuden vuosisadan musiikki oli vaikea hyväksyä. Tuberkuloottinen serbifanaatikko Cavrilo Princip puristi pistoolia hikisessä kourassaan Sarajevon sivukadulla hikisenä syyskesän päivänä Hän oli jo luopunut attentaattiyrityksestä, kun toisen salaliittolaisen pommi sotki kruununperillisen reitin ja arkkiherttuan auto pysähtyi sattumalla hänen eteensä. Principin ampumat laukaukset eivät tappaneet ainoastaan herttuaparia vaan myös ancient regimen. Ennen suurta sotaa Euroopassa oli kaksi tasavaltaa, Sveitsi ja Ranska. Viidettä vuotta kestäneen verilöylyn jälkeen kartta oli piirretty 20. vuosisadan mukaiseksi. Vanha vuosisata kitui jonkun kuukauden Sarajevon laukausten jälkeen. Sitä edustivat ratsuväen hyökkäykset ja Venäjän loputon harmaa sotilasmassa, joka polvistui vastaanottamaan Keisarin siunausta Tannenbergin taisteluun mennessään. Lopullisesti vuosisata päättyi jouluyönä Belle epoquen aikana syntyneet sukupolvet olivat asettuneet konetuliaseita vastaan ja laonneet toinen toisensa jälkeen. Länsirintama oli jähmettynyt paikalleen. Britit ja ranskalaiset kuulivat joululaulun säveliä saksalaisten taisteluhaudoista. Epäröiden he nousivat haudoista ja kävelivät ei-kenenkään-maan yli tapaamaan vihollista. Avattiin jokunen pullo, halailtiin, näytettiin valokuvia omaisista, otettiin muutama valokuva, pelattiinpa tuo kuuluisa kansainvälinen jalkapallon ystävyysottelu. Sitten innostus laantui ja sotilaat palasivat kuoppiinsa. Kun ensimmäinen laukaus kajahti, alkoi 20. vuosisata. Kirjoittaja on helsinkiläinen eläinlääkäri ja toimittaja. SKEPTIKKO 4/2000 7
 8 Paljon melua sähköstä TV1:n MOT-ohjelma tutki marraskuussa ansiokkaasti sähköyliherkkyyttä. Ohjelman toimittajan Matti Virtasen luvalla Skeptikko julkaisee toimitettuja otteita ohjelman käsikirjoituksesta. Otteita on täydennetty haastattelutiedoilla, jotka eivät puolen tunnin ohjelmaan mukaan mahtuneet. Timo A. Toivonen on 28-vuotias diplomiinsinööri. Hänellä on unelmatyöpaikka suuren suomalaisen elektroniikka-alan yrityksen tutkimuskeskuksessa. Toivonen ei kuitenkaan ole töissä. Lääkäri on todennut hänen sairastavan sähköyliherkkyyttä, minkä vuoksi hänen on pysyttävä poissa sähkömagneettisten kenttien ulottuvilta. Niinpä hän viettää syksyä ystävänsä mökillä. Toivosella oli jo lukioaikoina monenlaisia oireita: uupumusta, unettomuutta, sydäntuntemuksia, ahdistusta, särkyjä, toistuvia poskiontelo- ja nielutulehduksia, puutumista ja keskittymisvaikeuksia. Hänellä oli tunne, ettei oma elämä ollut kontrollissa. Lääketiede ei tuonut pysyvää apua. Diagnoosiksi tarjottiin Gilbertin oireyhtymää, harvinaista maksavaivaa. Toivoselle diagnoosi ei kelvannut. Hän luki amalgaamin aiheuttamasta elohopeamyrkytyksestä ja huomasi oireidensa sopivan siihen täsmälleen. Seitsemän amalgaamipaikkaa poistettiin syksyllä Paikkojen poiston jälkeen Toivonen sai voimakkaita oireita, joita hän kutsuu narkomaanisiksi. Myöhemin vieroitusoireet ovat vähenneet, mutta sähköherkkyysoireet vastaavasti satakertaistuneet. Toivonen on liittynyt Sähköyliherkkien yhdistykseen. Tukiasemien teho vastaa joulukuusen kynttilöitä Sähköyliherkkien yhdistys on viime aikoina keskittynyt vastustamaan matkapuhelinten tukiasemien säteilyä. Julkisuuskampanjaan kuuluu myös kirjelmöinti tasavallan presidenttiä ja YK: n pääsihteeriä myöten. Heiltä on pyydetty apua kännykkäsäteilyn alentamiseksi. Yhdistyksen puheenjohtaja on Matti Wirmaneva. Hän on koulutukseltaan mittaus- ja säätötekniikan opistoinsinööri ja ammatiltaan hivenravintoterapeutti. Hän ei ole itse sairastanut sähköyliherkkyyttä, mutta kännykkä aiheuttaa hänellekin pieniä ongelmia poskipäässä. Yhdistyksen ensisijainen tavoite on pyrkiä vähentämään matkapuhelinten tukiasemien aiheuttamaa säteilyaltistusta. Realistinen tason muutos voisi Wirmanevan mielestä olla samantapainen kuin esimerkiksi Italiassa ja Sveitsissä, jossa arvoja on pudotettu sadanteen osaan siitä, mikä Suomessa on sallittu. Operaattoreiden mukaan kaupungeissa olevien tukiasemien teho on luokkaa 2-8 Wattia, eli joulukuusen kynttilöitä vastaava. Tähän Wirmaneva toteaa, että jos nykyiset kenttävoimakkuudet olennaisesti häiritsevät ihmisiä, tulee niitä alentaa - olivat ne absoluuttisesti mitä ta-hansa. Yhdistys on esittänyt, että sähköyliherkkyys pitäisi hyväksyä tautiluokitukseen. Wirmaneva kertoo, että sähköoireita, kuten verenpaineen ja ihon sähkönjohtokyvyn muutoksia on todettu mm. Saksassa ja Dallasissa tehdyissä tutkimuksissa. Dallasin kokeessa saatiin kaksi kertaa kaksoissokkotestillä tulos, jonka mukaan 16% koehenkilöistä reagoi matkapuhelinaltistukseen 100%:n tarkkuudella, eikä lainkaan valealtistuksiin. Tieteellisesti heikkoihin tutkimuksin vedotaan Säteilyturvakeskuksen tutkimusprofessori Dariusz Leszczynski siteeraa artikkelia, joka ilmestyi Duodecim-lehdessä 2000 (116: 941-7); 8 SKEPTIKKO 4/2000
 9 Liiketoimintaa sähköyliherkkien kustannuksella? kts. myös Skeptikko 2/2000, s. 23. Kaksi tamperelaista lääkäriä, Jukka Uitti ja Rauno Pääkkönen kirjoittavat, että sähköherkkyyttä kokevien oireet ovat todellisia, mutta tehtyjen tutkimusten perusteella ei ole näyttöä siitä, että sähkö tai magneettikentät olisivat syynä oireisiin. Leszczynski kertoo, että tiedämme vielä erittäin vähän kännykkäsäteilyn terveyshaitoista. Asiaa tutkitaan, koska se aiheuttaa paljon huolia. Teoreettisesti on olemassa mahdollisuus, että säteily vaikuttaa ihmisiin, koska se aiheuttaa biologisia muutoksia solutasolla. On todettu, että solut tunnistavat säteilyn ja käynnistävät erilaisia fysiologisia prosesseja, jotka vastustavat sitä, että soluille aiheutuisi jonkinlainen häiriö. Mutta ovatko nämä solujen toiminnat haitallisia, sitä emme Leszczynskin mukaan tiedä. Matti Wirmanevan viittauksista tieteellisiin tutkimuksin, joissa on todistettu, että kännykkäsäteily aiheuttaa haitallisia muutoksia solutasolla ja erilaisia vaivoja ja sairauksia Leszczynski toteaa olevan yleinen ongelma, että jotkut positiiviset tulokset tulevat yhdestä laboratoriosta, ja usein kukaan muu ei voi toistaa niitä. Niin kauan kuin kukaan ei toista tulosta, se on epävarma, eikä tieteellinen tieto. Leszczynski ottaa esiin kolme esimerkkiä tutkimuksista, joihin sähköyliherkät viittaavat, ja joiden mukaan kännykkäsäteily tai mikroaaltosäteily voi aiheuttaa jonkunlaisia terveyshaittoja. Yksi niistä on saksalaisen tohtori Braunen ryhmän tutkimus (Braune, S. et. al.: Resting blood pressure increase during exposure to a radiofrequency electromagnetic field. The Lancet. Vol June 20, ), joka on julkistettu arvostetussa lehdessä, The Lancetissa. Leszczynski korostaa, että tutkimuksen tulokset ovat vain alustavaa tietoa, koska kyseessä on hyvin lyhyt artikkeli, eikä tutkimuksessa ole mitattu kuin kymmeneltä ihmiseltä verenpainetta ja sitä kuinka se muuttuu kännykkäsäteilytyksen jälkeen. Kyseessä on niin pieni ryhmä, että sen perusteella ei voi sanoa yhtään, minkälainen vaikutus verenpaineeseen kännykkäsäteilyllä on. Toinen tutkimus on aivoveriesteestä kertova Sähköyliherkkien yhdistyksessä ei ole aktiivisesti mukana lääkäreitä, mutta puheenjohtaja Matti Wirmaneva aikoo korjata puutteen. Hän on opiskellut lääketiedettä Tarton yliopistossa vuodesta Yliopiston kansainvälisen opiskelijatoimiston mukaan hänet erotettiin 1997 puutteellisten suoritusten ja maksamattomien lukukausimaksujen vuoksi. Keväällä 2000 hän jatkoi opintojaan ja suorittaa edelleen toisen vuoden kursseja. Keskeneräisistä opinnoistaan huolimatta Wirmaneva on käyttänyt lääketieteen kandidaatin titteliä, muun muassa kirjeessään Nokian pääjohtajalle Jorma Ollilalle. Wirmaneva neuvoo sairaita Luontaisterveys-lehdessä, jossa hän myös poseeraa valkoinen takki päällä, verenpainemittari pöydällä. Nimimerkki Raihnainen saa neuvon nauttia pillereinä kalsiumia, magnesiumia, sinkkiä, kuparia, kromia, seleeniä, vitamiineja ja välttämättömiä rasvahappoja. Monipuolisen ravinnon ja liikunnan merkityksestä ei ole