text:
16 октомври 2017 (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 391/2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Г. М. Н. (р.1983г.)
 Със своя присъда от 15.06.2017 г. по НОХД 264/2017 г., Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Г. М. Н. от гр. Русе за невинен в това на 10.12.2009 г. в гр. Русе, чрез използване на документи с невярно съдържание – справка-декларация за ДДС, дневник за покупки към нея и четири данъчни фактури, издадени от ЕТ „Джорджи 09“ – Г. И., с. Просена обл. Русе на „НИККОМ-ГН“ ЕООД-гр. Русе, се опитал да получи от държавния бюджет неследваща се парична сума на стойност 13 400 лева – особено големи размери, като деянието останало недовършено поради независещи от волята му причини.
 На основание чл. 304 от НПК, ОС-Русе оправдал изцяло Г. М. Н. по повдигнатото му от прокуратурата обвинение по чл. 256 ал. 2, пр. 3, вр. ал. 1, пр. 1, вр. чл. 18 ал. 1 от НК.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано по въззивен протест от Окръжна прокуратура – Русе.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 317/2017 – 10.00 часа
 Подсъдим по процеса е: П. С. О. (р. 1973г.)
 Със своя присъда от 03.07.2017 г. по НОХД 617/2017г, Окръжен съд -Плевен е признал подсъдимия П. С. О. за виновен в това, че на 17.04.2017 г. в гр. Плевен, умишлено умъртвил своята майка – Г. П. О. (р. 1950г.), ( чрез нанасяне с кухненски нож на прободно-порезна рана отгоре-надолу в областта на шията на пострадалата ).
 Въззивно наказателно от общ характер дело 361/2017 – 10.30 часа
 Подсъдими по процеса са: Ц. П. П. (р. 1992.г) и Н. М. С. (р.1988г.)
 Със своя присъда от 06.06.2017 г. по НОХД 155/2017г, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимите Ц. П. П. от с. Садовец и Н. М. С. от с. Буковлък за виновни в това, че на 10.04.2014 г. в гр. Плевен, при условията на независимо съпричиняване, при управление на МПС – лек автомобил „Рено Лагуна“, управляван от Ц. П.П. и лек автомобил „Опел Вектра“, управляван от Н.М. С., нарушили разпоредби на Закона за движението по пътищата (чл. 20 ал. 1, ал. 2 и чл. 50 ал. 1 от Ц. П. П. и чл. 15, чл. 20 ал. 1 и ал. 2 от Н. М. С.), вследствие на което, по непредпазливост причинили смъртта на В. П. Н. от гр. Плевен, като Н. М. С. не е имал и необходимата правоспособност за управление на МПС.
 На основание чл. 343, ал. 1 б „в“, вр. чл. 342, ал. 1, вр. с чл. 54 от НК, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия Ц. П. П. на 3 години лишаване от свобода, като на основание чл. 66 ал. 1 от НК, отложил изпълнението на наложеното наказание с изпитателен срок от пет години (условно). На основание чл. 343г., подсъдимият се лишава и от право да управлява МПС за период от пет години, считано от влизане на присъдата в сила.
 На основание чл. 343, ал. 3, предл. 4, б „б“, вр. ал. 1 б „в“, вр. чл. 342, ал. 1, вр. чл. 2, ал. 2, вр. чл. 54 от НК, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия Н. М. С. на 8 години лишаване от свобода, които да изтърпи при първоначален общ режим.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано по протест на Окръжна прокуратура – Плевен и въззивна жалба от подсъдимия Н.М. С.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 388/2017 – 11.00 часа
 Със своя присъда от 05.06.2017 г. по НОХД 514/2016, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия Л. Й. К. за виновен, в това, че на 07.11.2015 г. в гр. Славяново, Плевенска обл., около 07.00 часа, на път PVN 2145 при управление на МПС – лек автомобил „Тойота 4 Рънър“, собственост на Й. Г. К. от гр. Плевен, нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 20 ал. 1 и чл. 20 ал. 2 от ЗДвП и като не изпълнил задължението си да контролира непрекъснато превозното средство, което управлявала и задължението си да съобрази скоростта си на движение с атмосферните условия и със състоянието на пътя (мъгла, мокър асфалт, завой с десен вираж и отрицателен наклон), за да бъде в състояние да спре пред всяко предвидимо препятствие, като движейки се със скорост около 40км./ч., загубил контрол над управлявания от него автомобил, който поднесъл, преминал през лентата за насрещно движение, напуснал пътното платно и ударил намиращия се край пътя С. А. М. от с. Бръшляница, обл. Плевен, вследствие на което по непредпазливост причинил смъртта му.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 364/2017 – 11.30 часа
 Подсъдим по процеса е: М. А. А. (р. 1988г.)
 Със своя присъда от 30.06.2017 г., по НОХД 80/2016 г. Окръжен съд – Габрово е признал подсъдимия М. А. А. за виновен в това, че на 31.07.2015 г., около 23.40 ч. в село Батошево, до „Перилото“, в пияно състояние (с установена концентрация на алкохол 0,79 промила) и без да е правоспособен водач на МПС, при управление на МПС, категория „В“ – лек автомобил „Ауди А4“, собственост на З. Н. М. от гр. Севлиево, със скорост не по-малка от 90 км./ч., нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 5, ал. 3, т. 1 от ЗДвП; чл. 21. ал. 1 от ЗДвП и чл. 150 от ЗДвп, като вследствие на това, по непредпазливост причинил смъртта на Б. Н. М. от с. Сенник, общ. Севлиево и средни телесни повреди на А. З. Н. от с. Сенник.
 На основание чл. 343, ал. 3, б „б“, предл. първо, вр. с ал. 4 и ал.1, б „в“, вр с чл. 342 ал. 1 от НК, Окръжен съд – Габрово осъдил подсъдимия на 6 години лишаване от свобода, при първоначален общ режим.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувана на основание въззивна жалба от подсъдимия.
 12 октомври 2017 (четвъртък)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 375/2017 – 09.00 часа
 Подсъдим по процеса е: Ц. А. П. (р. 1975г.)
 Със своя присъда от 14.07.2017 г. по НОХД 898/2016, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия Ц. А. П. от гр. Плевен за виновен в това, че на 18.01.2015 г., около 14.40 часа, в гр. Плевен, на ул. „Шипка“, при управление на лек автомобил „Фиат Пунто“, без да има необходимата правоспособност, нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 21 ал. 1 от ЗДвП, като превишил скоростта от 50 км./ч. докато се намирал в населено място и чл. 116 от ЗДвП като по непредпазливост причинил смъртта на Н. В. Б. (р. 1924 г. ) от гр. Плевен.
 На основание чл. 343 ал. 3, пр. 4, б. „б“, пр. 1, вр. с ал. 1, б. „в“, пр. 1, вр. с чл. 342, ал. , пр. 3, вр. с чл. 2, ал. 1, вр. с чл. 54 от НК, го осъдил на
 3 години лишаване от свобода при първоначален общ режим на изтърпяване.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 379/2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: В. Б. А. (р. 1981г.)
 Със своя присъда от 13.07.2017 г. по НОХД 13/2017, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия В. Б. А. от гр. Пордим за виновен в това, че на 08.09.2016 в гр. Плевен, по непредпазливост причинил смъртта на П. М. К. (р. 1944г.) от гр. Пордим, в следствие на умишлено нанесена на 30.08.2016 г. в гр. Пордим средна телесна повреда, изразяваща се в черепномозъчна травма – масивен излив на кръв под меките мозъчни обвивки, с оток на мозъка, довела до разстройство на здравето, временно опасно за живота.
 На основание чл. 124, ал. 1, пр. 2, вр. чл. 129 ал. 2, вр. чл. 54 от НК, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия на 4 години затвор при първоначален строг режим.
 Със същата присъда и на основание чл. 45 от ЗЗД, В. Б. А. е осъден и да заплати сумата от по 27 000 на всеки от тримата граждански ищци по делото, като обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди в резултат от престъплението.
 09 октомври 2017 (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 315/2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: П. Р. В. (1983г.)
 Със своя присъда от 23.06.2017 г. по НОХД 19/2017 г., Окръжен съд – Габрово е признал подсъдимия П. Р. В. от с. Царева ливада за виновен в това, че на 28.08.2014 г., около 03.00 часа, в с. Царева ливада, община Дряново, след счупване на стъклена бутилка със запалителна течност, направил опит да запали имущество със значителна стойност, намиращо се на тераса-ресторант към хотел „Царева ливада“ – всички вещи, мебели и техника на обща стойност 5 567 лева, собственост на „Бългериан интърнешинъл бизнес“ ООД – гр. Габрово.
 На основание чл. 330 ал. 1, вр. чл. 18 ал. 1 от НК, при условията на чл. 55 ал. 1, т. вр. чл. 58 б „а“ от НК (съкратено съдебно следствие), Окръжен съд – Габрово е осъдил подсъдимия на 6 месеца лишаване от свобода, които да изтърпи при първоначален обш режим.
 Със същата присъда подсъдимият е бил признат за невинен в това пожарът да е представлявал опасност за живота на настанените в хотела десет лица, поради което го е оправдал по първоначално повдигнатото му от прокуратурата обвинение по чл.330 ал. 2 т. 1 от НК.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 320//2017 – 10.00 часа
 Подсъдим по процеса е: Ц.А. К. (р. 1946г.)
 Със своя присъда от 26.06.2017 г. по НОХД 284/2017г, Окръжен съд -Русе е признал подсъдимия Ц. А. К. за виновен в това, че на 12.09.2015 г. в Русе, при управление на моторно превозно средство – лек автомобил „Ситроен Ксара“, нарушил правилата за движение по пътищата – като не изпълнил задължението си да намали скоростта и да спре при възникване опасност за движението (чл. 20 ал. 2 от ЗДвП) – пресичащия пешеходец Д. А. Д., както и задължението да бъде внимателен и предпазлив към пешеходците и особено към престарелите хора (чл. 116 от ЗДвП), с което по не предпазливост причинил смъртта на пешеходеца Д. А. Д. и след деянието избягал от местопроизшествието.
 На основание чл. 343 ал. 3, пр. 5 б „б“, пр. 1, вр. ал. 1 б „в“, вр. чл. 342 ал. 1 пр. 3, вр. чл. 2 ал. 2 и чл. 58а, ал. 1 (съкратено съдебно следствие) от НК, Окръжен съд – Русе осъдил подсъдимия на 3 години лишаване от свобода. На основание чл. 66 ал. 1 от НК, отложил изпълнението на така определеното наказание с изпитателен срок от пет години (условно).
 На основание чл. 343г. вр. с чл. 37 ал. 1. т. 7 от НК, лишил подсъдимия Ц. А. К. от право да управлява МПС за срок от пет години.
 Делото е образувано по въззивна жалба от частните обвинители.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 374//2017 – 11.00 часа
 Подсъдим по процеса е: М. И. С. (р. 1997г.)
 Със своя присъда от 14.07.2017 г. по НОХД 41/2017г, Окръжен съд -Габрово е признал подсъдимия М. И. С. от с. Ряховците, община Севлиево за виновен в това, че на 12.08.2015 г. около 19.20 ч. в гр. Севлиево, ул. „Стефан Пешев“, при управление на МПС – лек автомобил „Фолксваген Голф“ нарушил правилата за движение – чл. 20 ал. 2 и чл. 119 ал. 1 от ЗДвП и на пешеходна пътека, по непредпазливост причинил смъртта на Б. Г. С. от гр. Севлиево (р. 1927г.)
 На основание чл. 343 ал. 3, б „б“, предл. 1, вр. с ал. 1 б „в“, предл. 1, вр. чл. 342, ал. 1 от НК, при условията на чл. 55 ал. 1, т. 1 от НК, първоинстанционният съд го осъдил на 1 година и 6 месеца лишаване от свобода. На основание чл. 66 ал. 1 отложил изпълнението на така определеното наказание с изпитателен срок от четири години. (условно) На основание чл. 343г от НК, ОС-Габрово лишил М. И. С. от право да управлява МПС за срок от две години, считано от влизане на присъдата в сила.
 Със същата присъда подсъдимият е признат за невинен по обвинението в това да е нарушил правилата за движение по чл. 20 ал. 1 и чл. 116 от ЗДвП.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано по въззивна жалба от частните обвинители.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 287/2017 – 11.30 часа
 Подсъдим по процеса е: М. А. М. (р. 1995г.)
 Със своя присъда от 10.04.2017 г. по НОХД 125/2016, Окръжен съд - Ловеч е признал подсъдимия М. А. М. от с.Брестница, обл. Ловеч за невиновен в това, на 19.10.2014 г. в с. Брестница, в имот находящ се на ул. „Васил Левски“ да е направил опит да отнеме чужди движими вещи – пари от владението на П. С. П. ( р. 1936г.) от същото село, с намерението противозаконно да ги присвои като употребил за това сила и грабежът е придружен с убийството на П. С. П. и грабежът е останал недовършен, поради ненамирането на парите.
