type: wikipedia

text:
Historian kuluessa useat valtiot ja valtakunnat on nimetty uudelleen, liitetty johonkin toiseen, lakkautettu tai jaettu osiin.
 Varhaishistoria (noin ennen vuotta 800 eaa.)
 Etu-Aasia
 Sumerialaiset kaupunkivaltiot (noin 3500 – 2000 eaa.)
 Kiš
 Nippur
 Ur (Urin kolmas dynastia (ehkä 2055 – 1940 eaa.)
 Lagaš
 I dynastia (noin 2550 – 2371 eaa.), Akkadin valloittama
 II dynastia (noin 2260 – 2110 eaa.), Urin III dynastian valloittama
 Eridu
 Isin
 Akkad (noin 2350 – 2150 eaa.), gutilaisten valloittama
 Assyria (noin 2000 – 606 eaa.), Babylonian ja Meedian valloittama)
 Babylonia (1792 – 1595 eaa.), Heettiläisten valloittama)
 ns. Uusbabylonian valtakunta (626 – 539 eaa.), Persian valloittama
 Makan (noin 2300 – 1300 eaa.)
 Mitanni (noin 1500 – 1360 eaa.), Assyrian valloittama
 Heettiläisten valtakunta (noin 1750 – 700 eaa.)
 Diauehi (noin 1100-luku – 760 eaa.), Urartun kanssa käytyjen sotien ja kolkhislaisten tuhoama
 Kolkhiksen kuningaskunta (noin 1200-luku – 550 eaa.), Persian valloittama
 Media (noin 650 – 550 eaa.), Persian valloittama
 Muinainen Persia
 Urartu (noin 900 – 585 eaa.)
 Foinikialaiset kaupunkivaltiot: (1200 – 539 eaa.), Persian valloittama
 Siidon
 Tyros (noin 1500 – 332 eaa.), Aleksanteri Suuren valloittama
 Arvad
 Byblos
 Ugarit, merikansojen tuhoama
 Batrun
 Beirut
 Baalbek
 Bhrundia, muinainen valtio Lähi-idässä
 Ebla (noin 3500–1600 eaa.), heettiläisten tuhoama
 Elam (noin 3200–645 eaa.), Assyrian valloittama
 Saba
 Mari
 Susa
 Uruk
 Fryygia (1100–600 eaa.), Lyydian valloittama
 Lyydia (1200–546 eaa.) Persian valloittama
 Israelin kuningaskunta (noin 1020–721 eaa.), Assyrian valloittama
 Juudan kuningaskunta, syntyi Israelin jakautuessa 928 eaa, Assyrian valloittama 701 eaa.
 Moab, Israelin valloittama noin 1000 eaa., itsenäistyi Israelista uudelleen 843 eaa.
 Edom, Israelin valloittama noin 1000 eaa., itsenäistyi Juudasta uudelleen 843 eaa., Assyrian valloittama 800 eaa.
 Ammonin kuningaskunta
 Aram-Damaskoksen kuningaskunta
 Filistea
 Jeriko
 Pohjois-Afrikka
 Egypti (syntyi noin 3000 eaa.)
 Ylä-Egypti
 Ala-Egypti, Ylä-Egyptin valloittama, jonka jälkeen syntyi yhtenäinen Egyptin valtakunta
 Vanha valtakunta (2649–2134 eaa.)
 Ensimmäinen välikausi (2134–2040 eaa.), jakaantui osiin
 Keskivaltakunta (2040–1640 eaa.)
 Toinen välikausi (1640–1532 eaa.) Hyksot valloittavat Ala-Egyptin
 Uusi valtakunta (1532–1070 eaa.), jakaantui osiin
 Kerma (noin 1700–1520 eaa.), Egyptin valloittama
 Kreeta
 Minolaisen Kreetan valtiot (3000–1450 eaa.):
 Knossos
 Faistos
 Khania
 Mallia
 Kiina
 Xia kuningaskunta (2100–1600 eaa.), Shang-dynastian kukistama
 Shang kuningaskunta (noin 1766–1122 eaa.), Zhou valtakunnan kukistama
 Zhou kuningaskunta (1122–481 eaa.), hajosi löyhästi liittoutuneiksi pikkuvaltioksi 770 eaa. (ns. kevättä ja syksyä -ajanjakso) ja 481 eaa. Zhou-dynastia lakkaa olemasta kokonaan.