mainintaa. Kirjoituksen ohessa on Wirmanevan yrityksen ilmoitus, jonka mukaan sairaus horjuttaa tasapainoa ja vaatii analyysiin perustuvia korjaustoimenpiteitä. Siis korjaustoimenpiteitä! Sairauden hoitoja hän ei voi mainostaa, koska silloin voisi saada kuluttaja- ja lääkintäviranomaiset niskaan. Ilmoitus kertoo myös, että sähköyliherkkien yhdistyksen aktiivinen sihteeri Erja Tamminen toimii samassa osoitteessa. Liiketoiminta ei Wirmanevan mukaan liity sähköherkkien auttamiseen sen enempää kuin kenen tahansa muunkaan ihmisen auttamiseen. Sähköyliherkkyyden korjaustoimenpiteitä ovat tehneet myös eräät lääkärit. Tukiyhdistyksen luottolääkärinä on pitkään ollut lisensiaatti Jaakko Amperla, joka tituleeraa itseään luomulääkäriksi. Hän kuuluu koulukuntaan, joka suosittelee amalgaamipaikkojen vaihtamista ja antioksidanttipillereitä ratkaisuksi moniin vaivoihin. Amperlaa on sattumalta haastateltu samassa Luontaisterveys-lehdessä, jossa Wirmaneva mainostaa palvelujaan. Hän kertoo esimerkiksi, että mahahaava on henkis-sosiaalis-fyysinen tila, johon vaikuttaa mm. maasäteily. Timo A. Toivonen sai omille oireilleen selityksen lisensiaatti Kaarlo Jaakkolan vastaanotolla. Jaakkola on kiistelty lääkäri, joka on saanut Terveydenhuollon oikeusturvakeskukselta viisi kertaa vakavan huomautuksen epätieteellisen ja huolimattoman toiminnan vuoksi. Toivoselle hän määräsi 27 erilaista lääkettä ja luontaistuotetta. Jaakkolan vastaanotto ja laboratoriokokeet ovat maksaneet Toivoselle muutamia tuhansia. Antioksidanttilääkitys maksaa hänelle 1500 markkaa kuussa. SKEPTIKKO 4/2000 9
 10 Staattiset kentät - Rikastus, elektrolyysi (0 Hz) Radiotaajuinen säteily - Pienitaajuinen (50 Hz - 50 khz): näyttöpäätteet sähkölaitteet voimajohdot - Suurtaajuinen (13-27 MHz) liimakuivaimet muovisaumaajat UKW-laitteet - Mikroaallot matkapuhelimet (900 MHz) antennit (1800 MHz) mikroaaltouunit (2450 MHz) Optinen säteily - IR lämmittimet, IR-tähtäimet, laserit - Valo aurinko, lamput, laserit - UV aurinko, solarium, hitsaus Ionisoimattoman säteilyn taajuuksista. (Salford, L. et. al.: Permeability of the Blood- Brain Barrier Induced by 915 MHz Electromagnetic Radiation, Continuous Wave an Modulated at 8, 16, 50, and 200 Hz. Microscopy Research and Technique 27: , 1994). Kolmas tutkimus, jonka Leszczynski ottaa esiin, on Ruotsissa Lundin yliopiston tutkijaryhmän saavutus (Persson, B. et. al.: Blood-brain barrier permeability in rats exposed to electromagnetic fields used in wireless communication. Wireless Networks 3, 1997, ). Kaikki edellä mainitut artikkelit ovat Leszczynskin mukaan erittäin heikkoja tieteellisesti. Menetelmät, joita käytetään ovat erittäin epätarkkoja kyseisiin tarkoituksiin. Lisäksi menetelmät on kuvattu niin lyhyesti, että kokeita on mahdoton toistaa samalla lailla. Kaksoissokkokokeita ei ole tehty lainkaan. Huomioitavaa on, että viimeksi mainittu tutkimus on julkistettu lehdessä nimeltä Wireless Networks. Kyseessä on hollantilainen lehti, joka julkistaa teknistä tietoa kännyköistä. Leszczynski ihmettelee, kuinka hyvä biologinen asiantuntemus lehdessä mahtaa olla. Hän olettaa, että ensin tutkijat lähettivät artikkelin alan parhaille lehdille, kuten Bioelectromagneticsiin tai Radiation Researchiin, mutta se ei mennyt siellä tarkastuksesta läpi. Tästä syystä artikkeli on julkistettu missä vaan, ja nyt se on julkista tietoa. Lisäksi sähköyliherkät mainitsevat usein työn, jonka ovat tehneet Lai ja Singh USA:ssa (Lai, H. & Narendra P. Singh: Acute Low-Intensity Microwave Exposure Increases DNA Single-Strand Breaks in Rat Brain Cells. Bioelectromagnetics 16: , 1995). Kyseinen tutkimus osoittaa, että mikroaaltosäteily voi aiheuttaa dna-katkoksia, mistä voi päätellä, että se saattaa aiheuttaa myös syöpää tai mitä tahansa. Se vain unohdetaan usein mainita, että jälkeenpäin toinen tutkijaryhmä on yrittänyt toistaa tutkimukset (Malyapa, R. et. al.: DNA Damage in Rat Brain Cells after In Vivo Exposure to 2450 MHz Electromagnetic Radiation and Various Methods of Euthanasia. Radiation Research , ). Toistotutkimus on tehty erittäin huolellisesti, eikä siinä saatu samaa tulosta. Siinä kuitenkin osoitettiin, että tapa, miten eläimet lopetetaan, voi aiheuttaa dna-katkoksia, ja tämä voi olla syynä, miksi Lai ja Singh ovat nähneet dna-katkoksien lisääntymisen. Koehiiret oli tapettu eri tavalla. Leszczynski kummastelee, kuinka sähköyliherkät poimivat julkisuudesta ne artikkelit, mitkä sopivat siihen, että jonkinlainen sähköyliherkkyys on olemassa tai että kännykkä aiheuttaa terveyshaittoja. Päinvastaisen tuloksen esittävät artikkelit jäävät vähemmälle huomiolle. Jos tutkija tekisi niin, että ottaisi huomioon vain sellaiset tulokset, jotka sopivat hänen hypoteesiinsa ja unohtaisi ne, jotka eivät sovi, kyseessä olisi tieteellinen vilppi. Kännykkäkenttien olemassaoloa ei pysty erottamaan taajuus Timo A. Toivosen tarina voi kuulostaa vakuuttavalta, mutta yksi sairaskertomus ei riitä todisteeksi lääketieteessä. Sähköyliherkkyyttä ei ole voitu luokitella taudiksi, koska sille ei ole löydetty selvää syytä eivätkä sen oireet ole yhtenäisiä. Selitystä on haettu psykologiasta: tuoreen sveitsiläisen tutkimuksen mukaan itseään sähköyliherk- 10 SKEPTIKKO 4/2000
 11 kinä pitävät ihmiset ovat muita taipuvaisempia uskomaan taianomaisiin asioihin. Tutkimusprofessori Maila Hietanen johtaa Työterveyslaitoksen fysiikan osastolla Ionisoimattoman säteilyn terveysriskien ehkäisy -nimistä toimintaohjelmaa. Toistaiseksi laitoksella on tutkittu lähinnä tavallisten verkkotaajuuksien vaikutusta syövän syntyyn. Hietasen mukaan näyttää siltä, että mitään varmaa yhteyttä ei ole. Lieviä viitteitä voidaan aina tilastollisesti saada esiin melkein mistä tahansa tekijästä, mutta hyvin epätodennäköistä on, että matalataajuuskentillä olisi mitään syöpävaikutusta. Yliherkkyysoireita taas on tutkittu jo kymmenen vuoden ajan, pääosin näyttöpäätteen käyttäjien keskuudessa. Mitään sellaista mekanismia, joka voisi selittää oireet, ei ole toistaiseksi löydetty. Myöskään matkapuhelinten radioaaltojen säteilyn ei ole selvästi todettu aiheuttavan yliherkkyysoireita tai syöpää. Erittäin laajoja kansainvälisiä tutkimuksia molemmilta alueilta on paljon käynnissä ja käynnistymässä: yliherkkyysoireita tutkitaan, epidemiologisia syöpä- ja koe-eläintutkimuksia tehdään. Useissa sokkotutkimuksissa on havaittu, että sähköyliherkät eivät todellisuudessa pysty erottamaan kenttien olemassaoloa. Näin kävi myös Työterveyslaitoksen tutkimuksessa, jossa vapaaehtoiset koehenkilöt saivat kuvailla tuntemuksiaan matkapuhelimen ollessa päällä. Tutkimuksen tulokset olivat Maila Hietasen mukaan pettymys: koehenkilöt sanoivat saavansa oireita myös valealtistuksessa, eli silloin kun kännykkä ei ollut päällä. Matti Wirmanevan mielestä kyseessä oli nollatutkimus, koska tutkimushuoneeseen oli järjestetty vajaan metrin päähän verhon taakse tietokone, joka oli yhteydessä kännykkään. Henkilöt, jotka ovat niin herkkiä, että reagoivat kännykän kenttiin, reagoivat Wirmanevan mukaan myöskin tietokoneen kenttiin. Wirmaneva epäilee, että tietokone oli tarkoituksellisesti järjestetty paikalle, jotta kännykkä häviää taustasäteilyyn, oli se päällä tai poissa. Hietanen kertoo, että tietokoneen kentät eivät voineet ulottua testattavaan saakka. Kaiken lisäksi koehenkilöt olivat hyväksyneet koejärjestelyn kuvauksen, jonka mukaan puhelinta ohjataan tietokoneella. Suuri osa ihmisistä, jotka tulivat kokeeseen, olivat sellaisia, jotka kertoivat saavansa oireita pelkästään puhelimesta, ei mistään muusta. Jonkin verran näyttöä on kuitenkin siitä, että valoherkät ihmiset kärsivät verkkovirran taajuudella värähtelevistä loisteputkista. Myös amalgaamipaikkojen poiston yhteydessä vapautuva elohopea voi aiheuttaa myrkytysoireita. Sähköyliherkkien vaivoja ei ole syytä leimata luulosairaudeksi. Ympäristön magneettikentillä ei terveydellistä vaikutusta Sähkömagneettisten kenttien vaikutus