 На основание чл. 304 от НПК, Окръжен съд – Ловеч оправдал подсъдимия по повдигнатото му от прокуратурата обвинение по чл. 199 ал. 2, т. 2, предл. 1 , вр. с чл. 198 ал. 1, вр. чл. 18 ал. 1 от НК.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание протест от Окръжна прокуратура – Ловеч и въззивни жалби от частните обвинители.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 377/2017 – 12.00 часа
 Със своя присъда от 23.05.2017 г. по НОХД 159/2016, Окръжен съд - Ловеч е признал подсъдимия В. К. П. от гр. Велико Търново за виновен в това, че на 19.12.2014 г., около 18.50 ч. в село Сопот, област Ловеч, на ул. „Софийска“, при управление на лек автомобил „Фиат Пунто“, негова собственост, нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 21 ал. 1, пр. 2 от ЗДвП, като се движел със скорост 80,5 км./ч. и чл. 15 ал. 1 от ЗДвП– движил се в насрещната лента и по непредпазливост и в условията на независимо съпричиняване с неизвестен извършител, причинил смъртта на П. В. К. (р. 1934г.) от с. Сопот.
 02 октомври 2017 (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 297/2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Д. В. К. (1993г.)
 Със своя присъда от 15.05.2017 г. по НОХД 100/2017 г., Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Д. В. К. от гр. Русе за виновен в това, че за времето от 16.06.2016 г. до 17.06.2016 г. в гр. Русе, в условията на продължавано престъпление – на два пъти, без надлежно разрешително държал с цел разпространение високорискови наркотични вещества – марихуана, екстази, метамфетамин и разпространил чрез продажба на И. В. Д. от гр. Русе високорисково наркотично вещество – бяло кристално вещество с нетно тегло 0.42 гр. и съдържание на метамфетамин – 57,9% тегловни, на стойност 10,50 лева, като всички наркотични вещества са на обща стойност 1495 лева.
 На основание чл. 354а, ал.1, пр. 4 и пр. 5, вр. чл. 26, ал. 1 и чл. 54 ал. 1 от НК, Окръжен съд –Русе осъдил подсъдимия на лишаване от свобода за срок от 4 години, което да изтърпи при първоначален строг режим. На основание чл. 55 ал. 3, първоинстанционният съд не наложил предвиденото за този престъпен състав наказание „глоба“.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано по протест на Окръжна прокуратура – Русе и въззивна жалба от защитника на подсъдимия.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 330//2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: М. А. (р. 1979г.)
 Със своя присъда от 12.07.2016 г. по НОХД 816/2015г, Окръжен съд Плевен е признал подсъдимия М. А. (македонски гражданин с постоянен адрес в гр. София) за виновен в това, че на 07.07.2011 г. в гр. Плевен извършил два пъти финансова операция с имущество – парична сума в размер на 83 000 лева, за която знаел, че е придобита от А.Б. К. чрез тежко умишлено престъпление – измама по чл. 210, ал. 1 т. 5, вр. чл. 209, ал. 1 от НК.
 На основание чл. 253 ал. 4, вр. ал. 3 т. 2, вр. ал. 1 предл. 1 (пране на пари), вр. чл. 54 и чл. 66 ал. 1, първоинстанционният съд го е осъдил на 3 години лишаване от свобода, чието изпълнение отложил условно с изпитателен срок от пет години, като е наложил на подсъдимия и глоба в размер на 20 000 лева. На основание чл. 253 ал. 6 от НК, М. А. е осъден и да заплати в полза на държавата парична сума в размер на 83 000 лева.
 Със същата присъда ОС Плевен е признал за виновен и подсъдимия А. Б. К. от гр. Плевен в това, че на 06.07.2011 г. в гр. Плевен извършил на два пъти финансова операция с недвижимо имущество – парична сума в размер на 94 000 лева, за която знаел, че е придобита от него чрез тежко умишлено престъпление – измама по чл. 210, ал. 1 т. 5, вр. чл. 209 ал. 1 от НК. На основание чл. 253 ал. 4, вр. ал. 3, т. 2, в. ал. 1, предл. 1, вр. чл. 54, вр. чл. 66 ал. 1 от НК, на подсъдимия е определено наказание в размер на 3 години лишаване от свобода, чието изпълнение е отложено условно с изпитателен срок от 5 години, както и да заплати глоба в размер на 20 000 лева. На основание чл. 253 ал. 6 от НК, Александър Б. К. е осъден и да заплати сумата от 94 000 лева в полза на държавата.
 На основание чл. 25, вр. чл. 23 от НК, Окръжен съд Плевен е определил едно общо наказание, измежду наложените на подсъдимия по три предишни наказанителни дела от общ характер в РС и ОС Плевен, а именно 3 години и 6 месеца лишаване от свобода, като е увеличил на основание чл. 24 ал. 1 от НК това наказание с шест месеца и е определили А. Б. К. да изтърпи общо 4 години лишаване от свобода при първоначален строг режим в затвор. Към него е присъединил и наказанието глоба в размер на 20 000 лева, както и това по чл. 253 ал. 6 от НК, с което е постановено той да заплати 94 000 лева в полза на държавата.
 На основание въззивни жалби от защитниците на двамата подсъдими, в Апелативен съд – Велико Търново е било образувано ВНОХД 333/2016 г., по което ВТАС произнесъл решение, с което потвърдил присъдата на първоинстанционния съд. То е било обжалвано пред Върховния касационен съд, като със свое решение от 24.07.2017 г. ВКС е потвърдил решението в частта, касаеща подсъдимия А. Б. К., но е отменил частта, в която М. А. е признат за виновен да е извършил престъпление по чл. 253 ал. 4 от НК (пране на пари), като е върнал делото за ново разглеждане от друг състав на ВТАС само в отменената му част.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 245/2017 – 10.00 часа
 Подсъдим по процеса е: З. П. А. (р. 1940г.)
 Със своя присъда от 23.05.2017 г. по НОХД 185/2017, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия З. П. А. от гр. Плевен за виновен в това, че на 15.06.2016 г. в с. Крушовене, обл. Плевен, на ул. "Г. Димитров" в посока на движение за село Брегаре, при управление на МПС - лек автомобил "ВАЗ 21013" с плевенска регистрация, нарушил правилата за движение по пътищата, установен в ЗДвП, а именно чл. 21 ал. 1 ("При избиране скоростта на движение, на водача на ППС е забранено да превишава стойността на скоростта от 50 км/ч в населено място") и по непредпазливост причинил смъртта на Д. В. Д. (р. 2004 г.) от с. Крушовене, обл. Плевен.
 На основание чл. 343 ал. 1 б "в", вр. чл. 342, ал. 1 и вр. чл. 55 ал. 1 т. 1 от НК, Окръжен съд - Плевен го осъдил на 1 година и 8 месеца лишаване от свобода на подсъдимия. На основание чл. 66 ал. 1 от НК, отложил условно изпълнението на така определеното наказание с изпитателен срок от 3 години. На основание чл. 343г. от НК, ОС-Плевен лишил З. П. А. от право да управлява МПС за срок от 2 години.
 Делото в Апелативен съд - Велико Търново е образувано по въззивна жалба от подсъдимия лично.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 294/2017 – 10.30 часа
 Със своя присъда от 10.04.2017 г. г. по НОХД 38/2016, Окръжен съд - Габрово е признал подсъдимия И. Н. М. от гр. София за невинен в това на 14.03.2013 г. около 19.00 в гр. Габрово на ул. „Брянска“ 30, като технически ръководител на строежа на изпълнителя „Топлик“ ООД гр. София по проект „Зелени инвестиции на енергийна ефективност в 13-етажна административна сграда“ да е причинил смъртта на Б. Х. Б. от гр. Габрово (р. 1979г.), поради немарливо изпълнение на занятие, представляващо източник на повишена опасност – да е нарушил Заповед No 1 от 27.12.2012 г. за спиране на строежа поради лоши климатични условия, издадена от В. П., упражняваща строителен надзор на обекта, част от строителните книжа, с което да нарушил чл. 163 ал. 1 от ЗУТ и след това, при извършвания монтаж на скеле тип „Мато 1“ да не е спазил изискванията на Ръководство за монтаж от производителя, с което да е нарушил чл. 87 ал. 1 от Наредба No 2 от 22.03.2004 и в резултат на това, при влошаване на климатичните условия, изразяващо се в бурен вятър, конструкцията се отделила от сградата и неукрепена (съгласно изискванията за ветрово осигуряване) дъска се отделила от скелето и при падането си причинила несъвместими с живота травми на пострадалата.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура – Габрово.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 304/2017 – 11.00 часа
 Подсъдим по процеса е: И. В. Г. (р.1952г.)
 Със своя присъда от 08.06.2017 г. г. по НОХД 94/2017, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия И. В. Г. от гр. Плевен за виновен в това, че на 17.04.2016 г. в зеленчукова градина, намираща се в местността „Над линията“, в землището на гр. Долна Митрополия, обл. Плевен, по непредпазливост причинил смъртта на А. С. С. от с. Горна Митрополия, обл. Плевен, която настъпила 29.04.2016 г. в гр. Плевен, чрез действия, които спадат към правно регламентирана дейност, представляваща източник на повишена опасност, като извършвал работа със земеделска техника при дейност „почвообработка“, която той нямал право да упражнява, като нарушил разпоредбите на: Кодекса на труда, ЗЗБУТ, Закона за регистрация и контрол на земеделската и горската техника, Наредба 12/22.04.2009 г. на МЗХ за условията и реда за придобиване и отнемане правоспособност за работа със замеделска и горска техника, Наредба 7/23.09.2009 г. за минималните изисквания за здравословни и безопасни условия на труд на работните места при използване на работното оборудване и Правилата за осигуряване на здравословни и безопасни условия на труд в предприятията и дейностите от отрасъл „Земеделие“, утвърдение със Заповед РД-09-148/19.02.2002 г. на Министъра на земеделието и храните,
 като след деянието направил всичко зависещо от него за спасяване на пострадалата А. С. С..
 На основание чл. 123, ал. 4, предл. 1, вр. ал. 2, вр. ал. 1 и чл. 54 от НК, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия на 1 година лишаване от свобода, като на основание чл. 66 ал. 1 от НК, отложил изпълнението на така определеното наказание с изпитателен срок от три години (условно)
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивни жалби от защитника на подсъдимия и от повереника на частните обвинители.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 256/2017 – 11.30 часа
 Подсъдим по процеса е: К. В. Б. (р. 1974г.)
 Със своя присъда от 27.04.2017 г. по НОХД 375/2017, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия К. В. Б. от гр. Бяла Слатина, обл. Враца за виновен в това, че на 18.11.2016 г. в гр. Кнежа, обл. Плевен, на кръстовището на ул. "Димитър Бутански" и ул. "Никола Вапцаров", срещу прехода за турската махала, при управление на МПС- товарен автомобил "Фолксваген Кади" с плевенска регистрация, собственост на "Автотехника-ПМ" ЕООД гр. Плевен, нарушил правилата за движени по пътищата - чл. 21 ал. 1 от ЗДвП ("При избиране скоростта на движение на водача на ППС от категория "В" в населени места е забранено да превишава скоростта от 50 км./ч.") и по непредпазливост причинил смъртта на 82-годишната Х. М. К. от гр. Кнежа, като деецът след деянието направил всичко зависещо от него за оказване на помощ на пострадалата.
 На основание чл. 343а ал. 1, б. "б", вр. чл. 343 ал. I, б "в", вр. чл. 342 ал. I от НК, вр. чл. 58а, ал. 4, вр. чл. 55 ал. 1, т. 2, б "б" от НК, ОС-Плевен осъдил подсъдимия на "пробация", включваща задължителна регистрация по настоящ адрес за срок от шест месеца с периодичност два пъти седмично и задължителни периодични срещи с пробационен служител за срок от шест месеца. На основание чл. 343г. от НК, подсъдимият е лишен от право да управлява МПС за срок от шест месеца.
 Делото в Апелативен съд - Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура - Плевен.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 342/2017 – 12.00 часа
 Подсъдими по процеса са: Л.Б. М. (р. 1988г.) и М. А. О. (р.1982г.)
 Със своя присъда от 29.05.2017 г. по НОХД 171/2017, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимите Л. Б. М. и М. А. О. за виновни в това, че на 26.08.2016 г. около 16.30 ч. в гр. Плевен на ул. „Иван Вазов“, в съучастие помежду си – Л. Б. М. като извършител, а М. А. О. като подбудител и помагач, отнели чужда движима вещ – златно колие 14 карата, 25 гр. – на стойност 1750 лева от владението на собственичката В. М. Б., с намерението противозаконно да я присвоят, като употребили за това сила, като грабежът представлява опасен рецидив.
 На основание чл. 199, ал. 1. т. 4, вр. с чл. 198 ал. 1, алт .1 вр. с чл. 29, ал. 1 б „А“ и б „Б“, вр. чл. 20 ал. 2 от НК, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия Л. Б. М. на 12 години лишаване от свобода при първоначален строг режим
 На основание чл. 199 ал. 1, т. 4, вр. с чл. 198 ал. 1, алт. 1, вр. с чл. 29 ал. 1 б „А“, вр. чл. 20, ал. 3 и ал. 4, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия М. А. О. на 15 години лишаване от свобода при първоначален строг режим.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивни жалби от подсъдимите и техните защитници.