 Väli-Amerikka
 Olmeekkivaltiot (noin 1500–400 eaa.)
 Ensimmäisiä esiklassisen mayakulttuurin kaupunkivaltioita:
 Nakbe (noin 1400 eaa. – noin 100–200 jaa.), hylättiin
 Antiikin aika (noin 800 eaa. – 500 jaa.)
 Afrikka
 Kushin kuningaskunta (1070 eaa. – 350 jaa.), Aksumin valloittama, jonka jälkeen jakaantui Nobatiaan, Makkuraan ja Alwaan
 Numidian kuningaskunta (202–46 eaa.), liitettiin Roomaan
 Aksum (1–975), valloittajakansojen tuhoama
 Tripoli, foinikialaisten kaupunkivaltio
 Karthago (814 – 146 eaa.), foinikialaisten perustama, Rooman valloittama
 Eurooppa
 Etruskien kaupunkivaltioita (Rooma kukisti etruskit 300-luvulla eaa.)
 Arretium
 Caere
 Clusium
 Perusia
 Populonia
 Rusellae
 Tarquinia
 Veji
 Vetulonia
 Volaterrae
 Volsinii
 Vulci
 Daakian kuningaskunta (noin 200 eaa. – 106 jaa.) Rooman valloittama
 Illyria, Rooman valloittama 165 eaa.
 Traakia, Rooman valloittama 168 eaa.
 Rooman valtakunta, osittain Aasiassa ja Afrikassa (753 eaa. – 395 jaa.), jakaantui Länsi- ja Itä-Rooman valtakunniksi
 Gallian keisarikunta (260–274), irtaantui Roomasta, mutta Rooman takaisinvaltaama
 Länsi-Rooman valtakunta (395–480), Ostrogoottien valloittama
 Antiikin Kreikka
 Epeiros, Rooman valloittama 168 eaa.
 Makedonia (Perustettiin noin 700 eaa. Roomalaiset valtasivat sen vuonna 168 eaa.)
 Kaupunkivaltiot (polis)
 Osa antiikin Kreikan kaupungeista perustettiin jo mykeneläisen kulttuurin aikana. Tärkeitä kreikkalaisia kaupunkivaltioita olivat muun muassa:
 Argos
 Ateena
 Byzantion (megaralaiset perustivat kaupungin noin 667 eaa.)
 Delfoi
 Efesos
 Ferai
 Khalkedon (megaralaiset perustivat kaupungin noin 667 eaa.)
 Korintti
 Megalopolis (Epameinondas perusti kaupungin 370 eaa.)
 Megara
 Messene (Epameinondas perusti kaupungin 370 eaa.)
 Miletos
 Sparta
 Syrakusa
 Theba
 Aleksanteri Suuren valtakunta
 Aleksanteri Suuren valloittama valtakunta ulottui Euroopan, Aasian ja Afrikan alueelle. Se hajosi pian hänen kuolemansa jälkeen pienempiin osiin.
 Ptolemaiolainen Egypti (324 – 30 eaa.)
 Antigonoksen kuningaskunta (324 – 310 eaa.)
 Lysimakhoksen Traakia (324 – 281 eaa.)
 Seleukidien Persia (312 – 164 eaa.)
 Pontoksen kuningaskunta (291 – 62 eaa.), Rooman valloittama
 Kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta (250 – 130 eaa.)
 Intialais-kreikkalainen kuningaskunta (180 eaa. – noin 10 jaa.)
 Paflagonia (joutui Pergamonin vallan alle 200-luvulla eaa.)
 Pergamon (282 – 133 eaa.) liitettiin Roomaan
 Bithynia (328 – 75 eaa.) liitettiin Roomaan
 Aasia
 Funanin kuningaskunta (100 – 600-luku), Chenlan valloittama
 Kantolin kuningaskunta (400-luvulla)
 Koguryo (37 eaa. – 668 jaa.), Sillan ja Kiinan Tang-dynastian tuhoama
 Silla (57 eaa. – 935 jaa.), Goryeon valloittama
 Rouranin kaanikunta (300 – 500-luku)
 Etelä-Aasia
 Kosalan kuningaskunta (700 – 500-luku eaa.), Magadhan valloittama
 Kashin kuningaskunta (700 – 500-luku eaa.), Kosalan valloittama
 Angan kuningaskunta (700 – 500-luvun loppu eaa.), Magadhan valloittama.