elimistöön on tunnettu ilmiö. Teknillisen korkeakoulun neurofysiikan dosentti Risto Ilmoniemi johtaa Helsingin yliopistollisen keskussairaalan BioMag-laboratoriota. Laboratoriossa tehdään magneettikuvauksia ja kehitellään laitteita hermosairauksien diagnostiikkaa varten. Tutkimuskäytössä on mm. magneettistimulaattori, jolla voidaan saada koehenkilön lihakset liikkumaan antamalla aivoihin voimakkaita, noin yhden Teslan suuruisia magneettipulsseja. Ilmoniemi kertoo, että magneettikenttien vaikutus ihmisen elimistöön riippuu kenttien voimakkuudesta. Erittäin voimakkailla kentillä, kuten magneettistimulaatiossa, voidaan aiheuttaa hermosolujen aktivoitumista keinotekoisesti. Ympäristön magneettikentät ovat yleensä noin miljoona kertaa pienempiä kuin stimulaattorissa, eikä niillä ole mitään merkittävää vaikutusta ihmiseen. Esimerkiksi voimansiirtolinjojen alapuolisilla Mikroteslojen luokkaa olevilla kentillä ei voi Ilmoniemen mukaan olla minkäänlaista terveydellistä vaikutusta, saati sitten kotikäytössä olevien sähkölaitteiden kentillä. EU:n neuvosto on antanut suosituksen, jonka mukaan yli sadan Mikroteslan magneettikentässä ei pitäisi oleskella merkittäviä aikoja, mutta turvallisuuden vuoksi ei näin pieniin arvoihin ole syytä Ilmoniemen mukaan mennä. Sata Mikroteslaa voidaan usein mitata esimerkiksi kotitietokoneen printterin muuntajan ympäriltä. Kännyköiden kenttien merkittävin vaikutus on lämmitys, joka kuitenkin on niin pientä, että pää lämpiää enemmän auringonvalossa. Ainoa ionisoimaton säteily, jota Ilmoniemi kehottaakin varomaan, on auringon ultraviolettisäteily. Muut ionisoimattomat säteilyt eivät ole haitallisia. Myöskään väitteelle, että sähkömagneettisten kenttien vaikutus kasaantuu ihmisen elimistöön ja aiheuttaa arvaamattomia ongelmia hermostolle, ei ole mitään perusteita. Ilmoniemi kertoo, että sähkömagneettisten SKEPTIKKO 4/
 12 kenttien terveysvaikutuksia on tutkittu runsaasti 80-luvulta lähtien. Varsinkin em. voimansiirtolinjat ovat herättäneet huolta eri puolilla maailmaa. Lisäksi Ruotsissa alettiin yhteen aikaan epäillä näyttöpäätteiden aiheuttavan sairauksia. Tutkimuksissa ei ole löytynyt niin varmaa näyttöä, että edes taudin olemassaolosta olisi päästy selville. Tutkimuksia jatketaan edelleen. Ilmoniemen mielestä kysymys on myös eettisestä ongelmasta. Jos luullaan, että magneettikentät ovat vaarallisia, rahoittajat panostavat asian tutkimiseen. Silloin tehdään myöskin määräyksiä, jotka vaativat, että magneettikentiltä pitäisi suojautua kaivamalla voimalinjoja maan alle ja rakentamalla näyttöpäätteitä, joissa on pienemmät magneettikentät. Tämä on Ilmoniemen mukaan täysin turhaa puuhaa. Siihen kuluu miljardeja markkoja tai dollareita maailmassa vuodessa. Samalla rahalla voitaisiin torjua todellisia ympäristöhaittoja ja säästää tuhansien ihmisten sairastuminen ja kuolema. Viranomaisten, teollisuuden ja tutkijoiden salaliitto? Asiantuntijan mielipide tuskin riittää rauhoittamaan suurta yleisöä, koska sähkömagneettisten kenttien ja kännyköiden vaarallisuudesta liikkuu paljon epämääräistä tietoa. Sähköyliherkät uskovat, että raja-arvoja asettavat viranomaiset, matkapuhelinteollisuus ja alan tutkijat ovat salaliitossa. Matti Wirmaneva ihmettelee mm.sosiaali- ja terveysministeriötä, joka valmistelee asetusta EU:n neuvoston antaman suosituksen pohjalta. Suosituksessa kehotetaan rajoittamaan väestön altistamista sähkömagneettisille kentille ja radiotaajuussäteilylle, mutta ministeriön asenne on Wirmanevan mielestä ollut sellainen, että se tuntuu toimivan vain suurteollisuuden lakeijana. Kännykkäteollisuus ja operaattorit tehtailevat Wirmanevan mielestä tutkimuksia, joissa ei löydetä mitään. Jos tutkimuksen rahoittajana on esimerkiksi Motorola tai Nokia, ei minkään sortin haitallisia tuloksia koskaan löydetä. Itsenäiset ja riippumattomat yliopistojen tutkijat ovat Wirmanevan mukaan löytäneet merkittäviä sähkökenttien aiheuttamia biologisia muutoksia, jotka eivät vielä sellaisenaan välittömästi sairastuta. Huolestunut pitää kuitenkin olla. Turun yliopiston kognitiivisen laitoksen tutkimus ei Wirmanevan mukaan tyydyttänyt Nokiaa. Tutkimuksen tulos puettiin julkisuudessa sellaiseksi, että sen mukaan kännykkä nopeuttaa oppimista. Lisäksi muutamia tutkijoita maailmassa, kuten Ole Johanssonia Ruotsissa ja Henry Laita Yhdysvalloissa on Wirmanevan tietojen mukaan jopa painostettu, että he luopuisivat tutkimustulostensa julkaisemisesta. Wirmanevalle itselleen on tarjottu tiettyjä etuisuuksia, jotta sähkökenttäasiat eivät enää häntä kiinnostaisi. Säteilyturvakeskuksen tutkimusprofessori Dariusz Leszczynskille sähköyliherkkien väitteet, että teollisuus ohjaa tutkijoita, ovat tuttuja. Leszczynski ihmetteelee, kuinka sähköyliherkät kuitenkin viittaavat itsekin tutkimuksiin, jotka ovat teollisuuden rahoittamia, jos niiden tulokset ovat heille sopivia. Tästä toimii esimerkkinä aikaisemmin mainittu The Lancet -lehden artikkeli, jonka lopussa esitetään kiitokset Deutsche Telekomille. Kyseessä on teollisuuden rahoittama tutkimus, mutta koska se osoittaa kännykkäsäteilyn vaikuttavan verenpaineeseen, jää rahoittaja usein mainitsematta. Teollisuus rahoittaa myös Säteilyturvakeskuksen ja Työterveyslaitoksen tutkimuksia ja odottaa, että ne olisivat uskottavia. Leszczynskillä itsellään ei ole sellaista suhdetta Nokiaan tai muihin rahoittajiin, että sillä olisi vaikutusta työhön. Hän kertoo, että hänellä on monta apurahaa, mutta ei yhtäkään suoraan Nokialta. Nokia antaa rahoitusta Suomen Akatemialle tai Tekesille. Leszczynskillä on kaksi apurahaa Akatemialta kaksi Tekesiltä, ja siellä jossain takana osittain on Nokia. Leszczynski vetää myös EU:n komission rahoittamaa projektia, jota monet valmistajat ovat rahoittaneet. Rahoittajilla ei ole minkäänlaista vaikutusta hänen työhönsä. Sellaiseen hän ei suostuisi. Kahdenlaista suhtautumista suureen yleisöön Martti Hyvönen on Helsingin Energian työterveyslääkäri. Hän toimii puheenjohtajana sähkö- 12 SKEPTIKKO 4/2000
 13 alan asiantuntijoista koostuvassa magneettifoorumissa. Tämä työryhmä on pohtinut paljon ns. riskikommunikaatiota eli sitä, miten asiakkaiden ja suuren yleisön huoliin olisi viisainta vastata. Helsingin Energiassa sähköyliherkiksi ilmoittautuviin suhtaudutaan niin, että häntä ei mollata tai aseteta hänen oireitaan kyseenalaiseksi. Hänen huolensa on todellinen, mutta Helsingin Energia voi tarjota mahdollisesti muuta selitystä tai sanoa, että nykykäsityksen mukaan sähkökentistä ei seuraa yliherkkyysoireita. Hyvösen mukaan Helsingin Energiassakin ajateltiin aluksi, ettei nukkuvaa karhua kannata herättää, eli asioista on hyvä puhua mahdollisimman vähän ja vaieta, mutta nykyinen avoimuuden linja on osoittautunut oikeaksi. Kännykkäteollisuus on toistaiseksi valinnut toisen tiedotuslinjan. Esimerkiksi Nokian tutkimuskeskuksessa alaa seuraava professori Veli Santomaa on esiintynyt Ylen televisio-ohjelmassa tasan yhden kerran. Vuonna -97 hän kommentoi Työterveyslaitoksen tutkimusta, jonka mukaan matkapuhelimet eivät aiheuta terveyshaittoja. Televisio-ohjelmaa varten ei haastattelua järjestynyt millään. Säteilyprofessori Santomaa sentään vastasi puhelimeen ja sähköpostiviestiin. Hän ilmoitti, että ns. sähköyliherkkien ongelmat eivät kuulu suoranaisesti Nokialle, vaan lääkäreille ja terveydenhoitoviranomaisille, joiden tehtävänä on auttaa heitä ja diagnosoida mahdolliset sairaudet. Nokialla ei ole kyseisen alan asiantuntemusta. Yritys on kuitenkin tukenut kahta tutkimusta Suomessa ja kolmatta, joka on alkamassa Saksassa. Turva-arvojen perustana ei lääketieteellinen tai biologinen tieto Tiede ei ole vielä sanonut lopullista sanaa kännykän käytön ja aivokasvainten mahdollisesta yhteydestä. Parhaillaan on käynnistymässä laaja kansainvälinen hanke, jossa asiaa selvitetään. Tuloksia on odotettavissa vuoden 2003 lopulla. Työterveyslaitoksen tutkimusprofessori Maila Hietanen kertoo, että asian