 25 септември 2017 (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 309/2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Д. М. Б. (1988г.)
 Със своя присъда от 17.05.2017 г. по НОХД 43/2016 г., Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия Д. М. Б. в това, че на 06.11.2014 г. в гр. Горна Оряховица без надлежно разрешително разпространил чрез продажба на В. И. П. от гр. Горна Оряховица 0,84 грама бяло-жълто прахообразно вещество, съдържащо амфетамин, пирацетан, цинаризин, кофеин и съдържание на наркотично действащ компонент – амфетамин 12%, с теглова стойност в лева – 25 лв, представляващо високорисково наркотично вещество по смисъла на Списък 1 към чл. 3, ал. 2. т. 1 на ЗКНВП.
 На основание чл. 354 „а”, ал. 1, пр. 5, алт. 1, чл. 36 и чл. 54 от НК, Окръжен съд – Велико Търново наложил на Д. М. Б. наказание от 2 години и 6 месеца лишаване от свобода при първоначален общ режим, както и да заплати 5000 лева глоба в полза на държавата.
 Със същата присъда, ВТОС е признал подсъдимия В.И. П. за виновен в това, че на 06.11.2014 г. в гр. Горна Оряховица, придобил без надлежно разрешително гореописаното вещество от Д. М. Б. , като деянието представлява маловажен случай.
 На основание чл. 354 „а”, ал. 5, чл. 36 и чл. 54 от НК и чл. 78а от НК, първоинстанционният съд го освободил от наказателна отговорност, като вместо това му наложил административно наказание „глоба“ в размер на 1000 лева, като на основание чл. 304 от НПК, го оправдал по първоначално повдигнатото му обвинение по чл. 354а, ал. 3, пр.1 и пр. 2, алт. 1 т. 1 от НК.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано по въззивна жалба от защитника на Добромир М. Б. (делото продължава само по отношение на него).
 Въззивно наказателно от общ характер дело 312//2017 – 10.00 часа
 Подсъдим по процеса e: Б. С. Н. (р. 1984г.)
 Със своя присъда от 06.06.2017г. по НОХД 227/2017 г., Окръжен съд – Ловеч е признал подсъдимия Б.С. Н. от гр. Плевен за виновен, в това, че на 01.12.2016 г. около 17.00 часа в гр. Ловеч, ул. „Хан Крум“, при условията на опасен рецидив, отнел чужди движими вещи – парична сума в размера на 550 лева от владението на собственичката Н. Ц. П. (жена от гр. Ловеч), без нейно съгласие, с намерението противозаконно да ги присвои, като употребил за това сила – блъснал Н. Ц. П. върху кухненска маса в жилището.
 18 септември 2017 (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 229/2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: А. Д. А. (р. 1976г.)
 Със своя присъда от 24.04.2017 г. по НОХД 96/2017 г., Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия А. Д. А. от гр. В.Търново за виновен, в това, че 05.07.2013 г. на път II-55 (Велико Търново – Гурково), км 0+400, като правоспособен водач, при управление на собствения си товарен автомобил „Пежо Боксер“, в посока към гр. Велико Търново нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 15 ал. 1 от ЗДвП - с управлявания от него товарен автомобил не се движил възможно най-вдясно на платното за движение, левите гуми на автомобила се движили в зоната на левия край на лентата за движение в посока гр. В. Търново; чл. 20 ал. 1 от ЗДвП – не съобразил скоростта на управлявания от него товарен автомобил с атмосферните условия – проливен валеж от дъжд, със състоянието на пътя – хлъзгава пътна настилка и на превозното средство – тегленото превозно средство е било с неработещ двигател и с неизправна кормилна и спирачна уредба, неработещи системи за почистване и обдухване на предното стъкло, с конкретните условия на видимост – намалена видимост в резултат от проливен валеж на дъжд, като се движил с 48 км./ч.. При възникнала опасност за движението – напускане на платното за движение от тегления автомобил и навлизането му в разделителния остров между двете пътни платна, не направил всичко възможно, за да намали скоростта и да спре превозното средство; Чл. 84 прел. 1 от ЗДвП – при теглене се движил със скорост от 48 км./ч. при разрешена максимална скорост от 40 км./ч.; Чл. 85 ал. 2, предл. 2 от ЗДвП – предприел теглене с гъвкава връзка на МПС, което било с неизправна кормилна и спирачна уредби поради неработещ двигател, при което не са работели пневмоусилвателя на спирачната система и хидроусилвателя на кормилната система; Чл. 87 т. 4 от ЗДвП – с управлявания от него товарен автомобил осъществил теглене при намалена видимост под 50 метра, а именно при видимост от порядъка на 15-20 метра, причинена от проливен валеж на дъжд, както и на неработещи системи за почистване и обдухване на предното съкло на тегления от него автомобил. Чл. 87 т. 5 от ЗДвП – с управлявания от него товарен автомобил „Пежо Боксер“ осъществил теглене с гъвкава връзка по хлъзгав път
 - в резултат на което, тегленият от него лек автомобил „Опел Астра“, управляван от правоспособния водач Н. А. Б. (р. 1959г. от гр. Горна Оряховица) се блъснал в монтираната в зоната на разпределителната полоса между двете пътни ленти, предпазна ограда (мантинела), която преминала през автомобила и тялото на водача, като му причинила несъвместимо с живота разкъсване на белите дробове и сърцето и с деянието си, А. А. причинил по непредпазливост смъртта на водача Н. А. Б.
 На основание чл. 343 ал. 1, б „в“, вр. чл. 342 ал. 1 пр. 3 от НК, вр. чл. 36, чл. 54 и чл. 58а ал. 1 от НК (съкратено съдебно следствие), Окръжен съд – Велико Търново осъдил А. А. на 1 година и 4 месеца лишаване от свобода, като на основание чл. 66 ал. 1 от НК, отложил изпълнението на така наложеното наказание условно с изпитателен срок от три години. На основание чл. 343г. от НК лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 2 години.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивни жалби от защитника на подсъдимия и от повереника на частния обвинител.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 272//2017 – 09.30 часа
 Въззивно наказателно от общ характер дело 296//2017 – 11.00 часа
 Подсъдим по процеса e: М. Д. Д. (р. 1990г.)
 Със своя присъда от 29.05.2017 г. по НОХД 302/2017 г., Окръжен съд - Русе е признал подсъдимия М. Д. Д. от гр. Русе за виновен, в това, че на 03.09.2016 г. на главен път I-2 Русе-Варна, при управление на МПС - лек автомобил "Фолскваген Венто", нарушил правилата за движение - чл. 5, ал. 2. 1 ("На водача на ППС е забранено да управлява ППС под въздействието на алкохол"), чл. 16. ал. 1. т. 1 ("На пътно платно с двупосочно движение, на водача на ППС е забранено: когато платното има две пътни ленти да навлиза и да се движи в лентата за насрещно движение, освен при изпреварване и заобикаляне") и чл. 20 ал. 1 ("Водачите са длъжни да контролират непрекъснато ППС, които управляват") от ЗДвП, с което по непредпазливост причинил смърт на едно лице – С. Д. С. (р. 1962г. в гр. Щръклево) и средна телесна повреда на две лица - Н. С. З. и С. Ш. М. - и двете от с. Щръклево, като деянието е извършено в пияно състояние - с концентрация на алкохол в кръвта 2,18 промила, деецът е управлявал без да има необходимата правоспособност и случат е особено тежък.
 На основание чл. 343, ал. 4, вр. чл. 343 ал. 3, пр. 1, пр. 3 и пр. 5, б "б", пр. 2, вр. ал. 1 б "в", вр. с чл. 342, ал. 1 от НК и чл. 373 ал. 2, вр. чл.372 ал. 4, вр. чл. 371 т. 2 от НПК, вр. чл. 58а (съкратено съдебно следствие) и чл. 54 от НК, Окръжен съд - Русе го осъдил на 8 години лишаване от свобода.
 Със същата присъда, М. Д. Д. е признат за виновен и в това, че на 03.09.2016 г. на главен път I-2, в едногодишен срок от наказването му по административен ред за управление на МПС без съответното свидетелство за управление - управлявал МПС, лек автомобил "Фолксваген Венто" без съответно СУМПС.
 На основание чл. 343в, ал. 2, вр. ал. 1 от НК и чл. 373 ал. 2, вр. чл.372 ал. 4, вр. чл. 371 т. 2 от НПК, вр. чл. 58а (съкратено съдебно следствие) и чл. 54 от НК, Окръжен съд - Русе го осъдил на 1 година и 4 месеца лишаване от свобода, както и да заплати 1200 лв. глоба.
 На основание чл. 23 ал. 1 от НК, ОС-Русе определил едно общо наказание измежду наложените за двете деяния, а именно по-тежкото от тях - 8 години лишаване от свобода, което подсъдимият да изтърпи при първоначален строг режим и да заплати 1200 лева глоба в полза на държавата.
 Делото в Апелативен съд - Велико Търново е образувано по въззивна жалба от подсъдимия.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 298/2017 – 11.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Ф. А. Р. (р. 1984г.)
 Със своя присъда от 19.06.2017 г. по НОХД 363/2017 г., Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия Ф. А. Р. (р. 1984г.) от гр. Пордим, общ. Плевен за виновен в това, че на 24.07.2016 г. в гр. Пордим, при условията на опасен рецидив, отнел чужди движими вещи - мобилен телефон, марка LG на стойност 35 лева и 1 СИМ-карта на стойност 10 лева или всички вещи на обща стойност 45 лева от владението на М. Д. Л. - мъж от гр. Пордим и собственост на Р. Б. Б. от гр. Пордим, с намерение противозаконно да ги присвои, като употребил за това сила.
 На основание чл. 199 ал. 1, т. 4, вр. чл. 198, ал. 1 вр. чл. 29, ал. 1, б. "А" и б. "Б" от НК, Окръжен съд - Плевен го осъдил на 5 години лишаване от свобода.
 Със същата присъда, Ф. А. Р. бил признат за виновен и в това, че на 24.07.2016 г. и на неустановен ден в периода 11.07 до 25.07.2016 г., в гр. Пордим, в условията на опасен рецидив, отнел чужди движими вещи на обща стойност 47 лева от владението на собственика Б. Л. Н - мъж от гр. Пордим, без негово съгласие с намерението противозаконно да ги присвои.
 На основание чл. 196, ал. 1, т. 1, вр .чл. 194 ал. 1, вр. с чл. 29, ал. 1, б "А" и б "Б", първоинстанционният съд го осъдил на 2 години лишаване от свобода.
 На основание чл. 23 ал. 1 от НК, ОС-Плевен определил едно общо наказание измежду наложените за двете деяния, а именно по-тежкото от тях - 5 години лишаване от свобода, което подсъдимият да изтърпи при първоначален строг режим.
 Делото в Апелативен съд - Велико Търново е образувано на основание протест на Окръжна прокуратура - Плевен и въззивна жалба от подсъдимия.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 362/2017 – 12.00 часа
 Подсъдим по процеса е: Ц. Т. С. (р. 1992г.)
 Със своя присъда от 25.10.2016 г. по НОХД 388/2016 г., Окръжен съд - Велико Търново е признал подсъдимия Ц. Т. С. от гр. Горна Оряховица, за виновен в това, че на 17.08.2015 г. в гр. Горна Оряховица, на ул. "Васил Априлов", към с. Арбанаси, при управление на лек автомобил "Фолксваген Голф", негова собственост, нарушил правилата за движение по пътищата - чл. 20 ал. 2 от ЗДвП. ("Водачите са длъжни да намалят скоростта и в случай на необходимост да спрат, когато възникне опасност за движението") и чл. 116, предл. 1 от ЗДвП ("Водачът на ППС е длъжен да бъде внимателен и предпазлив към пешеходците"), като не намалил с готовност да спре, а увеличил скоростта си на движение, въпреки съществуващата опасност - наличие на пътното платно на пешеходеца Х. Б. Х., като чрез насочване на автомобила към пешеходеца, умишлено причинил средна телесна повреда на Х.Б. Х., изразяваща се в закрито счупване на дясната подбедрица, довело до трайно затрудняване на движението на долен десен крайник за срок не по-малък от шест месеца.
 На основание чл. 343, ал. 3, б "б", предл. първо, вр. чл. 342 ал. 1 от НК, чл. 36 и чл. 54 от НК, Окръжен съд - Велико Търново го осъдил на 3 години лишаване от свобода, като на основание чл. 66 ал. 1 отложил изпълнението на така определеното наказание условно с изпитателен срок от четири години.
 Със същата присъда и на основание чл. 342, ал. 4, вр. ал. 3 б "б" от НК, съдът лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 3 години.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 235/2016 – 14.00 часа
 Подсъдими по процеса са: В. Ф. А. (р.1989г.), З. Ф. Р. (р.1992г.) и И. В. Р. (р.1991г.)
 Със своя присъда от 19.07.2016 г. по НОХД 992/2015г., Окръжен съд Плевен е признал подсъдимите В. Ф. А., З. Ф. Р. и И. В. Р. за виновни в това, че на 01.06.2015 г. в с. Петърница, обл. Плевен, като съизвършители, умишлено умъртвили М. М. М. (р. 1987г.) от с. Петърница, по особено мъчителен начин за убития и с особена жестокост (следствие на прободни удари с вили), като деянието е извършено предумишлено и смъртта на М. М. М. е настъпила на 16.06.2015 г. в УМБАЛ „Г. Странски” гр. Плевен. Със същата присъда тримата са признати за виновни и в това, че на 01.06.2015 г. влезли в чуждо жилище – това на М. А. М., находящо се в с. Петърница, като употребили за това сила и деянието е извършено нощем от две и повече лица.
 На основание чл. 116 ал. 1, т. 6, предл. 2 и предл. 3 и т. 9, вр. чл. 115 вр. с чл. 20, ал. 2 от НК, чл. 170 ал. 1 предл. 1, вр. чл. 20 ал. 2 от НК, вр. чл. 54 и чл. 23 от НК, Окръжен съд Плевен им определил по едно общо наказание за двете престъпни деяния, както следва:
 - За В. Ф. А. и З. Ф. Р. – 20 години лишаване от свобода, които да изтърпят при строг режим.
 - За И.В. Р. – 15 години лишаване от свобода, което да изтърпи при първоначален строг режим.
 Със същата присъда, тримата са осъдени и да заплатят солидарно помежду си сумата от по 100 000 лева на всеки от гражданските ищци М. А. М и Г. М. М. и сумата от 300 000 лева на гражданския ищец И. Ш. А. като обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди в резултат от престъплението.
 На основание въззивни жалби от тримата подсъдими и двама от гражданските ищци, на 07.10.2016 г. във ВТАС било образувано ВНОХД 302/2016, по което тричленен състав се произнесъл с решение на 28.11.2016 г., като изменил частично присъдата на ОС-Плевен. След обжалване пред Върховния касационен съд, ВКС отменил решението на ВТАС и върнал делото за ново разглеждане от друг състав на въззивния съд.
 13 юли 2017 (четвъртък)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 251/2017 – 10.00 часа
 Подсъдими по процеса са: Н. Л. Ч. (р. 1972г.), В. С. Н. (р. 1976г.) и П. Ц. Ц. (р. 1967г.)
 Със своя присъда от 07.04.2017 г. по НОХД 602/2015, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимите Н. Л. Ч., В. С. Н. и П. Ц. Ц. тримата от гр. София, за невиновни в това, на 18.05.2011 г. в гр. Левски, обл. Плевен, на подобект "Площадкова канализация за дъждовни и битови отпадъчни води за административна сграда и захранващ водопровод", в обект "Завод за производство на стоманени профили в УПИ II, кв. 159а по плана на гр. Левски", собственост на "СИЛВА МАШ" ЕООД - гр. Ловеч, представляващ строеж, по смисъла на параграф 5, т. 38 от Допълнителните разпоредби на ЗУТ, поради немарливо изпълнение на правно-регламентирана дейност - строително-монтажни (земни) работи, представляваща източник на повишена опасност, Н. Л. Ч. (в качеството си на едноличен собственик и управител на "ПАЙП СИСТЕМ" ЕООД -гр. София), В. С. Н. ( в качеството технически ръководител на части "Монтаж на тръбопроводна инсталация" и "Монтаж на вкопана канализация", както и определен за длъжностно лице за провеждане на ежедневен инструктаж на същия обект) и П. Ц. Ц., (изпълняващ функции по безопасност и здраве при работа, определен и за длъжностно лице за провеждане на начален инструктаж и инструктаж на работното място на същия обект ) в условията на независимо съпричинителство помежду им, нарушили разпоредби, разписани в ЗЗБУТ, Наредба 2 от МИЗБУТ, Наредба РД-7-2 от 16.12.2009 г. за условията и реда за провеждане на периодично обучение и инструктаж на работниците и служителите по правилата за осигуряване на безопасни условия на труд, Наредба 3 от 27 юли 1998 г. за функциите и задачите на длъжностните лица и на специализираните служби в предприятията за организиране изпълнението на дейностите, свързани със защитата от професионалните рискове и превенцията на тези рискове,
 вследствие на което, по непредпазливост да са причинили смъртта на В. К. П. (р. 1980г.) от гр. София, заемащ длъжността "общ работник" в "ПАЙП СИСТЕМ" ЕООД - гр. София, съгласно трудов договор.
 На основание чл. 304 от НПК, ОС-Плевен оправдал тримата подсъдими по така повдигнатите им обвинения по чл. 123, ал. 1, пр. 2 от НК.
 11 юли 2017 (вторник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 255/2017 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: М. М. М. (р. 1969г.)
 Със своя присъда от 25.04.2017 г. по НОХД 358/2017, Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия М. М. М. от с. Трънчовица, обл. Плевен за виновен в това, че вечерта на 15.09.2016 г. на път III-303, между селата Малчика и Аспарухово Плевенска област, на около километър от табелата на с. Малчика, при управлението на МПС - лек автомобил "Фолксваген Голф", с плевенска регистрация, нарушил правилата за движение по пътищата - чл. 21 ал. 1. от ЗДвП ("При избиране скоростта на движение на водача на ППС е забранено да превишава следните стойности на скорост в км./ч. - за категория "В" извън населено място - 90 км./ч.") и чл. 77 от ЗДвП ("При заслепяване, водачът е длъжен да намали скоростта и при необходимост да спре"), и по непредпазливост причинил смъртта на А. Н. З. от с. Малчика, обл. Плевен.
 На основание ч. 343 ал. I, б "в", вр. чл. 342 ал. 1, предл. 3 и чл. 54 от НК и чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие), ОС-Плевен осъдил подсъдимия на 2 години лишаване от свобода, като на основание чл. 66 ал. 1 от НК, отложил условно изпълнението на така определеното наказание с изпитателен срок от три години.
 На основание чл. 343г., вр. чл. 37, ал. 1. т. 7 от НК, лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 3 години, считано от влизане на присъдата в сила.
 Делото в Апелативен съд - Велико Търново е образувано на основание въззивни жалби от подсъдимия и от частните обвинители.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 256/2017 – 09.30 часа
 Въззивно наказателно от общ характер дело 188/2017 – 10.30 часа
 Подсъдим по процеса e: П. Г. Ф. (р. 1978г.)
 Със своя присъда от 21.03.2017г. по НОХД 990/2016 Окръжен съд - Плевен е признал подсъдимия П. Г. Ф. от с. Гиген, обл. Плевен за невиновен в това на 09.04.2015 г. в землището на с. Гиген, в съучастие като извършител с неизвестен извършител, не по законоустановения ред, регламентиран в чл. 147-чл.152 от Закона за културното наследство, да е извършвал изкопни работи в охранителна зона "А“ на територията на недвижима културна ценност - античен град "Улпия ексус" при с. Гиген, като при извършване на деянието да са използвали технически средства - права лопата, крива лопата и акумулаторна батерия с прикачена към нея пластина с 3 броя диодни лампи.
 На основание чл. 304 от НК, първоинстанционният съд го оправдал по повдигнатото му обвинение по чл. 277а ал. 3, предл. 1, вр. ал. 2, предл. 2 вр. чл. 20 ал. 2 от НК.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 371/2016 – 13.30 часа
 С Присъда на Плевенския окръжен съд, постановена по НОХД No 351/2014 г. подсъдимият З. С. С. от гр. Сухиндол е бил признат за невинен в това на неустановен ден през месец август 2008 г. на територията на Република Гърция, планинска зона „Shistolithos Sidirocastro”, в района на „Livaditsa” умишлено да е умъртвил К. Г. С. (жена, р.1973г.) от град Плевен като деянието да е извършено при условията на опасен рецидив, поради което и на основание чл. 304 от НПК е бил оправдан по обвинението по чл. 116, ал. 1, т. 12 във вр. с чл. 29, ал. 1, б. „а” и „б”от НК.
 Окръжна прокуратура Плевен е протестирала присъдата и в Апелативен съд Велико Търново е било образувано ВНОХД 351/2014 г. Със съдебен акт от 26 януари 2015 г., въззивният съд отменил присъдата на Окръжен съд Плевен и признал подсъдимия З. С. С. за виновен да е извършил горепосоченото деяние, като на основание чл. 116, ал. 1, т. 12 във вр. с чл. 29, ал. 1, б. „а” и „б”, във вр. с чл. 36 и чл. 54 от НК го е осъдил на ДОЖИВОТЕН ЗАТВОР, което наказание да бъде изтърпяно при първоначален специален режим в затвор. Със същата присъда, Апелативен съд е постановил З. С. С. да плати на гражданските ищци Г. К. А. и Г.Д.А. (и двамата от с.Рибен, Плевенска област) обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди в размер на по 25 000 лв. (по двадесет и пет хиляди лева) за всеки един от тях, ведно със законната лихва.
 В Апелативен съд е било образувано ВНОХД 305/2015 г., което е било разгледано в открити съдебни заседания и на 02.06.2016 г. е било постановено решение, с което е потвърдена оправдателната присъда на Окръжен съд - Плевен. Срещу решението е била подаден въззивен протест и Върховния касационен съд разгледал делото и постановил решение, с което отново постановил отмяна на решението на ВТАС и върнал делото за ново разглеждане от друг състав на въззивния съд.
 10 юли 2017 (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 225/2017 – 10.00 часа
 Подсъдими по процеса са: М. А. В. – Б. (р.1958г.) и С. М. К. (р.1940г)
 Със своя присъда от 02.12.2015 г. по НОХД 315/2015г., Окръжен съд Русе е признал подсъдимата М. А. В. – Б. за виновна в това, че на 13.07.2012 и на 25.07.2012 г. в гр. Русе извършила сделки с имущество (покупко-продажби на недвижими имоти, находящи се в землището на гр. Глождево, община Ветово, обл. Русе), за което имущество знаела, че е придобито, чрез престъпление, като деянието е извършено два пъти, поради което и на основание чл. 253, ал. 3, т. 2, пр. 1, вр. ал. 1, пр. 2 (пране на пари) и чл. 54 от НК, първоинстанционният съд я осъдил на 3 години лишаване от свобода и 10 000 лева глоба в полза на държавата.
 ОС Русе я признал за невинна в това изпирането на пари да е извършено в условията на продължавано престъпление по смисъла на чл. 26 ал. 1 от НК, съответно да е извършено в период от време – с начало и край на посочените дати, както и в един от случаите да е извършила деянието в съучастие с подсъдимия С. М. К., подпомогната от него, поради което и на основание чл. 304 от НК е била оправдана в тази част от обвинението.
 Със същата присъда, подсъдимата е призната за виновна и в това, че на 25.07.2012 г. в гр. Ветово, обл. Русе и в гр. Русе, с цел да набави за себе си имотна облага, възбудила от З. С. А. (жена от гр. Глождево) заблуждение – че е собственик на недвижим имот с площ 2 декара, находящ се в землището на гр. Глождево, общ. Ветово, обл. Русе, в местността „Китка” и имот с площ 24 декара, находящ се в землището на гр. Глождево, общ. Ветово в местността Адалар, като и причинила имотна вреда в размер на 18 200 лева. На основание чл. 209, ал. 1, пр. 1 и чл. 54 от НК, първоинстанционният съд я осъдил на 3 години лишаване от свобода за това деяние.
 На основание чл. 23 ал. 1 от НК, Окръжен съд Плевен определил едно общо измежду така наложените наказания, а именно – 3 години лишаване от свобода, изпълнението на което на основание чл. 66 ал. 1 от НК отложил условно с изпитателен срок от 5 години, както и 10 000 лева глоба, които да бъдат платени в полза на държавата.
 М. А. В. – Б. е осъдена на основание чл. 253, ал. 6 от НК да заплати в полза на държавата и сумата от 46 820 лева, представляваща равностойността на имуществото, в което е трансформиран предмета на престъплението.
 Със същата присъда, Окръжен съд Русе е признал подсъдимия С.М. К. за невинен в това, че през периода от 11.05.2012 до 13.07.2012. г в гр. Русе, подпомогнал М. А. В. – Б. чрез предоставяне на данни, информация, разяснения за имот и предоставяне на пълномощно за разпореждане с имот да извърши сделка с имущество – покупка на недвижим имот с площ от 32,207 декара, находящ се в землището на гр. Глождево, в местността „Шан Тарла”, представляващ имот с пазарна стойност 26 973 лева, за което знаела, че е придобито от престъпление, поради което и на основание чл. 304 от НПК, първоинстанционният съд оправдал подсъдимия по повдигнатото му обвинение по чл. 253, ал. 1, пр. 2 вр. чл. 20 ал. 4 от НК.
 На основание протест на Окръжна прокуратура – Русе и въззивна жалба от защитника на подсъдимата М. А. В. – Б., в Апелативен съд - Велико Търново е било образувано ВНОХД 301/2016, по което състав на ВТАС се е произнесъл с решение на 21.11.2016 г. с което изцяло потвърдил присъдата на ОС-Русе. Делото е било изпратено във Върховния касационен съд, който отменил изцяло решението на ВТАС и върнал делото за ново разглеждане от друг състав на съда.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 220/2017 – 10.30 часа
 Подсъдим по процеса e: П. С. И. (р. 1987г.)