tutkiminen on erittäin tärkeää, koska melkein jokainen ihminen käyttää matkapuhelinta. Koko maapallon väki on altistettuna kännykkäsäteilylle tällä hetkellä, joten on välttämätön selvittää, onko yhteyttä sairauksiin olemassa vai onko kyseessä vain turha pelko. Sähköyliherkkien yhdistys on jo valmiiksi sitä mieltä, että tämäkin tutkimus on vääristynyt. Pahinta on se, ettei siinä oteta huomioon tukiasemien säteilyä, joka on jatkuvaa ja jota tulee yötä päivää. Ionisoimattoman säteilyn tutkimushankkeita Säteilyturvakeskuksessa johtavan tutkimusprofessori Kari Jokelan mukaan kännyköiden tukiasemien säteilytasot tunnetaan hyvin, ja ne jäävät kymmenestuhannes- ja sadastuhannesosia alle nykyisten ohjearvojen. Käytännössä säteilytaso on samaa luokkaa kuin esimerkiksi TV- ja ULAradioallot, joilla ihmisiä on jo vuosikymmeniä säteilytetty. Sveitsissä ja Italiassa kännyköiden tukiasemien ohjearvot ovat tiukempia kuin muualla Euroopassa, mutta Suomessa mitatut arvot mahtuvat myös noiden maiden ohjearvojen sisään. Eivätkä kyseiset arvot perustu Jokelan mukaan mihinkään lääketieteelliseen tai biologiseen tietoon. Kirjallisuutta: - Kari Jokela, Darius Leszczynski ym.: Radiation safety of handheld mobile phones and base stations. Säteilyturvakeskus A161 (1999). - Maila Hietanen, Anna-Maija Hämäläinen, Tuula Husman: Matkapuhelimet ja yliherkkyysoireet. Työterveyslaitos Fysiikan osasto Korpinen L, Hietanen M, Jokela K, Juutilainen J, Valjus J: Voimajohtojen sähkö- ja magneettikentät ympäristössä. Kauppa- ja teollisuusministeriön tutkimuksia ja raportteja 89/1995. Kauppa- ja teollisuusministeriö, Energiaosasto, Helsinki Assessment of health effects from exposure to power-line frequency electric and magnetic fields. NIEHS Working Group Report. National Institute of Environmental Health Sciences of the National Institutes of Health. USA (1999). Luettavissa osoitteessa: Lisäksi MOT:n sivuilta (www.yle.fi/mot/index. htm) löytyy linkkejä useille alan sivuille. SKEPTIKKO 4/
 14 Risto K. Järvinen Mikroruoasta ei haittaa terveydelle Mikroaallot ovat pelottavia. Kännykät säteilevät mikroaaltoja ja mikroaaltouunissa valmistetun ruoan terveellisyydestä on käyty keskustelua aika ajoin. Kuuminta keskustelu oli reilut kymmenen vuotta sitten, kun mikroaaltouunit alkoivat yleistyä vauhdilla, mutta edelleen maailmalla kiertää mitä uskomattomimpia uunien vaaroihin liittyviä 1Ihmiskeho ei pysty hajottamaan tuntemattomia ja usein myrkyllisiä sivutuotteita, joita ruokaan mikroaaltolämmityksen aikana syntyy. SM: Mikroaaltouunin vaikutus perustuu siihen, että mikroaallot panevat värähtelemään ruoan niin sanotut polaariset molekyylit, ennen kaikkea ruoan sisältämän veden. Vesimolekyylissä happiatomin puoli on negatiivisesti varautunut ja siihen liittyneet kaksi vetyatomia muodostavat positiivisen puolen. Kun vesimolekyyli värähtelee, syntyy kitkaa, jonka seurauksena ruoka lämpenee. Kun ruoka lämpenee, sen sulavuus paranee. Sivutuotteita ei mikroaaltouunissa synny enempää kuin missään muussakaan ruoan lämmitysmuodossa. Mikroaallot eivät ole ihmiselle vaarallisia, kuten vaikka röntgenaallot, vaan samantaajuisia kuin esimerkiksi tutka-aallot. Mikroaaltojen soveltuvuus ruokien kypsentämiseen keksittiinkin toisen maailmansodan aikana, kun tutka-asemien sotilaat havaitsivat, että tutkan mastoihin lentäneet linnut olivat paistuneet valmiiksi. väitteitä. Sähköpostissa on kiertänyt seuraava lista kymmenestä hyvästä syystä, minkä takia mikroruokaa ei kannata syödä. Listan kohtia on Skeptikon pyynnöstä kommentoinut maat. ja metsät. tri Seija Mäkinen Helsingin yliopiston ravitsemustieteen laitokselta. 2Ruoan sisältämät mineraalit, vitamiinit ja ravintoaineet muuttavat mikrossa muotoaan tai vähenevät olemattomiin niin, ettei ihmiskeholle ole ruoasta mitään hyötyä. SM: Mikroaallot ovat sähkömagneettista aaltoliikettä, jonka aallonpituus on radioaaltojen ja infrapuna-aaltojen välissä. Näkyvän valon aallonpituus on nanometriä eli metrin miljoonasosaa, kun taas mikroaallot ovat pitkiä; niiden aallonpituus on tavallisesti 12,5 senttimetriä. Mikroaalto tekee 2450 miljoonaa värähdystä sekunnissa, eli värähtelyn taajuus on 2450 megahertsiä. Mikroaallot eivät siis ole lämpösäteilyä, vaan vaan lämpö syntyy ruoassa itsestään kitkan vaikutuksesta. Mikroaaltokuumennuksessa ruokaan ei tule säteilyä vaan aaltoja. Ruokaa lämmitettäessä syntyy aina kuumennus-, liukoisuus- ja haihtuvuustappioita. Mikroaaltouunissa tappiot ovat tavallista pienemmät, koska ruoka lämpiää niin nopeasti eikä keitinvettä tarvita. Mikroaaltokuumennus itse asiassa säilyttää vitamiinit paremmin kuin tavanomaiset kypsennysmenetelmät. Mikroaaltokuumennuksen vaikutusta vitamiineihin on tutkittu paljon. Tutkituimmat vitamiinit ovat C-vitamiini, tiamiini, riboflaviini, B 6 -vitamiini, folasiini, niasiini, pantoteenihappo, karoteeni ja A-vitamiini. Vesiliuokoisten vitamiinien tappiot näyttävät jäävän vähäisemmiksi erityisesti kasvia kypsennettäessä, mikä johtunee siitä, ettei tarvita keitinvettä. Esimerkiksi tiamiini, joka on kovin kuumennusherkkä vitamiini ja jonka tappiot voivat olla 80 %, on uuniperunoita valmistettaessa säilynyt 80 %:sti. Myös folasiini on vitamiini, joka väärillä ruoanvalmistusmenetelmillä voidaan tuhota 100-prosenttisesti. Tuoretta pinaattia mikroaaltouunissa kypsennettäessä se on säilynyt lähes 100-prosenttisesti, kun liedellä kypsennettäessä tappiot ovat olleet 23 %. Myös A-vitamiinin ja karoteenin on todettu säilyvän hyvin mikroaaltokuumennuksessa. 14 SKEPTIKKO 4/2000
 15 Mikroaaltokuumennuksessa ei edelleenkään ole mitään magiikkaa. Ruoka lämpenee ja kypsyy lämmön vaikutuksesta ja vaikutukset voidaan selittää termodynamiikan lakien mukaisesti. 3Vihanneksien mineraalit muuttuvat mikroaaltouunissa syöpää aiheuttaviksi vapaiksi radikaaleiksi. SM: Mihin kivennäisaineet haihtuisivat? Kuinka ne muuttuisivat vapaiksi radikaaleiksi? Mikrokypsennys näyttää aiheuttavan suurempia yksittäisten aminohappojen häviöitä kuin tavanomaiset kypsennysmenetelmät. Kokonaisuudessaan tappiot eivät kuitenkaan ole merkittäviä; suurimmillaan ne ovat olleet noin 20 %. Eräässä mielessä mikroaaltokypsennys on aminohappojen suhteen hellävaraisempi ruoanvalmistusmenetelmä kuin muut tavat. Siinä ei synny ruskistus- eli ns. Maillard-reaktiota, johon osallistuvat aminohapot muuttuvat elimistölle käyttökelvottomiksi. Mikroaaltoherkkiä aminohappoja ovat sitä vastoin histidiini, glysiini, kysteiini ja metioniini. Suomalaisessa ruokavaliossa proteiinien saanti on yleensä niin runsasta, ettei niiden vähäinen menetys estä mikroaaltouunin käyttöä. Syöpää aiheuttavia aineita syntyy eniten, kun ruokaa paistetaan tai grillataan. Mikroaaltouunissa valmistettu ruoka on kuin keitetty tai haudutettu ruoka, eli täysin karsinogeeneistä vapaa. Siksi pihvin paistaminen mikroaaltouunissa jättää sen mauttomaksi. Kasvisten, hedelmien ja marjojen kypsentäminen taas kannattaa ehdottomasti tehdä mikrossa. Tuloksena on hyvä rakenne, herkullinen aromi ja houkutteleva väri. Mikroaaltokuumennus ei myöskään tuhoa karotenoideja, klorofylliä eikä flavonoideja, vaan suorastaan korostaa niitä. Mikroaaltojen energia ei riitä synnyttämään vapaita radikaaleja tai hajottamaan kemiallisia sidoksia mutageenisten yhdisteiden tuottamizeksi. Myös nitrosamiinien muodostuminen on mikroaaltokypsennyksessä lähes olematonta. 4Mikroruoka aiheuttaa vatsa- ja sisäelinsyöpää. Tämä selittää nopeasti nousseet paksusuolisyövän luvut. SM: Paksusuolisyövän lisääntyminen johtuu aivan muista seikoista kuin mikroaaltouunista: lisääntyneestä liian vähäkuituisen ja rasvaisen ruokavalion nauttimisesta. Eräs riski mikroaaltokuumennuksessa on: rasvainen ruoka kuumenee vesipitoista ruokaa SKEPTIKKO 4/