 Със своя присъда от 27.03.2017г. по НОХД 713/2016 Окръжен съд - Русе е признал подсъдимия П. С. И. от с. Ивановo за невиновен в това на 07.10.2015 г. в с. Иваново, обл. Русе и в гр. Русе, в условията на продължавано престъпление - на три пъти да е използвал платежен инструмент - банкова карта, издадена от ЦКБ АД, на името на титуляра и Т. И. И. без съгласието на последната, като деянието не съставлява по-тежко престъпление.
 На основание чл. 304 от НПК, първоинстанционният съд го оправдал по обвинението за така извършеното престъпление по чл. 249 ал. 1, вр. чл. 26 ал. 1 от НК
 Делото е образувано на основание въззивен протест на Окръжна прокуратура - Русе.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 235/2016 – 11.30 часа
 Със своя присъда от 19.07.2016 г. по НОХД 992/2015г., Окръжен съд Плевен е признал подсъдимите В.Ф. А., З. Ф. Р. и И. В. Р. за виновни в това, че на 01.06.2015 г. в с. Петърница, обл. Плевен, като съизвършители, умишлено умъртвили М. М. М. (р. 1987г.) от с. Петърница, по особено мъчителен начин за убития и с особена жестокост (следствие на прободни удари с вили), като деянието е извършено предумишлено и смъртта на М. М. М. е настъпила на 16.06.2015 г. в УМБАЛ „Г. Странски” гр. Плевен. Със същата присъда тримата са признати за виновни и в това, че на 01.06.2015 г. влезли в чуждо жилище – това на М. А. М., находящо се в с. Петърница, като употребили за това сила и деянието е извършено нощем от две и повече лица.
 - За И. В. Р. – 15 години лишаване от свобода, което да изтърпи при първоначален строг режим.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 183/2017 – 13.30 часа
 Подсъдим по процеса e: А. К. К. (р. 1952г.)
 Със своя присъда от 03.04.2017г. по НОХД 109/2016 Окръжен съд - Габрово е признал подсъдимия А. К. К. от гр. Габрово за невиновен в това през периода от началото на м. август 2009 до края на 2014 г. в гр. Габрово да е извършвал по занятие банкови сделки без разрешение, както следва:
 - На М. С. на два пъти да е дал общо 20 000 лева заем, за които да е получил 10 450 лева лихва.
 - На К. Р. да е дал 3000 лева заем, за които да е получил 900 лева лихва.
 - Т. Н. да е дал на два пъти общо 6000 лева заем, за които да е получил общо 540 лева лихва,
 всички заеми на обща стойност 29 000 лева, като с това да е причинил на заемополучателните значителни имуществени вреди на обща стойност 11 890 лева и да е получил значителни неправомерни доходи на същата стойност.
 На основание чл. 304 от НПК, първоинстанционният съд го оправдал по повдигнатото му обвинение по чл. 252, предл. 1 и 2, вр. ал. 1 от НК.
 Делото в Апелативен съд - Велико Търново е образувано по въззивен протест на Окръжна прокуратура Габрово.
 03 юли 2017 (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 212/2017 – 10.00 часа
 Подсъдима по процеса e: Р. И. К. (р. 1992г.)
 Със своя присъда от 31.03.2017г. по НОХД 78/2016 Окръжен съд - Габрово е признал подсъдимата Р. И. К. от гр. Габрово за виновна в това, че на 18.07.2015 г. в гр. Габрово, на ул. "Видима", в съучастие, като съизвършител с лицето Р. Р. Й., без надлежно разрешително държала прекурсори (ефедрин, солна киселина, толуол), съоръжения (3 бр. спринцовки, тенджера от йенско стъкло, фуния, бръснарско ножче, пликчета с клипс, парчета станиол, електронна везна) и материали (натриева основа, фосфорна киселина, червен фосфор, йод, магнезиев сулфат) за производство на наркотични вещества.
 На основание чл. 354а, ал. 1, изр. 2, вр. с изр. 1, пр. 4, вр. с чл. 20 ал. 2 и чл. 54 от НК, първоинстанционният съд я осъдил на 3 години лишаване от свобода и 20 000 лева в полза на държавата.
 На основание чл. 66 ал. 1 от НК, ОС-Габрово отложил изпълнението на така определеното наказание лишаване от свобода условно с изпитателен срок от 5 години.
 Със същата присъда, подсъдимата е призната за невинна в това да е държала високорисково наркотично вещество - 5,53 гр. метамфетамин на стойност 183 лева, като я оправдал по първоначално повдигнатото и обвинение по чл. 354а, ал. 3, т. 1, вр. сл. 20 ал. 2 от НК.
 Делото в Апелативен съд - Велико Търново е образувано


type: wikipedia

text:
Limba valonă (nume nativ în limba valonă: walon; wallon, în franceză, respectiv waals, în olandeză) este o limbă romanică regională, vorbită ca o a doua limbă (după franceza valonă) în regiunea de vest și de sud a Belgiei, adică Valonia, și izolat în nordul Franței, vestul Luxemburgului și în Wisconsin (Statele Unite ale Americii), acolo unde valonii au emigrat de-a lungul timpului.
 Aparține unui subgrup al limbilor romanice de vest, numit al limbilor oïl, dintre care franceza este cea mai cunoscută, răspândită și vorbită. Dintre toate limbile romanice oïl, valona a suferit influența cea mai mare în pronunție, vocabular și aparență din partea limbilor germanice înconjurătoare. Uneori, în mod eronat, valona este considerată un dialect francez. Valona nu trebuie, de asemenea, confundată cu franceza belgiană, care diferă de franceza vorbită în Franța doar în anumite "zone" minore ale vocabularului și pronunției.
 Geografie
 Limba valonă mai este vorbită și în următoarele locuri:
 într-o mică parte a Franței: "botte de Givet" (nordul departamentului Ardenilor) și în câteva sate din județul de Nord (Cousolre);
 într-o mică zonă a statului Wisconsin, Statele-Unite (Green Bay), datorită unei emigrări destul de importante din secolul XIX;
 la Bruxelles, este vorbită de persoane ce provin din Valonia;
 în două-trei sate din Marele Ducat al Luxemburgului (Doncols, Sonlez), unde valona riscă extinția.
 Alte limbi regionale sunt vorbite în Valonia, la marginea domeniului valon:
 picardina (la Mons, Ath, Turnay), adică dialectul picard;
 galmeana sau gomeza (la Virton);
 câmpeneana sau șampeneza (la Bohan), adică dialectul din Champagne;
 luxemburgheza (la Arel, Martelangia), limbă germanică, limba națională a Marelui Ducat al Luxemburgului.
 Valona face parte din sub-grupa limbilor oïl (limbi romanice de nord-vest), dintre care cea mai cunoscută este franceza). Valona se deosebește de celelalte limbi oïl îndeosebi datorită unui important împrumut germanic (în fonetică, vocabular și gramatică), dar și - din contră - printr-un conservatorism fonetic semnificativ (valona a rămas destul de apropiată de evoluțiile ce au avut loc în evul mediu târziu).
 Dintr-un alt punct de vedere strict geografic, al extinderii continentale a limbilor romanice vorbite azi, este interesant de observat că valona și româna sunt simultan limbi romanice "extrem nordice", dar și extreme longitudinal în Europa, valona fiind extrem vestică și simultan nordică, respectiv româna fiind extrem estică și simultan nordică. O foarte posibilă "punte" de legătură, în cazul unui studiu profund și exhaustiv de lingvistică comparată între valonă și română, ar putea fi cele trei limbi romanice retice (sau rețiane), retoromana, ladina și friulana, aranjate aici stric geografic, de la nord la sud. Este demn de remarcat, că cele cinci limbi menționate moștenesc, pe de o parte, vocabularul latinei vulgare (vezi latina vulgaris) de nord și, respectiv, elemente gramaticale și fonemice care sunt străine tuturor celorlalte limbi romanice.
 Istorie
 Nu este tocmai potrivit să se vorbească despre o "dată de naștere" a limbii valone, în primul rînd pentru că o limbă nu se naște peste noapte, iar în al doilea rând pentru că momentul nașterii depinde de punctul de vedere adoptat. Astfel, dintr-un punct de vedere strict lingvistic, Louis Remacle a arătat că un mare număr de transformări pe care astăzi le considerăm tipice valonei au apărut între secolul VIII și secolul XII. Valona "era pe bună dreptate și definitiv individualizată pe la anul 1200 sau la începutul secolului XIII".
 Totuși, textele "lingvistice" ale vremii nu vorbeau de valonă, deși pomeneau, printre altele, de picardă și de lotariană, în cadrul aceluiași domeniu lingvistic oilan.
 Până în secolul XV, scriitorii regiunilor valone numeau limba lor drept "romană", atunci când voiau să o deosebească de altele. Prima atestare a cuvântului "wallon" în înțelesul lingvistic de azi ne vine de la începutul secolului al XVI-lea: în 1510 sau 1511, Jean Lemaire de Belges face trecerea de la "rommand" la "vualon":
 Et ceux cy parlent le vieil langage Gallique que nous appellons Vualon ou Rommand (...). Et de ladite ancienne langue Vualonne, ou Rommande, nous usons en nostre Gaule Belgique: Cestadire en Haynau, Cambresis, Artois, Namur, Liège, Lorraine, Ardenne et le Rommanbrabant, et est beaucoup differente du François, lequel est plus moderne, et plus gaillart.
 "Iar aceștia [locuitorii din Nivelles] vorbesc vechiul grai galic pe carele îl numim vualon sau rommand (...). Iar pe zisa bătrână limbă vualonă, sau rommandă, noi o folosim în a noastră Galie belgică: adică în Haynau, Cambresis, Artois, Namur, Liège, Lorraine, Ardenne și în Brabantul romanic, și [această limbă] este mult deosebită de dialectul francez, care este mai modern și mai voios."
 Cuvântul "walon" primește astfel un înțeles mai apropiat celui de astăzi: cuprinsul părții romanice a Țărilor-de-Jos a provinciei Liège. Putem socoti că perioada când se stabilește hegemonia unificatoare în Valonia este un moment de vârf al istoriei lingvistice a valonei. Cristalizarea unei anumite identități valone, ca opus față de regiunile flamande din Țările-de-Jos, consacră cuvântul "valon" pentru a desemna oamenii "Văilor". De asemenea, puțin mai târziu, limba vorbită este resimțită de-a binelea ca diferită de franceza centrală și de alte variațiuni ale oilienelor din împrejurimi, ceea ce duce la părăsirea cuvântului "roman" în înțeles vag, pentru întrebuințarea cuvântului "valon", a cărui extensie lingvistică se suprapune cu înțelesul etnic și politic. De asemenea, aceasta este vremea când franceza ajunge sa înlocuiască latina în toate domeniile (conform Edictului de la Villers-Cotterêts, din 1539). Franceza se stabilește ca limbă didactică și face obiectul unei politici intense de uniformizare.
 Într-un context în care conviețuiesc două limbi din aceeași familie, ele nu pot fi decât una împotriva celeilalte. Anii 1600 aduc sistemul grafic francez în Valonia. Tot din această epocă provin texte așternute pe hârtie într-o valonă scrisă, dar care nu pune în valoare tezaurul valonei vorbite.
 Aspecte socio-lingvistice
 Valona a fost limba predominantă a poporului valon până la începutul secolului XX. Începând de atunci, franceza regională s-a răspândit peste tot, încât acum doar 30-40% din populația valonă își mai folosește limba proprie. Din persoanele de peste 60 de ani, 70-80% vorbesc valona, iar din persoanele sub 30 de ani, doar 10%. Cunoașterea pasivă, însă, este mult mai răspândită: 36 - 58% dintre tineri.
 Din punct de vedere legal, valona este recunoscută, începând cu 1990, de către Comunitatea Valonia-Bruxelles din Belgia (adică autoritatea în materie culturală pentru Valonia, în Statul federal belgian) ca „limbă regională băștinașă” ce trebuie studiată și încurajată a fi folosită. Mișcarea culturală valonă se bazează printre altele pe Uniunea culturală valonă (UCW), ce reunește peste 200 de cercuri de teatru amator, grupuri de scriitori, comitete de pomovare a valonei în școală. Există cincisprezece reviste cu apariție regulată. Nu în ultimul rând, trebuie amintită Societatea de limbă și literatură valonă (înființată în 1856), care promovează literatura valonă și studierea limbilor regionale romanice din Valonia (mai ales dialectologia, etimologia, ș.a.m.d.).
 Raport român - valon
 Cuvintele românești Bărăbanț, Brabant, "vălean" au la origine toponimii valone (cum, de pildă, numele Cătălan, Tăutu, etc. vin de la alte toponimii sau etnonimii). Însuși cuvîntul "wallon" are aceeași etimologie cu cuvintele "vlah" / "valah", "vlaș" (arhaism utilizat de limbile nordice în Evul Mediu timpuriu pentru "italian"), "velș" (locuitor din Țara Galilor), etc. Aceasta arată însăși originea romanică a diferitelor neamuri.
 Din punct de vedere gramatical, există multe asemănări între limbile română și valonă, există caracteristici comune, ce lipsesc în alte limbi romanice. Printre altele, timpurile supracompuse, atât de mult folosite în Ardeal. Formele verbale folosite în subordonata condițională introdusă prin conjuncția si sunt întocmai ca în limba română.
 De exemplu:
 română: Dacă aș fi știut, nu aș fi venit.
 valonă: Si dj'åreu sepou, dji n'åreu nén vnu.
 Din punct de vedere fonetic, există câteva caracteristici. Cei doi diftongi ori diasisteme din limba română se găsesc și în valonă. De exemplu, 'moarte, poartă, coardă' se fac în valonă: 'moirt', 'poite', 'coide' (pronunțate: moar, poat, coad sau muer, puet, cued). De asemenea, 'pourcea', 'bea' se pronunță în vestul Valoniei la fel ca în Moldova și Muntenia, pe când în estul și sudul Valoniei se pronunță ca în Ardeal.
 Verbele terminate în '-ște' și chiar anumite substantive terminate în '-scă' devin în limba valonă '-exhe'. De pildă, 'a crește', 'a cunoaște', etc., devin 'crexhe', 'conexhe'. Limba valonă, împreună cu italiana, româna și romanșa, a păstrat cele două consoane din limba latină, ce-ci, ge-gi, însă scrise 'tch' și 'dj'.
 În cazul participiilor, "z" din limba română devine "y" în valonă:
 oyou - auzit
 veyou - văzut
 tcheyou - căzut
 Exemple
 Iată o listă neexhaustivă de cuvinte române și valone, având același înțeles sau aceleași înțelesuri, și având aceeași origine etimologică.
 Cuvântul românesc "huilă" își are originea în valonul "hoye". Urmează o paralelă între două variante - una valonă, cealaltă românească - ale unui fragment de text din Biblie, din Cartea Facerii. Varianta valonă este traducerea D-lui Lorint Hendschel.
 Djeneze / Facere, c. 41, v. 26
 Les setès belès vatches riprezintèt setès anêyes. Et les setès påtes riprezintèt setès anêyes eto: ci n' est k' on sondje, todi l' minme.
 Cele șapte vaci frumoase înseamnă șapte ani. Iar cele șapte spice frumoase înseamnă șapte ani de asemenea; nu e decât un vis, același.
 c. 41, v. 27
 Adon, les set laidès mwinrès vatches ki montèt riprezintèt setès anêyes, tot come les setès grêyès påtes, broûlêyes på vint do levant: c' est k' i gn årè setès anêyes di pômagne.
 Apoi, cele șapte vaci urîte și slabe, care urcau, înseamnă șapte ani; ca și cele șapte spice, arse de vîntul de răsărit : înseamnă că vor fi șapte ani de foamete.
 c. 42, v. 19
 «...Si vos djhoz l' vraiy, k' onk di vos ôtes dimeure egayolé chal. Les ôtes end iront avou l' grin k' il ont dandjî po leus familes.
 «...De ziceți adevărul, unul dintre voi rămâne întemnițat aici. Ceilalți vor merge cu grâul; au nevoie pentru familiile lor.
 c. 42, v. 20
 Vos nos ramoennroz vosse pus djonne fré: insi, nos sårans k' vos avoz dit l' veur, et vos n' môrroz nén.» Et i fjhît come il aveut stî convnou.
 Îl veți aduce pe fratele vostru cel mai mic, așa vom ști dacă ați spus adevărul, și nu veți muri. »
 c. 42, v. 21
 I s' dijhént inte di zels: «Po dire li vraiy, nos rpåyans asteure çou k' nos avans fwait a nosse fré. Nos avans veyou come si åme esteut disbåtcheye cwand c' est k' i nos dmandéve di s' fé må d' lu et nos n' avans nén schoûté. Cisse disbåtche la, vola k' ele nos rvént, asteure.»
 Ziceau însă unii către alții : « Cu adevărat suntem pedepsiți pentru ceea ce am făcut împotriva fratelui nostru. Noi am văzut cum era de zbuciumat sufletului lui când se ruga, și nu ne-a fost milă de el și nu l-am ascultat. Zbuciumul acela, iată ce vine peste noi, acum. »
 Bibliografie
 Jean Haust, Dictionnaire liégeois, Liége, 1933.
 Lucien Mahin (ed.), Qué Walon po dmwin. Éradication et renaissance de la langue wallonne , Quorum, Gerpinnes, 1999.
 H. Forir, Dictionnaire liégeois-français, Severeyns et Faust, Liége, 1866.
 Chantal Denis, Dictionnaire français-wallon, d'après Nameur et avår-la, Nameur, 2001. (Fără copyright).
 Louis Remacle, Dictionnaire Wallon-Français, dans lequel on trouve la correction..., Liége et Leipsig. (Nedatată).
 Vezi și
 Valonia
 Belgia
 Limba valonă
 Limba retoromană
 Limba friuliană
 Limba ladină
 Limba română
 Legături externe
 Gramatica valonă (în limbile franceză și valonă)
 Belgia
 Limbi oïl
 Limbi romanice de vest
 Valonia
 Limba franceză


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 2.6.2012
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 L 143/5
 UITVOERINGSVERORDENING (EU) Nr. 467/2012 VAN DE COMMISSIE
 van 1 juni 2012
 tot vaststelling van de forfaitaire invoerwaarden voor de bepaling van de invoerprijs van bepaalde groenten en fruit
 DE EUROPESE COMMISSIE,
 Gezien het Verdrag betreffende de werking van de Europese Unie,
 Gezien Verordening (EG) nr. 1234/2007 van de Raad van 22 oktober 2007 houdende een gemeenschappelijke ordening van de landbouwmarkten en specifieke bepalingen voor een aantal landbouwproducten („integrale-GMO-verordening”) (1),
 Gezien Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 van de Commissie van 7 juni 2011 tot vaststelling van nadere bepalingen voor de toepassing van Verordening (EG) nr. 1234/2007 van de Raad, wat de sectoren groenten en fruit en verwerkte groenten en fruit betreft (2), en met name artikel 136, lid 1,
 Overwegende hetgeen volgt:
 (1)
 Bij Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 zijn, op grond van de resultaten van de multilaterale handelsbesprekingen van de Uruguayronde, de criteria vastgesteld aan de hand waarvan de Commissie voor de producten en de perioden die in bijlage XVI, deel A, bij die verordening zijn vermeld, de forfaitaire waarden bij invoer uit derde landen vaststelt.
 (2)
 De forfaitaire invoerwaarde wordt elke dag berekend overeenkomstig artikel 136, lid 1, van Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011, met inachtneming van de variabele gegevens voor die dag. Bijgevolg moet deze verordening in werking treden op de dag van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING VASTGESTELD:
 Artikel 1
 De in artikel 136 van Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 bedoelde forfaitaire invoerwaarden worden vastgesteld in de bijlage bij de onderhavige verordening.
 Artikel 2
 Deze verordening treedt in werking op de dag van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepasselijk in elke lidstaat.
 Gedaan te Brussel, 1 juni 2012.
 Voor de Commissie, namens de voorzitter,
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Directeur-generaal Landbouw en Plattelandsontwikkeling
 (1) PB L 299 van 16.11.2007, blz. 1.
 (2) PB L 157 van 15.6.2011, blz. 1.
 BIJLAGE
 Forfaitaire invoerwaarden voor de bepaling van de invoerprijs van bepaalde groenten en fruit
 (EUR/100 kg)
 GN-code
 Code derde landen (1)
 Forfaitaire invoerwaarde
 0702 00 00
 AL
 87,5
 MA
 66,7
 TR
 81,9
 ZZ
 78,7
 0707 00 05
 MK
 43,6
 TR
 120,2
 ZZ
 81,9
 0709 93 10
 TR
 99,0
 ZZ
 99,0
 0805 50 10
 TR
 113,6
 ZA
 143,0
 ZZ
 128,3
 0808 10 80
 AR
 108,9
 BR
 83,7
 CA
 161,4
 CL
 104,5
 CN
 87,3
 NZ
 139,8
 US
 189,2
 UY
 67,3
 ZA
 110,3
 ZZ
 116,9
 0809 29 00
 US
 577,9
 ZZ
 577,9
 (1) Landennomenclatuur vastgesteld bij Verordening (EG) nr. 1833/2006 van de Commissie (PB L 354 van 14.12.2006, blz. 19). De code „ZZ” staat voor „overige oorsprong”.


text:
Galadriel é uma personagem criada por J.R.R. Tolkien, em seu legendárium da Terra Média. Ela aparece em O Senhor dos Anéis, O Silmarillion e Contos Inacabados.
 Era uma elfa pertencente à realeza, tanto dos Noldor como dos Teleri, sendo neta de ambos os reis Finwë e Olwë, sendo também parente próxima do rei Ingwë de Vanyar através de sua avó Indis. Ela foi uma dos líderes da rebelião dos Noldor e sua fuga de Valinor durante a Primeira Era; ela foi a única Noldor proeminente a retornar no final da Terceira Era. Até o fim de sua estada na Terra média, era co-governante de Lothlórien com o marido, Senhor Celeborn, e foi referida várias vezes como a Senhora de Lórien, Senhora dos Galadhrim, Senhora da Luz, ou Senhora da Floresta Dourada. Sua filha Celebrían era a esposa de Elrond e mãe de Arwen, Elladan e Elrohir.
 Tolkien descreve Galadriel como "a mais poderosa e mais bela de todos os elfos que permaneceram na Terra média" (após a morte de Gil-galad) e "a maior das mulheres élficas".
 Biografia Interna
 Histórias da vida de Galadriel antes de O Senhor dos Anéis aparecem tanto em O Silmarillion e em Contos Inacabados. Galadriel era a filha única e filha mais nova de Finarfin, príncipe de Noldor e de Eärwen, que era prima de Lúthien. Seus irmãos mais velhos eram Finrod Felagund, Angrod e Aegnor. Ela nasceu em Valinor durante a Era das Árvores.
 Galadriel é descrita como tendo sido "abençoada com a capacidade de perscrutar a mente dos outros e julgá-los de forma justa. Mas em Fëanor ela só viu escuridão". Como um dos membros da casa real de Finwë e tendo o sangue do Vanyar de sua avó paterna, Indis, ela foi muitas vezes chamada de a mais bela de todos os Elfos, seja em Aman, seja na Terra-média.
 De acordo com os registros mais antigos de sua história, esboçada por Tolkien em The Road Goes Ever On e utilizado em O Silmarillion, Galadriel foi uma participante ativa e líder da rebelião dos Noldor e sua fuga de Valinor: na verdade, a "única Elfa que se mostrou à altura naqueles dias". Ela, no entanto, há muito tempo havia se separado de Fëanor e seus filhos, e não participou no Fratricídio em Alqualondë. Em Beleriand vivia com seu irmão Finrod Felagund em Nargothrond e na corte de Thingol e Melian em Doriath. Nesse relato, ela conheceu Celeborn, parente de Thingol, em Doriath.
 Após a Guerra da Ira, os Valar proibiram os líderes dos Exilados de voltarem para as Terras Imortais, e assim, sendo uma desses líderes, Galadriel permaneceu em exílio na Terra-média. No final da Terceira Era, quando ela recusa o Um Anel, é finalmente autorizada a regressar à Valinor.
 Adaptações
 É interpretada por Cate Blanchett na trilogia cinematográfica The Lord of the Rings e na trilogia O Hobbit, ambas dirigidas por Peter Jackson. É interpretada por Morfydd Clark na série da Amazon O Senhor dos Anéis: Os Anéis do Poder.
 Referências na cultura popular
 Quando o filme sobre O Senhor dos Anéis foi lançado, o jornalista Ian Markham-Smith, ao escrever uma reportagem sobre Cate Blanchett e não querendo ler o livro, consultou uma página da Internet e escreveu a seguinte biografia da personagem no jornal The London Sunday Times:
 For the uninitiated, Galadriel is the good sister of the evil but beautiful Queen Beruthiel, who imprisons the Fellowship of the Ring in the forest of Lothlorien. In the book, Galadriel frees them from her sister's clutches.
 em tradução livre:
 Para os não iniciados, Galadriel é a boa irmã da maligna porém linda Rainha Beruthiel, que prende a Irmandade do Anel na floresta de Lothlorien. No livro, Galadriel os liberta das garras de sua irmã.
 O texto foi retirado de um site de paródias, criado por fãs do livro como cilada para alunos preguiçosos que, em vez de ler o livro, pediam resumos do livro. De fato, nem nos livros e nem nos filmes a Irmandade (ou Sociedade) do Anel é aprisionada em Lothlorien, menos ainda por Beruthiel, que sequer é mencionada nessas passagens.