 16 lähes olemattomiin 30 sekunnin mikroaaltokuumennuksella. nopeammin ja voi saavuttaa jopa 200 asteen lämpötilan. Jos ruoassa on runsaasti rasvaa, voi kuuma rasva sytyttää mahdollisesti käytettävän pahviastian palamaan. Vaarallisia ovat myös pussinsulkimet, joissa metallilangan suojana on ohut paperi tai muovi. Koska mikroaaltojen energia ei riitä läpäisemään metallia, alkavat metalliset esineet kipinöidä uunissa ja saattavat sytyttää tulipalon. Mikroaaltokypsennyksen vaikutusta rasvoihin on ja rasvahappoihin on tutkittu verrattain vähän luvulla tehtyjen tutkimusten mukaan mikroaaltokypsennys ei aiheuta muutoksia rasvoissa tai rasvahapoissa. 5Pitkitetty mikroaaltouunissa lämmitettyjen ruokien syöminen johtaa syöpäsolujen lisääntymiseen veressä. SM: Etenkin japanilaiset ja ruotsalaiset ovat kunnostautuneet eri ruoanvalmistusmenetelmien vertailussa niiden syöpää synnyttävien yhdisteiden kannalta. Mikroaaltokuumennus on todettu tässä suihteessa täysin turvalliseksi. En tiedä yhtään tutkimusta, joissa olisi todettu mikroaaltokuumennuksessa syntyneen syöpää aiheuttavia yhdisteitä. 6Mikroruoan säännöllinen syöminen aiheuttaa muistin, keskittymiskyvyn ja tunne-elämän heikkenemistä ja laskee älykkyysosamäärää. SM: Kuinka ruoan syöminen voisi laskea älykkyysosamäärää? Siihen tarvitaan vähintään vakava sairaus, kuten alzheimerin tauti. Mikroaaltokuumennusta käytetään ruoan pastörointiin ja sterilointiin myös elintarviketeollisuudessa, joten sinänsä se ei ole sen kummempi menetelmä kuumennusvaikutustensa puolesta kuin muutkaan menetelmät. Mikrokuumennusta on myös käytetty salmonellojen tuhoamiseen munanvalkuaisvaahdossa, kalatuotteissa, keitoissa ym. Kanannahan pintakeroksen mikrobipitoisuus on voitu vähentää 7Mikroruoka johtaa peruuttamattomiin aivovaurioihin vähentämällä aivojen tuottamia sähköimpulsseja. SM: Väite on samaa sarjaa kuin edellinen. Missä tutkimuksessa tuo osoitetaan? Vatsatauteja mikroruoasta voi saada helpommin kuin tavallisessa uunissa lämmitetystä ruoasta. Mikrobien ja loisten munien tuhoutuminen riippuu ruoassa saavutetusta lämpötilasta ja kuumennusajan pituudesta. Mikroaaltokuumennuksessa on ominaista ruoan epätasainen lämpiäminen, koska uunin seinistä heijastuvat aallot eivät ole tasaisia. On siis olemassa vaara, että jokin tietty kohta ruoassa ei saavuta tarpeeksi korkeaa lämpötilaa tai ole siinä lämpötilassa tarpeeksi kauan, joten haitallisia mikrobeja voi jäädä eläviksi tai loisien munia elinkelpoisiksi. 8Nais- ja mieshormonin tuotanto muuttuu radikaalisti tai lakkaa kokonaan, kun mikroruokaa syödään säännöllisesti. SM: Kaikkea saa väittää, mutta alkoholin vaikutus kyseisten hormonien tuotantoon taitaa olla miljoonakertainen verrattuna mikroaaltoihin. Mikroaaltojen ei ole todettu aiheuttavan soluissa kemiallisia muunnoksia. Jonkinlainen riski on, jos uunin luukun tiiviste vuotaa tai luukun reunat ovat niin likaiset, ettei luukku sulkeudu tiiviisti. Jos uuni vuotaa, se voi kypsentää käyttäjän kudoksia kuin ruokaa. Mikroaallot tuinkeutuvat ihmisen ihon läpi niin nopeasti, ettei sitä ehdi tuntea, ja tuloksena on palovammoja syvemmällä kudoksissa. 9Mikroruoan syöminen heikentää immuunijärjestelmää. Hemoglobiiniarvot laskevat ja valkosolujen määrä ja kolesteroliarvot nousevat. Eräs arvostetuimmista lääketieteen lehdistä, Lancet, julkaisi joulukuussa 1989 erään tutkijan lähettämän kirjeen, jossa esitettiin, että kuumennettaessa laboratoriossa esikäsiteltyä (hydrolysoitua) äidinmaidon vastiketta 10 minuuttia (huom. epätavallisen pitkä aika!) mikroaaltouunissa ja vertailuerää vastaavasti 80 asteen vesihauteessa, niin mikroaaltouunissa kuumennetusta vastikkeesta löytyi proteiinien perusosasten I-aminohappojen molekyylirakenteeltaan muuttuneita niin sanottuja d-muotoja. 16 SKEPTIKKO 4/2000
 17 Niiden väitettiin olevan myrkyllisiä ja aiheuttavan immunologisia ja rakenteellisia vaurioita elimistön proteiinisynteesissä, etenkin kollageenin synteesissä. Artikkeli synnytti melkoisen tieteellisen väittelyn. Väitteet kumottiin. Todettiin, että ensinnäkin d-aminohappoja syntyy äidinmaidon kuumennuksessa mitättömiä määriä; toiseksi ne hajoavat elimistössä aineenvaihduntareaktioissa; ja kolmanneksi ne eivät mene proteiinisynteesiin. Lisäksi d-aminohappoja todettiin löytyvän runsaasti tavanomaisista elintarvikkeista, kuten juustosta ja jogurtista Oklaholmassa käytiin oikeutta, jossa syytettiin sairaalaa kuole- 10Vuonna mantuottamuksesta. Lonkkaleikkauspotilas Norma Levittʼn verensiirrossa tarvittavan veren lämmittämiseen oli käytetty mikroa. Uuni oli muuttanut veren koostumusta, ja potilas oli kuollut. SM: Saattaa pitää paikkansa. Jos verta lämmitetään yli 37-asteiseksi, siitä tulee verilettua. Vika ei ole lämmitysmetodin, vaan ihmisen, joka ei asiaa ymmärrä. Mikroaaltokuumennuksessa ei ole mitään magiikkaa. Ruoka lämpenee ja kypsyy lämmön vaikutuksesta ja vaikutukset voidaan selittää termodynamiikan lakien mukaisesti. Kirjoitus perustuu Seija Mäkisen haastatteluun sekä hänen julkaisemiinsa artikkeleihin seuraavissa lehdissä: - Kotitalous , s Talomestari , s Terveys, syyskuu 1986, s Kotitalous , s Tiede , s Teho 11-12, 1992, s. 8-9 Ufo-abduktiot eivät enää muodissa Vuonna 1991 liikemies Robert Bigelow rahoitti kyselyn, jossa amerikkalaisilta kysyttiin, ovatko he kokeneet ufo-abduktioita, eli sieppauksia. Kysely uusittiin 1998, jolloin rahoittajana toimi Bigelowin perustama National Institute for Discovery Science. Kuudessa vuodessa abduktiot näyttivät menneen pois muodista. Vuoden 1998 tulokset osoittivat merkittävästi pienempiä sieppauslukuja kuin vuoden 1991 tulokset. Kummankin kyselyn kysymykset olivat johdattelevia; ei kysytty onko abduktioita tapahtunut vastaajalle, vaan kuinka usein sellaisia on tapahtunut. Vastausvaihtoehdot olivat enemmän kuin kaksi kertaa, kaksi kertaa tai kerran, ei ole tapahtunut ja en osaa sanoa. Kyselyissä ei kysytty, uskoivatko henkilöt joutuneensa ufojen sieppaamiksi. Kyselijät yksinkertaisesti päättelivät näin tapahtuneen, jos henkilö vastasi myönteisesti neljään seuraavasta kysymyksestä (suluissa vuosien 1991 ja 1998 kyllä-vastausten prosentuaalinen määrä): - Oletko herännyt halvaantuneena tuntien vieraan henkilön tai jonkun muun läsnäolon huoneessa? (18 % / 11,6 %)? - Oletko kokenut yli tunnin kestäviä ajanjaksoja, jolloin olet hävinnyt jonnekin, mutta et osaa sanoa minne (13 % / 6,4 %)? - Oletko tuntenut lentäväsi ilmassa, vaikket tiedä miksi ja miten (10 % / 4,8 %)? - Oletko nähnyt huoneessa valoilmiöitä tietämättä niiden alkuperää (8 % / 5,3 %)? - Oletko löytänyt kehostasi arpia tietämättä mistä ne ovat tulleet (8% / 4,5 %)? Vuoden 1991 kyselyn mukaan kaksi prosenttia 5947:stä henkilöstä oli joskus abduktoitu. Tämä merkitsee yli amerikkalaista. Vuoden 1998 kyselyn 5995 henkilön abduktoitumisprosentti oli noin puolet pienempi: ufojen sieppaamia ihmisiä on Amerikassa enää Lähde: Skeptics UFO Newsletter, Washington DC, heinäkuu 2000 SKEPTIKKO 4/