 Ver também
 O Senhor dos Anéis
 J. R. R. Tolkien
 Hobbit
 Ligações externas
 Personagens da série O Senhor dos Anéis
 Noldor
 Nobres fictícios


type: caselaw

text:
 21.5.2011
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 152/8
 Sodba Sodišča (peti senat) z dne 24. marca 2011 – Ferrero SpA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli), Tirol Milch reg.Gen.mbH Innsbruck
 (Zadeva C-552/09 P) (1)
 (Pritožba - Znamka Skupnosti - Uredba (ES) št. 40/94 - Figurativna znamka Skupnosti TiMi KiNDERJOGHURT - Prejšnja besedna znamka KINDER - Postopek za ugotovitev ničnosti - Člen 52(1)(a) - Člen 8(1)(b) in (5) - Presoja podobnosti znakov - Družina znamk)
 2011/C 152/13
 Jezik postopka: angleščina
 Stranke
 Pritožnica: Ferrero SpA (zastopnik: C. Gielen, odvetnik)
 Drugi stranki v postopku: Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (zastopnik: D. Botis, zastopnik), Tirol Milch reg.Gen.mbH Innsbruck
 Predmet
 Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 14. oktobra 2009 v zadevi Ferrero SpA proti UUNT – Tirol Milch (T-140/08), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo na razveljavitev odločbe R 682/2007-2 drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z dne 30. januarja 2008, s katero je bila razveljavljena odločba oddelka za izbris, ki je na podlagi zahtevka tožeče stranke za ugotovitev ničnosti ugotovil ničnost besedne znamke „TiMi KINDERJOGHURT“ za proizvode iz razreda 29.
 Izrek
 1.
 Pritožba se zavrne.
 2.
 Družbi Ferrero SpA se naloži plačilo stroškov.
 (1) UL C 80, 27.3.2010.


type: other

text:
 SENTENCIA T-182 DE MARZO 23 DE 1999
 SENTENCIA T-182 DE 23 DE MARZO DE 1999
 CONTENIDO:LEGITIMACIÓN ACTIVA DE UN MENOR DE EDAD PARA INSTAURAR ACCIÓN DE TUTELA EN CONTRA DE UNO DE SUS PROGENITORES. LOS DEBERES DE LOS PADRES PARA CON SUS HIJOS NO SE RESTRINGEN AL CAMPO DE LA SATISFACCIÓN DE LAS NECESIDADES PURAMENTE MATERIALES, ABARCAN TAMBIÉN UN BIENESTAR SÍQUICO.
 TEMAS ESPECÍFICOS:DERECHOS FUNDAMENTALES DEL MENOR DE EDAD, PREVALENCIA DE LA CONSTITUCIÓN NACIONAL, REGISTRO DE LEGITIMACIÓN, LEGITIMACIÓN DEL HIJO MATRIMONIAL, AMONESTACIÓN A LOS PADRES, RESPONSABILIDAD DE LOS PADRES, OBLIGACIONES DE LOS PADRES, INTERPOSICIÓN DE LA ACCIÓN DE TUTELA, SOLICITUD DE LA ACCIÓN DE TUTELA
 •Sentencia T-182 de marzo 23 de 1999
 Ref.: Exp. T-182.524
 Santafé de Bogotá, D.C., veintitrés de marzo de mil novecientos noventa y nueve.
 EXTRACTOS: «3. Legitimación activa de un menor de edad para instaurar acción de tutela en contra de uno de sus progenitores y la autonomía del mismo para ejercer dicha titularidad.
 De conformidad con la consagración constitucional otorgada a la acción de tutela, en el artículo 86 de la Constitución Política, la misma constituye un instrumento jurídico de índole procesal ejercitable por cualquier persona, para la defensa de sus derechos fundamentales y el restablecimiento de su efectividad y goce, por la vulneración o amenaza producida por la acción u omisión de las autoridades públicas o de los particulares, en los casos legalmente establecidos, y siempre y cuando el afectado no disponga de otro medio de defensa judicial, salvo que se utilice como mecanismo transitorio para evitar un perjuicio irremediable.
 Se resalta de lo antes manifestado y de conformidad con la reiterada jurisprudencia expedida por esta corporación, que todas las personas sin diferenciación alguna son titulares de la acción de tutela y pueden formularla ante los jueces por sí mismas o por quien actúe a su nombre, siempre y cuando cumplan con los demás requisitos de procedibilidad; en consecuencia, la edad no constituye un factor diferenciador ni limitante frente a su ejercicio, por cuanto no existe exigencia expresa de una mayoría de edad para instaurarla, permitiéndose así que menores de edad, entre ellos los niños, tramiten la respectiva pretensión por vía de tutela sin requerir del concurso de sus padres o de su representante legal.(2)
 Esa potestad directa reconocida a los niños para ejercitar la acción de tutela se hace más evidente cuando a los padres se refiere(3), en tanto éstos hayan incurrido en comportamientos lesivos de sus derechos fundamentales o amenacen con hacerlo, y a fin de recuperar su efectividad y goce, en la medida en que se presume que el menor se encuentra en un estado de indefensión con respecto del progenitor que lo agrede(4), que le impide defenderse adecuadamente por razón de la dependencia moral, afectiva y económica que con aquél mantiene, tornando en procedente la acción de tutela (D. 2591/91, art. 42-9)(5)
 En el caso que ocupa la atención de la Corte, en las menores actoras se evidencia claramente ese estado de indefensión frente al padre, sobre el cual hacen sus denuncias, en cuanto éstas dependen económicamente de él, mantienen una relación afectiva y habitan en la vivienda de su propiedad.
 Cabe adicionar en este punto que, el grado de libertad de autonomía con que el menor puede actuar al momento de solicitar el amparo constitucional, no impide alcanzar el verdadero propósito que con éste se persigue, como es determinar si en realidad existe una vulneración o amenaza de sus derechos fundamentales para, en caso positivo, proceder a su protección mediante órdenes de inmediato cumplimiento; se plantea esta precisión, por cuanto el padre accionado en su escrito hace ver una especie de influencia sobre las hijas para demandarlo, por las divergencias personales que mantienen, y la cercanía de éstas a la madre.
 De manera que, si bien se observa la firma de la mencionada señora en el memorial presentado al juez de tutela por las menores, este hecho no impide sostener que aquellas se encuentran actuando por sí mismas, asumiendo en su integridad la calidad de demandantes autorizadas, como conclusión derivada de la exposición de los hechos, de las pretensiones planteadas y de la facultad que les asiste como titulares de dicha acción, según lo antes expuesto. Sin embargo, como anteriormente lo ha destacado esta corporación, en el evento de comprobarse dentro del proceso de tutela, como no sucede en este caso, que la situación fáctica que se analiza estuvo sujeta a alguna clase de manipulación indebida sobre el menor por parte de una persona mayor, inclusive alguno de sus progenitores, y en su beneficio personal, éste se verá sometido a las sanciones del caso que pueden contemplar incluso las de orden penal. Así lo señaló la Sala Quinta de Revisión de Tutelas en la Sentencia T-293 de 1994(6):
 “(...) Resulta inocua e intrascendente toda discusión —como la planteada en algún momento dentro del proceso que nos ocupa— acerca de si el menor que ejerce la acción de tutela lo hace autónomamente, por su espontánea y libre decisión, o si en realidad actúa determinado o aconsejado por una persona mayor, pues, una vez incoada la demanda y puesto en operación el aparato judicial, lo que importa al juez, en ejercicio de la delicada función que le compete, es entrar al fondo de la situación ante él expuesta para establecer sin duda si en la realidad existe o no una amenaza o se patentiza una violación de los derechos fundamentales del peticionario. El funcionario judicial está obligado a evaluar a la luz de la Carta los hechos puestos en su conocimiento y tiene que resolver en concreto sobre la eventual inobservancia o desconocimiento de la preceptiva constitucional, facilitando así a la persona el real y efectivo acceso a la administración de justicia.
 Otra cosa es que en el curso del proceso se prueben manipulaciones indebidas de la actuación de los menores, por parte de terceros, pues ello daría lugar a las sanciones pertinentes según el tipo de infracción en que se haya podido incurrir. Así, si, llegado el momento de evaluar la situación, el juez de tutela se convence de que una persona ejerció coacción para que un menor actuara, debe ordenar lo pertinente para que se adelante el proceso penal por el delito de constreñimiento ilegal (Art. 276 del C. P.) o por la conducta punible que en el caso concreto se haya configurado”.
 En consecuencia, las citadas niñas estaban plenamente legitimadas para dirigirse ante la justicia constitucional, en ejercicio de la acción de tutela en contra de su padre, a fin de obtener la protección deseada, en el evento de cumplirse los demás requisitos de procedibilidad de la acción.
 4. Los derechos de los niños son prevalentes y configuran un interés superior predominante dentro del ordenamiento jurídico
 “(...) se trata de un principio de naturaleza constitucional que reconoce a los menores con una caracterización jurídica específica fundada en sus derechos prevalentes y en darles un trato equivalente a esa prelación, en cuya virtud se los proteja de manera especial, se los defienda ante abusos y se les garantice el desarrollo normal y sano por los aspectos físico, sicológico, intelectual y moral, no menos que la correcta evolución de su personalidad (Cfr. sents. T-408, sep.14/95 y T-514, sep. 21/98)”. (Sent. T-556/98, M.P. José Gregorio Hernández Galindo).
 Como se establece en el artículo 44 constitucional, los derechos esenciales de los menores están relacionados con “la vida, la integridad física, la salud y la seguridad social, la alimentación equilibrada, su nombre y nacionalidad, tener una familia y no ser separados de ella, el cuidado y amor, la educación y la cultura, la recreación y la libre expresión de su opinión”; adicionalmente, gozan de una protección especifica “...contra toda forma de abandono, violencia física o moral, secuestro, venta, abuso sexual, explotación laboral o económica y trabajos riesgosos” e igualmente gozan de aquellos derechos consagrados constitucional y legalmente, así como en los tratados internacionales ratificados por Colombia. Es importante recordar que la orientación de la dimensión concedida por el constituyente de 1991, a los derechos de los niños, tuvo como meta establecer un estado de las cosas propicio para su crecimiento bajo condiciones de bienestar físico y síquico, como se muestra en seguida:
 “... De este modo se proporcionan las condiciones físicas y mentales adecuadas para adquirir el conocimiento requerido para comprender su vida y la de los demás; despertar la creatividad y la percepción; entender y respetar la diversidad y universalidad del mundo; hallar dicha verdad y crecer en experiencia; recibir el amor de la familia para prodigarlo en su vida adulta; desarrollar sus aptitudes de acuerdo con sus capacidades, expresar sus opiniones libremente, porque al hacerlo sus ideas propiciarán el diálogo que lo llevará a compartir con otros sus vivencias y a recibir respuestas que alimenten su curiosidad y ensanchen su visión del cosmos; y le enseñen a no temer para poder enfrentar con madurez los retos que le ofrezca la vida”(7).
 Los instrumentos internacionales vigentes, de igual modo, destacan tal primacía de derechos de los niños en sus niveles de protección especial y prevalente, según se manifestó en la Sentencia C-019 de 1993(8). En dicho fallo se lee que la convención, sobre los derechos del niño adoptada por la Asamblea General de las Naciones Unidas recogió tales principios y preceptuó en su artículo 3o “el espíritu y filosofía tutelar” de los mismos, en la forma subsiguiente:
 3. Los Estados partes se asegurarán de que las instituciones, servicios y establecimientos encargados del cuidado o la protección de los niños cumplan las normas establecidas por las autoridades competentes, especialmente en materia de seguridad, sanidad, número y competencia de su personal, así como en relación con tal existencia de una supervisión adecuada”.
 Así pues, los niños aparecen como integrantes de un grupo social beneficiario de un reconocimiento particular dentro de las obligaciones de asistencia y protección del Estado, en virtud de la vulnerabilidad social, política y económica que la población infantil presenta, a fin de evitar el sometimiento a un tratamiento discriminatorio y a conductas de abandono que afecten su dignidad humana y lleguen a producir una situación de indefensión que coarte la obtención de su desarrollo armónico e integral y el ejercicio efectivo de sus derechos.
 La consecución de tan altos fines demanda, por lo tanto, una actividad diligente y tutelar de la colectividad entera que reafirme el desarrollo vital de los menores sujeto a esos parámetros; por esta razón, la Constitución consagró que la asistencia y protección de los niños es una obligación de la familia, la sociedad y el Estado; de manera pues que, su realización se encuentra bajo la vigilancia general de la colectividad, debiendo toda persona denunciar ante la autoridad competente el incumplimiento de esos compromisos con los niños y lograr la respectiva sanción a sus infractores (C.P., art. 44, inc. 2o).
 5. La familia como núcleo esencial de la sociedad y primer estadio responsable de garantizar la protección especial de los niños.
 La familia en su condición de institución social y jurídica adquiere, en la Constitución Política de 1991, el reconocimiento como núcleo básico y fundamental de la sociedad y, así, de sustrato del Estado, convirtiéndose a su vez en destinataria de una protección integral, en la cual se halla vinculada toda la estructura estatal y social, en forma claramente favorable y sustancialmente distante de la otorgada en el ordenamiento constitucional anterior (C.N. de 1886, arts. 23 y 50).