 18 Vesa Kolhinen Miksi ihmiset uskovat outoihin asioihin? Nykyinen maailma on hyvin pitkälle teknistynyt ja toimii modernin teknologian varassa. Teknologian kehitystä on ohjannut tiede, ja nimenomaisesti luonnontiede. Sen kehitys on taas ollut erityisen nopeaa viimeisen 150 vuoden aikana. Tiede on opettanut meille paljon ympäröivästä maailmasta, siinä vaikuttavista voimista ja lainalaisuuksista. Yleensä luonnontieteen lainalaisuudet ja niiden selitykset joudutaan ilmaisemaan matematiikan kielellä, mikä tekee niistä monille vaikeasti ymmärrettäviä. Se, miten nämä lait luonnossa vaikuttavat, on kuitenkin yleensä ymmärrettävissä tavallisella maalaisjärjellä. Voisi siis kuvitella, että luonnontieteen kehitys ja sen ilmeinen vaikutus ympäristöömme olisi auttanut ihmisiä ymmärtämään ympärillä olevaa maailmaa entistä paremmin sekä myöskin motivoinut heitä rationaalisempaan ajatteluun. Kuitenkin kaikenlaiset omituiset uskomukset kukoistavat edelleen, ja ihmiset uskovat edelleen rationaaniselta kannalta katsottuna mitä omituisimpiin asioihin. Osa niistä on tuhansia vuosia vanhoja, osa taas nykypäivän tuotoksia. Esimerkkeinä voisi mainita astrologian ja horoskoopit sekä ufosieppaukset ja ihmisiin asennettavat, heitä seuraavat ja kontrolloivat mikrosirut. Miksi tällaiset omituiset asiat edelleen kiinnostavat ja miksi niitä syntyy koko ajan lisää? Miksi ihmiset eivät vaivaudu ajattelemaan ja mikä ajattelussa voi mennä vikaan? Menneisyyden rasitteet Ihmisen kehityskulku saattaa selittää, miksi ihminen on jossain tapauksissa jo lähtökohdiltaan heikoilla. Ihmiset ovat kehittyneet hahmontunnistaviksi ( pattern finding ) ja syy-seuraus-suhteita etsiviksi ( causal finding ) olennoiksi. Ne esi-isämme, jotka ovat nopeimmin tehneet tarvittavia assosiaatioita, ovat selvinneet hengissä. Aivomme eivät valitettavasti ole sopeutuneet erottamaan oikeita ja vääriä tunnistuksia toisis- taan. Karrikoituna esimerkkinä voisi mainita esi-isämme, joka on saattanut havaita tumman kolmion pensaan takana, tulkinnut sen petoeläimen korvaksi ja juossut pakoon. Kolmio on tosin saattanut olla myöskin vain ruskea lehti, jollon pakeneminen on turhaa. Tilanteesta johtuen on kuitenkin parempi juosta muutaman kerran turhaan kuin kerran liian harvoin. Rationaaliseen ajatteluun pyrittäessä tällaiset assosiaatiot saattavat kuitenkin johtaa meidät pahasti harhaan. Ajatusvirheitä on periaateessa kahta lajia: saatamme pitää tosiasiaa vääränä tai väärää totena. Esimerkkinä ensiksimainitusta voisimme kuvitella, että karhut ovat vaarattomia; tämä saattaa johtaa hengenmenetykseen. Esimerkkinä toisesta taas voisimme kuvitella, että hirvenkuvan piirtäminen kallioon tuo metsästysonnea; tämä taas on lähinnä ajanhukkaa. Ensimmäisen virhepäätelmän luonteesta johtuen virhe yleensä tulee ennemmin tai myöhemmin esille. Toisen tyypin virheitä on tässä suhteessa vaikeampi havaita ja ne saattavat elää pitkäänkin. Ihmiset ovat tuhansien vuosien ajan opettaneet tietojansa jälkipolville. Hyödyllisten asioiden lomassa on siirtynyt myös kansantarinoita ja legendoja. Vaikka monet niistä on myöhemmin tunnistettu paikkansapitämättömiksi, ne ovat saattaneet juurtua niin syvälle kulttuuriin, että niistä eroon pääseminen on tullut lähes mahdottomaksi. Koska osa tarinoista on vielä lohduttavia ja ne antavat toivoa paremmasta tulevaisuudesta, on helppo ymmärtää, ettei niistä haluta luopua, jos vaihtoehtona on vain skeptinen epätietoisuus. Miksi tällaisia uskomuksia sitten kannattaa kyseenalaistaa? Miksei ihmisten voisi vain antaa uskoa? Edellä mainittiin että ajatusvirheitä on kahta tyyppiä. Niistä ensimmäinen saattaa pahimmassa tapauksessa johtaa jopa kuolemaan. Esimerkiksi henkilö, joka luottaa uskomuslääkintään, saattaa lopettaa ns. koululääketieteen mukaisen lääkityksen ja aiheuttaa näin oman kuolemansa. Toiseen 18 SKEPTIKKO 4/2000
 19 Tieteen tunnusmerkkeihin kuuluu siis testattavuus. Lisäksi tieteelle ominaista on julkisuus, kriittisyys ja itsensäkorjaavuus: tieteelliset menetelmät ja tulokset ovat avoimia julkiselle kritiikille. Näin teorioiden virheet tulevat esille ja myöskin korjatuiksi. Tämä takaa tieteen jatkuvan edistyvyyden. Pseudotieteessä näin ei ole, vaan se on pysynyt asemissaan, muuttumattomana, kritiikistä ja puutteistaan huolimatta. tyyppiin kuuluvat virheet taas saavat ihmiset hukkaamaan aikaa, energiaa ja yleensä suuret määrät rahaa mitä erilaisimpiin ennustuksiin, itsensäkehittämiskursseihin jne. Astetta vakavammaksi tilanne muuttuu, kun näin ajattelevat ihmiset pääsevät asemaan, (johtajaksi, poliitikoksi), jossa he voivat päättää muiden ihmisten asioista. Juuri näistä syistä skeptinen ajattelu ja asioiden kyseenalaistaminen on tarpeen. Skeptisismi ja tiede Skeptisismi on lyhyesti sanottuna kyky kyseenalaistaa asioita, punnita argumentien todenperäisyyttä ja ottaa selvää asioiden todellisesta luonteesta. Skeptisyys ei sinänsä ole päämäärä, vaan se on työkalu, jolla skeptikko käsittelee luontoa ja havaintoja. Skeptisismi liittyy oleellisesti tieteelliseen ajatteluun; jokainen rehellinen tutkija soveltaa skeptisyyttä omassa ajattelussaan. Skeptinen ajattelu ei kuitenkaan vaadi minkäänlaista tieteellistä pätevyyttä. Itse asiassa lapset osaavat sen luonnostaan. Jossakin vaiheessa heiltä kuitenkin häviää kyky kysellä ja kyseenalaistaa asiota. On vaikea määritellä yksityiskohtaisesti, mitä tiede on. Sen sijaan on helpompaa tarkastella, miten tiede toimii. Tiede lähtee yleensä liikkeelle havainnosta. Sen selittämiseksi laaditaan olettamus, hypoteesi. Hypoteesin pohjalle rakentuu teoria ilmiöstä. Teorian taas tulee olla testattavissa. Sen tulee selittää jo havaitut ilmiöt sekä antaa ennusteita siitä, miten ilmiö käyttäytyy eri olosuhteissa. Jos jokin ennuste on ristiriidassa havaitun kanssa tai havainto teorian, on teoria joko väärä tai puutteellinen. Monille ihmisille on vaikeaa erottaa tiede pseudotieteestä tai epätieteestä. Pseudotiede on monesti saanut alkunsa samoista lähtökohdista kuin tiedekin, mutta päinvastoin kuin tiede se ei ole saanut riittävästi kokeellista vahvistusta. Joskus tällainen epäonnistunut hypoteesi jää sitten elämään tieteen ulkopuolella, pseudotieteenä. Kompastuksia ajattelussa Vaikka ihminen pyrkisikin ajattelemaan ja perustelemaan näkemyksiään, voi ajattelussa ja argumentoinnissa usein sortua virheisiin, jotka johtavat vääriin johtopäätöksiin. Varsin hyvä yhteenveto argumentoinnin virheistä löytyy Skeptikosta 3/2000, s. 26. Tälläiset ajatusvirheet eivät ole yksinomaan maallikoiden ongelmana. Tieteenkin piirissä työskentelevät saattavat joskus eksyä väärille poluille. Näin saattaa käydä, jos esimerkiksi teoria tai havaitsija vaikuttaa havaintoihin, tai käytetyt välineet luovat tulokset. Kerrotaan mm. että kun Kolumbus saapui Amerikkaan, kaikki mitä hän ympäristöstään havaitsi sopi hänen teoriaansa Intiasta, missä hän kuvitteli olevansa. Edelleen primitiivistä heimoa tutkivat antropologit vaikuttavat aina tutkimuskohteeseensa. Tälläiset tilanteet saattavat olla väistämättömiä, mutta ongelma ei välttämättä ole kovin vakava, jos se tiedostetaan. Pseudotieteellisessä ajattelussa saattaa kompastuskiveksi helposti nousta esimerkiksi riittämätön aineisto, sen väärintulkinta tai tulkinta mieleisellä tavalla. Tilastojen ja todennäköisyyden käsitteisiin perehtymätöntä maallikkoa on helppo johtaa harhaan havainnoilla, jotka eivät ole tilastollisesti merkittäviä. Edelleen todistustaakan käsite jää usein hämäräksi pseudotieteiden edustajille, ja omien väitteiden falsifiointi jätetään vastustajien tehtäväksi. Maailmasta löytyy edelleen asioita, joita tämänhetkinen tiedekään ei osaa tyydyttävästi selittää. Tämä saa monet pitämään niitä yliluonnollisina. Selittämätön ei kuitenkaan ole käsittämätöntä, ja vaikka tieteelläkin on rajansa, ne laajenevat kuitenkin koko ajan. Erilaisista uskomuksista Useimmat oudut kokemukset ja ilmiöt pohjautuvat täysin realistisiin asioihin, jotka kuitenkin SKEPTIKKO 4/
 20 tulkitaan väärin. Tällaisista voisi mainita esimerkkinä mm. muuttuneet tajunnantilat (ns. altered states), kuolemankokemukset eli near death experiences ja abduktiokokemukset. Nämä ilmiöt liittyvät toisiinsa, sillä ne aiheutunevat aivojen syystä tai toisesta käsitellessä tietoa unenkaltaisessa tilassa ja yhdistäessä siihen informaatiota todellisesta maailmasta. Unenkaltaiseen tilaan voi syntyä takaisinkytkentä, jossa henkilö muokkaa kokemustaan odotuksiensa perusteella. Ilmiö voi siis olla osaksi biologinen ja psykologinen. Jotkut uskomukset perustuvat vanhoihin, aikanaan kenties järkeviltäkin vaikuttaneisiin oletuksiin luonnon lainalaisuuksista ja toiminnasta. Vaikka nykytietämys onkin osoittanut vääriksi vanhat tulkinnat luonnosta, jatkavat nämä ilmiöt olemassaoloaan tieteellisen maailmankuvan ulkopuolella. Niinpä esimerkiksi horoskoopit, homeopatia sekä monet nykyisin uskomuslääkinnäksi luokiteltavat hoidot elävät edelleen, vaikka niiden alkuperäinen perusta olisikin hylätty virheellisenä. Nykyaika on myös luonut omat uskomuksensa. Nykyinen tekniikka on niin kehittynyttä, että enää vain harvat asiaan perehtyneet ymmärtävät, mihin se pystyy. Ei siis ole mikään ihme, että kehitys pelottaa monia ja helposti nousee esiin ajatus siitä, että meitä valvotaan ja hallitaan teknologian keinoin. Yhteenveto: miksi ihmiset uskovat outoihin asioihin Huolimatta siitä, että ihmisille osoitettaisiin heidän päättelynsä virheet, monet jaksavat ja haluavat edelleenkin uskoa omituisiin asioihin. Syitä lienee monia, mutta tärkeimmät niistä voisi ehkä luokitella seuraavasti: - Usko lohduttaa. Tärkein syy siihen miksi ihmiset uskovat outoihin asioihin lienee se, että he haluavat uskoa. Usko lohduttaa, se tuntuu hyvältä. Tämä on varmasti tärkein syy uskontojen olemassaoloon. - Välitön tyydytys. Ihmiset haluavat vastauksen 20 heti. Miksi odottaa, opiskella ja ajatella, kun voi uskoa saavansa kaiken heti? - Yksinkertaisuus. Tieteelliset selitykset ovat usein monimutkaisia ja tavallisille ihmisille käsittämättömiä. Ihmiset haluavat silti ymmärtää ja ovat valmiita ottamaan vastaan vaikka minkälaisen selityksen tahansa, kunhan se vain on ymmärrettävissä. Taikauskon ja pseudotieteen selityksen ovat yksinkertaisia, ja siksi ne myyvät. - Moraali ja tarkoitus. Ihmiset haluavat elämälleen tarkoituksen. He haluavat ohjeet joiden mukaan elää. Elämä yksinkertaistuu, kun ei tarvitse itse miettiä moraalin perusteita ja tekojensa oikeutusta. - Usko iankaikkiseen. Ihmiset haluavat voittaa kuoleman. Monille ajatus kaiken loppumisesta kuolemaan on niin kestämätön, että he haluavat ajatella elämän jatkuvan kuoleman jälkeenkin. Lähteet Pääasiassa: 1: M. Shermer, Why people believe weird things, W.H.Freeman and Company, New York, Lisäksi: 2: Paholaisen asianajajan paluu, Ursa : Miten erottaa tiede pseudotieteestä: Skeptikko 4/98. 4: Arkipäivän huuhaata: Skeptikko 4/98. 5: Argumentoinnin virheistä: Skeptikko 3/00. 6: Ufosieppauksista: Skeptikko 1/95. Kirjoitus perustuu väljästi Jyväskylän Skepsistoimintaryhmän tapaamisessa pidettyyn alustukseen. SKEPTIKKO 4/2000


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 7.7.2014
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 C 212/4
 Sentenza tal-Qorti tal-Ġustizzja (Awla Manja) tat-13 ta’ Mejju 2014 (talba għal deċiżjoni preliminari tal-Audiencia Nacional – Spanja) – Google Spain SL, Google Inc. vs Agencia de Protección de Datos (AEPD), Mario Costeja González
 (Kawża C-131/12) (1)
 ((Data personali - Protezzjoni ta’ persuni fiżiċi fir-rigward tal-ipproċessar ta’ din id-data - Direttiva 95/46/KE - Artikoli 2, 4, 12 u 14 - Kamp ta’ applikazzjoni ratione materiae u territorjali - Muturi ta’ tfittxija fuq l-internet - Ipproċessar tad-data li tkun tinsab f’siti tal-internet - Tfittxija, elenkar f’indiċi u ħażna ta’ din id-data - Responsabbiltà tal-operatur tal-mutur ta’ tfittxija - Stabbiliment fit-territorju ta’ Stat Membru - Portata tal-obbligi ta’ dan l-operatur u tad-drittijiet tas-suġġett tad-data - Karta tad-Drittijiet Fundamentali tal-Unjoni Ewropea - Artikoli 7 u 8))
 2014/C 212/04
 Lingwa tal-kawża: l-Ispanjol
 Qorti tar-rinviju
 Audiencia Nacional
 Partijiet fil-kawża prinċipali
 Rikorrenti: Google Spain SL, Google Inc.
 Konvenuti: Agencia de Protección de Datos (AEPD), Mario Costeja González
 Suġġett
 Talba għal deċiżjoni preliminari – Audiencia Nacional (Spanja) – Interpretazzjoni tal-Artikoli 2(b) u (d), 4(1)(a) u (ċ), 12(b) u 14(a) tad-Direttiva 95/46/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill, tal-24 ta’ Ottubru 1995, dwar il-protezzjoni ta’ individwi fir-rigward tal-ipproċessar ta’ data personali u dwar il-moviment liberu ta’ dik id-data (ĠU Edizzjoni Speċjali bil-Malti, Kapitolu 13, Vol. 15, p. 355) – Kunċett ta’ stabbiliment fit-territorju ta’ Stat Membru – Kriterji rilevanti – Kunċett ta’ “użu ta’ tagħmir [...] li jkun jinsab fit-territorju tal-Istat Membru” – Ħażna limitata ratione temporis tal-informazzjoni elenkata f’indiċi mill-muturi ta’ tfittxija – Drittijiet għat-tneħħija u għall-ibblokkar tad-data
 Dispożittiv
 1)
 L-Artikolu 2(b) u (d) tad-Direttiva 95/46/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill, tal-24 ta’ Ottubru 1995, dwar il-protezzjoni ta’ individwi [persuni fiżiċi] fir-rigward tal-ipproċessar ta’ data personali u dwar il-moviment liberu ta’ dik id-data, għandu jiġi interpretat fis-sens li, minn naħa, l-attività ta’ mutur ta’ tfittxija li tikkonsisti fit-tisjib ta’ informazzjoni ppubblikata jew imqiegħda fuq l-internet minn terzi, fl-elenkar b’mod awtomatiku ta’ din l-informazzjoni f’indiċi, fil-ħażna temporanja ta’ din l-informazzjoni u, fl-aħħar nett, fit-tqegħid ta’ din l-informazzjoni għad-dispożizzjoni tal-utenti tal-internet skont ordni ta’ preferenza partikolari għandha titqies li hija “ipproċessar ta’ data personali”, fis-sens tal-punt (b) ta’ dan l-Artikolu 2, meta din l-informazzjoni tkun tinkludi data personali u, min-naħa l-oħra, l-operatur ta’ dan il-mutur ta’ tfittxija għandu jitqies li huwa l-“kontrollur” tal-imsemmi pproċessar, fis-sens tal-punt (d) tal-imsemmi Artikolu 2.
 2)
 L-Artikolu 4(1)(a) tad-Direttiva 95/46 għandu jiġi interpretat fis-sens li pproċessar ta’ data personali jitwettaq fil-kuntest tal-attivitajiet ta’ stabbiliment tal-kontrollur ta’ dan l-ipproċessar fit-territorju ta’ Stat Membru, fis-sens ta’ din id-dispożizzjoni, meta l-operatur ta’ mutur ta’ tfittxija joħloq fi Stat Membru fergħa jew sussidjarja maħsuba sabiex tiżgura l-promozzjoni u l-bejgħ tal-ispazji ta’ reklamar proposti minn dan il-mutur u li l-attività tagħha tkun orjentata lejn ir-residenti ta’ dan l-Istat Membru.
 3)
 L-Artikolu 12(b) u l-punt (a) tal-ewwel paragrafu tal-Artikolu 14 tad-Direttiva 95/46 għandhom jiġu interpretati fis-sens li, sabiex jiġu rrispettati d-drittijiet previsti f’dawn id-dispożizzjonijiet u sakemm il-kundizzjonijiet previsti f’dawn id-dispożizzjonijiet ikunu effettivament issodisfatti, l-operatur ta’ mutur ta’ tfittxija huwa obbligat ineħħi mil-lista ta’ riżultati, li tintwera wara tfittxija mwettqa fuq il-bażi tal-isem ta’ persuna, il-konnessjonijiet lejn paġni tal-internet, ippubblikati minn terzi u li jinkludu informazzjoni dwar din il-persuna, anki fil-każ fejn dan l-isem jew din l-informazzjoni ma jkunux tneħħew preċedentement jew simultanjament minn dawn il-paġni tal-internet, u dan, jekk ikun il-każ, anki meta l-pubblikazzjoni tagħhom fuq dawn il-paġni tkun, fiha nnifisha, leġittima.
 4)
 L-Artikolu 12(b) u l-punt (a) tal-ewwel paragrafu tal-Artikolu 14 tad-Direttiva 95/46 għandhom jiġu interpretati fis-sens li, fil-kuntest tal-evalwazzjoni tal-kundizzjonijiet għall-applikazzjoni ta’ dawn id-dispożizzjonijiet, għandu jiġi eżaminat b’mod partikolari jekk is-suġġett tad-data għandux dritt li l-informazzjoni inkwistjoni dwar il-persuna tiegħu ma tibqax attwalment marbuta ma’ ismu permezz ta’ lista ta’ riżultati, li tintwera wara tfittxija mwettqa fuq il-bażi ta’ ismu, mingħajr ma huwa meħtieġ, sabiex jiġi kkonstatat tali dritt, li l-inklużjoni tal-informazzjoni inkwistjoni fil-lista ta’ riżultati tikkawża preġudizzju għal dan is-suġġett tad-data. Peress li dan tal-aħħar jista’, fid-dawl tad-drittijiet fundamentali tiegħu taħt l-Artikoli 7 u 8 tal-Karta, jitlob li l-informazzjoni inkwistjoni ma tibqax imqiegħda għad-dispożizzjoni tal-pubbliku ġenerali permezz tal-inklużjoni tagħha f’tali lista ta’ riżultati, dawn id-drittijiet, bħala regola ġenerali, jipprevalu mhux biss fuq l-interess ekonomiku tal-operatur tal-mutur ta’ tfittxija, iżda wkoll fuq l-interess ta’ dan il-pubbliku li jkollu aċċess għall-imsemmija informazzjoni meta jwettaq tfittxija fuq il-bażi tal-isem ta’ dan is-suġġett tad-data. Madankollu, dan ma jkunx il-każ jekk jidher, għal raġunijiet partikolari bħalma huwa r-rwol li l-imsemmi suġġett tad-data jkollu fil-ħajja pubblika, li l-interferenza fid-drittijiet fundamentali tiegħu tkun iġġustifikata mill-interess superjuri tal-imsemmi pubbliku li jkollu, minħabba din l-inklużjoni, aċċess għall-informazzjoni inkwistjoni.