 Debe destacarse que la institución familiar cuenta con esa entidad, independientemente de las distintas formas que adopte como resultado de los vínculos naturales contraídos, una vez la pareja integrada por un hombre y una mujer voluntaria y responsablemente opten por conformarla dando lugar a la familia natural, o bien de los vínculos jurídicos que se establezcan cuando deciden libremente contraer matrimonio; es decir que, el criterio prohijado en este sentido es amplio para su consagración y acorde con la evolución misma de las relaciones afectivas, por virtud de aspectos morales y socioeconómicos que la determinan, lo cual conlleva a concluir que en dicha especificación del origen de la familia no se ve implicada una discriminación(9) sino, por el contrario, una tendencia a la identificación dentro de su diversidad. De manera pues que, la situación privilegiada de la institución familiar y su importancia al catalogarla como núcleo esencial de la sociedad, reconoció una verdad de a puño de orden sociológico, político y jurídico, que presentó como fundamento en la Asamblea Nacional Constituyente de 1991, el siguiente:
 Las personas unidas entre sí por vínculos naturales, como los diferentes grados de consanguinidad; o unidas por vínculos jurídicos, que se presentan entre esposos, afines o entre padres e hijos adoptivos, o por la voluntad responsable de constituirla, en los casos en que un hombre y una mujer se unen con la decisión de vivir juntos, tienen pleno derecho a conformar y desarrollar esta base de la sociedad, aunque no tengan entre sí vínculos de sangre ni contractuales formales, si llenan los requisitos de la ley, su conciencia sus costumbres o tradiciones, su religión o sus creencias.
 Siendo ello así, es apenas obvio determinar la protección del Estado y la sociedad para esa familia y fijar la inviolabilidad para su honra, dignidad e intimidad, así como sentar las bases de su absoluta igualdad de derechos y deberes”(10).
 El fortalecimiento de la familia en virtud de los objetivos esenciales anotados y, de la misma manera, por la vida en común que logran los miembros que la conforman, bajo supuestos de igualdad, comprensión y tolerancia entre la pareja, con respeto recíproco y ayuda mutua para todos sus integrantes, con la posibilidad de realizarse integralmente desde el punto de vista personal y afectivo, procrear y conservar la especie, y dar sostenimiento y cuidado a los componentes más débiles de la misma, como son los menores, los adolescentes y los ancianos(11), constituyen razones suficientes para hacer a la unidad de familia merecedora de la atención constitucional diferenciada y reforzada de la cual goza, asignada al Estado y a la sociedad (C.P., art. 42).
 Ahora bien, como se indicó, por voluntad del constituyente la familia junto con la sociedad y el Estado participan de manera solidaria y concurrente en el apoyo al crecimiento, formación, protección y desarrollo de la infancia colombiana; no obstante, es la familia la llamada a actuar preferentemente para llevar a cabo ese objetivo, con la ayuda de aquellos, a través de las obligaciones que les han sido atribuidas en el ordenamiento jurídico vigente. En forma similar, al interior de esa comunidad familiar, si bien todas las personas que con permanencia se encuentren ligadas a ella son responsables en desarrollo del principio de solidaridad, de hacer efectiva la protección y la asistencia a los menores, su realización se encuentra sujeta a una distribución de la misma, constituyéndose los respectivos progenitores en los principales encargados de su cumplimiento, a través del ejercicio de la patria potestad. Resulta oportuno traer a colación un pronunciamiento anterior de esta corporación al respecto:
 “La familia —independientemente de la forma que ella tenga en cada uno de los grupos culturalmente diferenciados que habitan en el país—, es la primera llamada por el artículo 44 de la Carta Política a cumplir con la “...obligación de asistir y proteger al niño para garantizar su desarrollo armónico e integral y el ejercicio pleno de sus derechos...”; pero no todos los familiares del niño tienen los mismos deberes frente a él, ni son titulares de los mismos derechos. Los padres son, por el reconocimiento que hace el ordenamiento del vínculo consanguíneo que los une con el hijo, los titulares de la patria potestad y, por tanto, los primeros responsables por el debido cumplimiento de la obligación constitucional aludida, pues la patria potestad es una institución de orden público, irrenunciable, imprescriptible, intransferible, y temporal —sólo porque la emancipación del hijo de familia se presenta con la mayoría de edad, o antes de ella por la habilitación de edad, la muerte de los padres, etc.
 En caso de faltar alguno de los padres, el otro continúa en ejercicio de la patria potestad, y si es mujer tiene derecho a la protección especial del Estado que consagra el artículo 43 de la Carta Política. Si faltan ambos, no por ello desaparece el derecho de los niños de tener una familia y no ser separados de ella, aunque la patria potestad no puede tener titulares diferentes a los padres. En tal eventualidad, si los demás familiares faltan, o no pueden hacerse cargo de los menores, el Estado guardará de ellos hasta encontrarles otro hogar y guardador, o entregarlos en adopción a sus nuevos parientes civiles”. (Subraya original) (Sent. T-041/96, M.P. Carlos Gaviria Díaz.).
 Debe repararse, igualmente, en el hecho de que la Corte ya ha señalado(12) que cada individuo tiene garantizado un reducto íntimo y familiar (C.P., art. 15) impenetrable tanto por los particulares como por el mismo Estado, a fin de evitar injerencias abusivas y arbitrarias que afecten su núcleo esencial; sin embargo, cuando la paz familiar se ve alterada y en virtud de ello se evidencia el desconocimiento de derechos en algunos de sus integrantes, especialmente respecto de los más indefensos, la protección constitucional de la unidad doméstica de la que se viene hablando, permite la intervención de las autoridades estatales en el ámbito privado de las personas, para repeler las conductas agresivas evidenciadas, con el objetivo de contrarrestar sus consecuencias, restableciendo la convivencia y la efectividad de los derechos del afectado, en palpable cumplimiento de un deber constitucional del Estado(13). La intervención en esta forma aceptada, para que proceda en armonía con el ordenamiento superior, debe cumplir con los requisitos manifestados en la Sentencia C-273 de 1998(14), de la siguiente manera:
 “(...)La jurisprudencia ya los ha señalado con claridad, a saber: no podrá dirigirse a imponer un modelo determinado de comportamiento (i), pero sí a impedir la violación de derechos fundamentales (ii), o para garantizar los derechos de los miembros más débiles (iii), para erradicar la violencia de la familia como prioridad de protección estatal (iv), para restaurar el equilibrio quebrantado que se origina en la posición dominante de uno de los miembros de la relación nuclear (v), que exista gravedad en la alteración o en la amenaza de los derechos de quienes conforman el hogar (vi), y finalmente que la intromisión del Estado sea necesaria, proporcional y razonable (vii)”.
 En conclusión, la familia es destinataria de acciones especiales provenientes de la sociedad y del Estado dirigidas a su protección, fortalecimiento y prevalencia como actor social; a su vez esa perspectiva de amparo debe reflejarse en los miembros menores de la misma, convirtiéndose el núcleo familiar, en cabeza de los padres, en el principal responsable del bienestar, educación y cuidado de los niños, con la solidaridad y asistencia de la sociedad, para su formación y protección, y el apoyo del Estado en caso de su ausencia o incapacidad para satisfacer las necesidades del menor, así como para intervenir cuando quiera que exista una vulneración de sus derechos fundamentales, a fin de lograr su restablecimiento o para corregir comportamientos constitutivos de algún tipo de situación irregular que lo perjudique, mediante autoridades y procesos administrativos y judiciales, contemplados en la legislación.
 6. Los deberes de los padres para con sus hijos no se restringen al campo de la satisfacción de las necesidades puramente materiales, abarcan igualmente el compromiso de suministrarles un bienestar síquico acorde con sus necesidades integrales.
 La decisión que en forma libre y espontánea puede adoptar una pareja acerca de la tenencia de unos hijos y, por supuesto, respecto de la definición del número esperado de ellos, debe estar acompañada de altos niveles de responsabilidad y compromiso, en razón a la incidencia que la misma acarrea, no sólo en el ámbito de la intimidad familiar y personal, sino en el de la sociedad en general, dado que el ejercicio que los seres humanos hacen del derecho a la paternidad y a la maternidad, comprende de inmediato una serie de obligaciones y derechos que en forma paritaria se distribuyen entre la pareja para su cumplimiento, con destino a lograr un adecuado desarrollo, sostenimiento y educación de los hijos, en igualdad de condiciones(15), mientras dure su minoría de edad o en el evento de que exista algún impedimento que obstaculice a los menores valerse por sí mismos (C.P., art. 42).
 Ser padre y madre supone, además de la consecución y ofrecimiento de una situación económica favorable para resolver las necesidades materiales que requieren las personas para su desarrollo integral, tales como una vivienda digna, manutención, vestuario y educación, satisfacer unas necesidades intangibles que sin duda alguna influyen en forma determinante en la construcción de un ser humano, como son las de orden moral, afectivo, sicológico e intelectual(16).
 El trato especial y protector que requieren los derechos e intereses de los menores de sus padres como principales comprometidos en su crecimiento, lo cual es además exigible por aquéllos, debe permanecer en forma autónoma de la situación afectiva que mantengan los niños con sus progenitores y éstos entre sí. Es cierto que la vivencia en común salvo en casos muy particulares, facilita las relaciones al interior de una familia y así mismo el cumplimiento de las obligaciones constitucional y legalmente establecidas entre sus miembros; no ocurre lo mismo, cuando median separaciones de la pareja, rupturas familiares y la conformación de nuevas relaciones, a las cuales se ven con mayor frecuencia sometidos los niños colombianos.
 Por ello, socialmente se reclama un mayor esfuerzo de los adultos que son padres y se encuentran en alguna de esas situaciones, con el propósito de que la actitud que desplieguen hacia sus hijos sea realmente propicia de su bienestar general integral, físico, moral, afectivo y sicológico, basado en el apoyo, la asistencia, la protección, el amor y el suministro de los bienes indispensables para llevar una vida en condiciones dignas y normales, a través de relaciones paterno-filiales mas sólidas y consecuentes con la realidad de dichos compromisos; y, de esta manera, lograr evitar que al estado anormal de dolor, tristeza, depresión y desconcierto que suscitan las separaciones de los progenitores se le sume la angustia creada por la inseguridad sobre la subsistencia personal.
 La efectividad total de los derechos de un menor y la satisfacción de sus necesidades básicas pueden ser reclamadas por las vías administrativas y judiciales que establece la legislación, para lo cual existen una serie de mecanismos y procedimientos ágiles que previenen y corrigen las situaciones irregulares en las cuales se puedan ver envueltos los niños y, por ese motivo, sancionar a los padres responsables. Si bien, como lo ha dicho esta corporación “el desamor, incluso la animadversión, que el padre pueda llegar a sentir por la madre y su hijo, jurídicamente no pasan de ser una circunstancia (lamentable), que para nada le libera de la “...obligación de asistir y proteger al niño...”, y los contenidos prestacionales derivados de tal obligación pueden serle exigidos judicialmente”(17).
 Las consideraciones hasta aquí expuestas servirán a la Sala para adelantar la revisión que se propone efectuar de la sentencia de tutela proferida en el proceso de la referencia».
 (2) Ver entre otras, las sentencias T-341/93, T-079/94, T-293/94, T-174/95, T-456/95 y T-409/98.
 (3) En materia civil, el litigio que inicie un hijo en contra de quien ejerce la patria potestad requiere de curador ad litem según el artículo 305 del Código Civil.
 (4) Ver las sentencias T-278/94, T-408/95 y T-608/95, entre otras.
 (5) Ver las sentencias T-339/93, T-124/94, T-128/94, T-205/94, T-278/94 y T-293/94, entre otras.
 (7) Gaceta Constitucional No 85, del 29 de mayo de 1991, pág. 6, Informe ponencia para primer debate en plenaria, de los constituyentes: Jaime Benítez Tobón, Angelino Garzón, Guillermo Perry, y otros.
 (8) M.P. Ciro Angarita Barón. Allí se hizo mención a la Declaración de los Derechos del Niño del año de 1959, en el principio 2o, a la Declaración de Ginebra de 1924 sobre derechos del niño, a la Declaración Universal de Derechos Humanos, el pacto internacional de derechos civiles y políticos (arts 23 y 24), al pacto internacional de derechos económicos, sociales y culturales (art. 10), así como a los estatutos e instrumentos de los organismos internacionales especializados que se ocupan del bienestar del niño, al igual que a la convención sobre derechos del niño adoptada por la Asamblea General de las Naciones Unidas el 20 de noviembre de 1989 (L. 12/91).
 (9) Ver la Sentencia C-595/96, M.P. Jorge Arango Mejía.
 (10) Gaceta Constitucional No 85, del 29 de mayo de 1991, pág 5, Informe ponencia para primer debate en plenaria de los constituyentes: Jaime Benítez Tobón, Angelino Garzón, Guillermo Perry y otros.
 (11) Consultar también la Sentencia C-659/97, M.P. José Gregorio Hernández Galindo.
 (12) Ver la Sentencia T-041/96, M.P. Carlos Gaviria Díaz.
 (13) Ver también la Sentencia T-401/94, M.P. Carlos Gaviria Díaz.
 (15) El trato igualitario se predica de todos los hijos sean éstos legítimos, extramatrimoniales, adoptados o “procreados naturalmente o con asistencia científica”, según lo proclamado por la Carta Política en su artículo 42.
 (16) Al respecto ver la Sentencia T-116/95, M.P. José Gregorio Hernández Galindo.
 (17) Sentencia T-041/96, M.P. Carlos Gaviria Díaz.