 (1) ĠU C 165, 09.06.2012


text:
 31.7.2010
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 209/43
 Acțiune introdusă la 21 mai 2010 — Merlin și alții/OAPI — Dusyma (Jocuri)
 (Cauza T-231/10)
 ()
 2010/C 209/66
 Limba în care a fost formulată acțiunea: germana
 Părțile
 Reclamanți: Merlin Handelsgesellschaft mbH (Forchtenberg, Germania), Rolf Krämer (Forchtenberg), BLS Basteln, Lernen, Spielen GmbH (Forchtenberg), Andreas Hohl (Künzelsau, Germania) (reprezentant: R. Kramer, avocat)
 Pârât: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
 Cealaltă parte în procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs: Dusyma Kindergartenbedarf GmbH (Schorndorf, Germania)
 Concluziile reclamanților
 —
 Anularea Deciziei Camerei a treia de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) din 17 martie 2010, pronunțată în cauza R 879/2009-3, și declararea nulității desenului sau modelului industrial comunitar nr. 526 801-0011;
 —
 cu titlu subsidiar, anularea deciziei Camerei a treia de recurs și trimiterea cauzei spre rejudecare camerei de recurs;
 —
 obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
 Motivele și principalele argumente
 Marca comunitară înregistrată care a făcut obiectul unei cereri de declarare a nulității: desenul sau modelul industrial comunitar nr. 526 801-0011 pentru produsele „Jocuri (inclusiv jocuri educative)”
 Titularul mărcii comunitare: Dusyma Kindergartenbedarf GmbH
 Partea care solicită declararea nulității mărcii comunitare: reclamanta
 Decizia diviziei de anulare: respinge cererea de declarare a nulității
 Decizia camerei de recurs: respinge calea de atac
 Motivele invocate: încălcarea articolului 3 din Regulamentul (CE) nr. 6/2002 al Consiliului (1) privind desenele sau modelele industriale comunitare
 (1) Regulamentul (CE) nr. 6/2002 al Consiliului din 12 decembrie 2001 privind desenele sau modelele industriale comunitare (JO L 3, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 70).


type: other

text:
IL RUOLO DELLE AUTONOMIE LOCALI NEL PROCESSO DI INTEGRAZIONE EUROPEA - Sud in Europa
 di Vincenzo STARACE (Ordinario di Diritto internazionale nell'Università degli Studi di Bari)Desidero
 anzitutto rivolgere un vivo ringraziamento agli enti che si sono impegnati nella preparazione di questo convegno, qualificato dalla partecipazione di autorevoli studiosi di diritto internazionale e di diritto dell’Unione europea e da valorosi esperti protagonisti diretti di rapporti tra l’Unione europea e il nostro Stato. Ringrazio in particolare il prof. Ennio Triggiani che si è prodigato, da par suo, una
 volta di più, nell’organizzazione di un convegno dal quale è fondato attendersi risultati sostanziosi e brillanti. Lo ringrazio anche per avermi cortesemente invitato a presiedere l’odierna prima sessione, che si annuncia interessante e ricca di rilevanti contributi.Poiché il tema al centro dell’odierna sessione è il ruolo delle autonomie locali nel processo di integrazione europea, può essere utile che, a fini introduttivi della trattazione di tale tema da parte dei relatori che seguiranno, io rammenti brevemente alcune novità riguardanti gli enti locali contenute nel Trattato che adotta una Costituzione per l’Europa e
 nella recente legge italiana 4 febbraio 2005 n. 11. Preciso che, parlando di enti locali, mi riferisco a enti diversi dalle Regioni, ossia a “Province, Comuni, Comunità montane e altri enti locali”, giusta
 l’indicazione fornita dall’art. 1 n. 1 della legge 15 marzo 1997 n. 50.
 La differenziazione tra Regione ed enti locali trova riscontro, d’altra
 parte, in disposizioni del vigente Trattato istitutivo della Comunità europea (come l’art. 263, il quale prevede che il Comitato delle regioni
 è composto da rappresentanti di “collettività regionali e locali”) e del citato Trattato recante una Costituzione per l’Europa. A quest’ultimo proposito ricordo l’art. I-5 par. 1, che, nell’imporre all’Unione europea di rispettare l’identità nazionale degli Stati membri, prevede che tale identità includa il sistema delle “autonomie locali e regionali” e l’art. I-32 par. 2, che riprende, riguardo al Comitato delle regioni, l’espressione “collettività regionali e locali” impiegata dal menzionato art. 263 del Trattato CE.Orbene, il Trattato che adotta una Costituzione per l’Europa, al citato art. I-5 par. 1, riconosce espressamente che il “sistema delle autonomie locali” rappresenta un aspetto essenziale della “identità nazionale” di ciascuno
 Stato membro, in quanto parte della sua “struttura fondamentale, politica e costituzionale” e, all’art. I-11 par. 3, inserisce il “livello locale” tra i livelli di possibile intervento statale – gli altri essendo il livello “centrale” e quello “regionale” – che vanno presi in considerazione per stabilire, in applicazione del principio di sussidiarietà, se gli obiettivi perseguiti dall’azione comunitaria in questione “possono essere sufficientemente raggiunti dagli Stati membri”. È da aggiungere che nel Protocollo sull’applicazione dei principî di sussidiarietà e proporzionalità, gli enti locali sono annoverati fra gli organi, enti, persone fisiche, ecc. che, dovendo sostenere gli oneri finanziari e amministrativi dei progettati atti normativi europei, nutrono un legittimo affidamento che tali oneri siano
 “il meno gravosi possibile e commisurati all’obiettivo da conseguire” (art. 5). Inoltre, i rappresentanti degli enti locali che compongono il Comitato delle regioni sono resi partecipi del potere attribuito a tale Comitato di proporre ricorso dinanzi alla Corte di giustizia comunitaria, per violazione del principio di sussidiarietà, avverso “atti legislativi europei per la cui adozione la Costituzione richiede la ... consultazione” dello stesso Comitato (art. 8).Se spostiamo l’attenzione sulla l. n. 11/2005 - legge recante “Norme sulla partecipazione dell’Italia al processo normativo dell’Unione europea e sulle procedure di esecuzione degli obblighi comunitari”, la quale ha sostituito la legge 9 marzo 1989 n. 86 e successive modificazioni, c.d. legge “La Pergola”, espressamente abrogata (art. 22 n. 2) -, notiamo anzitutto che il suo art. 6 prevede la partecipazione degli enti locali alla definizione della posizione italiana in ordine alla formazione di atti normativi dell’Unione europea concernenti “questioni di particolare
 rilevanza negli àmbiti di competenza” di detti enti (art. 6 n. 1). Tale
 partecipazione ha luogo riguardo a progetti di atti normativi dell’Unione europea, nonché ad atti preordinati alla formulazione degli stessi – compresi i documenti di consultazione, quali libri verdi, libri
 bianchi e comunicazioni predisposti dalla Commissione europea – e loro modificazioni. La partecipazione di tali enti avviene per il tramite delle loro associazioni rappresentative, alle quali la Conferenza Stato-città e autonomie locali invia i progetti e gli atti in questione ad essa trasmessi dalla Presidenza del Consiglio dei Ministri - e consiste nell’invio al Presidente di tale Consiglio o al Ministro per le
 politiche comunitarie, “entro la data indicata all’atto di trasmissione
 dei progetti o degli atti o, in mancanza, entro il giorno precedente quello della discussione in sede comunitaria”, di osservazioni su detti progetti e atti e nella possibilità di richiedere che i medesimi siano sottoposti all’esame della menzionata Conferenza (art. 6 n. 1 e 3). È previsto inoltre che nelle materie che investono le competenze degli enti locali la Presidenza del Consiglio dei Ministri convochi ai singoli
 tavoli di coordinamento nazionale, ai quali partecipano, quando si tratti di materie di competenza delle Regioni e delle province autonome,
 rappresentanti di questi enti, “esperti designati dagli enti locali” (art. 6 n. 2). Mediante lo strumento delle osservazioni e quello della partecipazione ai tavoli di coordinamento nazionale, la l. n. 11/2005 mette gli enti locali in condizione di esercitare la propria influenza sulla definizione della posizione italiana in ordine a progetti di atti normativi comunitari, quando questi investono materie di competenza di detti enti. Si tratta, certo, di un’influenza non equiparabile a quella che possono esercitare Regioni e Province autonome, le quali possono ottenere, con richiesta formulata dalla Conferenza Stato-Regioni, che il
 governo apponga in sede di Consiglio dell’Unione europea una riserva di
 esame (art. 5 n. 5), analoga a quella che esso può apporre quando è in corso l’esame del progetto o atto in questione da parte delle Camere parlamentari (art. 4 n. 1): non è prevista, infatti, alcuna riserva del genere nell’ipotesi che il progetto o l’atto in questione sia all’esame degli enti locali. Ciò tuttavia non deve indurre a sottovalutare l’importanza della novità in parola che, pur senza garanzia di riserva, consente agli enti locali che agiscano tempestivamente di inserirsi nel processo diretto a definire la posizione italiana in ordine alla formazione di atti normativi dell’Unione europea che investono materie rientranti nelle competenze degli enti stessi. Siffatto inserimento, oggi ammesso in misura limitata costituisce, peraltro, la premessa per ulteriori sviluppi, che dipenderanno anche dal modo in cui gli enti locali sapranno avvalersi delle opportunità ad essi offerte dalle disposizioni in discorso.L’art. 18 della medesima l. n. 11/2005 legittima, poi, la Conferenza Stato-città e autonomie locali, che il Presidente del Consiglio dei Ministri o il Ministro per le politiche comunitarie deve convocare almeno una volta l’anno o quando ne è richiesto dalle associazioni rappresentative degli enti locali, ovvero dagli enti locali interessati, per trattare “gli aspetti delle politiche
 comunitarie di interesse degli enti locali”, a esprimere pareri “sui criteri e le modalità per conformare l’esercizio delle funzioni di interesse degli enti locali all’osservanza e all’adempimento degli obblighi” derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea. È questo un ulteriore ruolo attribuito agli enti locali nell’àmbito dei rapporti tra l’Unione europea e il nostro Stato; un ruolo che mostra l’acquisita convinzione a livello legislativo italiano della necessità che gli enti locali siano posti nella condizione di fare conoscere il proprio punto di vista e le proprie valutazioni sull’attuazione degli obblighi derivanti da atti dell’Unione europea in materie di competenza degli enti stessi.A me pare che le novità contenute nel testo della Costituzione per l’Europa e nella l. n. 11/2005 convergano nel mostrare come sia ormai diffusa la consapevolezza del ruolo che spetta alle autonomie locali nel processo di integrazione europea, giunto ormai a un
 punto tale che, per compiere incisivi e concreti passi avanti, negli àmbiti – s’intende – propri nell’integrazione, non può più prescindere dal coinvolgimento reale e ufficiale dei diversi livelli istituzionali sub-statali. A questi, d’altronde, non può non riconoscersi un grado di rappresentatività delle collettività che compongono lo Stato più alto di
 quello proprio di quest’ultimo, sicché il loro inserimento nel predetto
 processo si configura altresì come un’apprezzabile forma di democrazia partecipativa.