 Vrijji (700-luku eaa.)
 Malla
 Chetiya
 Vatsa, Avantin valloittama
 Kuru
 Panchala, Magadhan valloittama 500-luvulla eaa.
 Matsya
 Shurasena
 Assaka (noin 700–300 eaa.), Magadhan valloittama
 Avanti, Magadhan valloittama
 Gandhara (500-luku eaa. – 1021 jaa.), muslimien valloittama
 Kamboja
 Magadha valtakunta (684–320 eaa.),
 Maurya-valtakunta (321–185 eaa.), jakaantui pienemmiksi valtioksi
 Kušana-valtakunta (noin 100 eaa. – 200 jaa.), Gupta-valtakunnan ja Sassanidien valtakunnan valloittama
 Sātavāhana (230 eaa. – 199 jaa.), hajosi pienemmiksi valtioksi
 Gupta-valtakunta (noin 300–600), hajosi pienemmiksi valtioiksi hunnien hyökättyä maahan
 Chola (250 eaa. – 1279)
 Etu-Aasia
 Kaaria, Persian ylivallan alle 545 eaa. ja Aleksanteri Suuren valloittama 334 eaa.
 Parthia (237 eaa. – 220), Sassanidien dynastian syrjäyttämä
 Tyros (126–64 eaa.), Rooman valloittama
 Israelin toinen kuningaskunta, (142–63 eaa.), Rooman valloittama
 Kappadokia, liitettiin Roomaan vuonna 17
 Palmyran valtakunta (260–273), irtaantui Roomasta, mutta Rooman takaisinvaltaama
 Minaean
 Saba , Himyarin valloittama
 Himyar (115 eaa. – 525 jaa.)
 Qataban
 Hadramawt
 Sophenen armenialainen kuningaskunta (200-luku eaa. – 94 jaa.), liitettiin Armenian kuningaskuntaan
 Kommagenen (163 eaa. – 72 jaa.), liitettiin Roomaan
 Kaukasia
 Kolkhis eli Kolkheti (noin 300-luku – 66 eaa.), Rooman valloittama
 Lazica eli Egrisi (noin 200-luku – 562), Bysantin valloittama
 Iberian kuningaskunta (302 eaa. – 580 jaa.), Sassanidien valtakunnan valloittama
 Albanian kuningaskunta (400-luku eaa. – 800-luku jaa.), Rashidunin kalifaatin valloittama
 Armenian kuningaskunta (331 eaa. – 428 jaa.), Rooman ja Sassanidien valtakuntien jakama vuonna 328, kuningaskunta säilyi Sassanidien alaisuudessa vuoteen 428 asti.
 Kiina
 Taistelevien valtioiden aika 481–221 eaa. Kiina on hajonneena useisiin valtioihin. Seitsemän suurinta:
 Chu
 Han
 Qi
 Qin
 Wei
 Yan
 Zhao
 Qin valloittaa muut valtiot vuoteen 221 eaa. mennessä ja hallitsija ottaa käyttöön nimen keisari ja perustaa uuden dynastian.
 Qin-dynastia (221 eaa. – 206 eaa.)
 Han-dynastia (206 eaa. – 220 jaa.)
 Kolmen kuningaskunnan aika
 Wei-kuningaskunta (220–265), vallankaappaus ja Jin-dynastian perustaminen
 Shu Han -kuningaskunta (221–263), Wei-kuningaskunnan valloittama
 Wu-kuningaskunta (222–280), Jin-dynastian valloittama
 Jin-dynastia (265–420), yhdisti kolmen kuningaskunnan alueet, mutta hajosi osiin.
 Kaakkois-Aasia
 Nam Việt (258–111 eaa.), Han-dynastian valloittama
 Kantoli
 Amerikka
 Väli-Amerikka
 Sapoteekkivaltioita (n. 1400 eaa. – 700 jaa.)
 Monte Alban (n. 500 eaa. – 750 jaa.), väestö siirtyi itään
 Esiklassisen mayakulttuurin kaupunkivaltioita:
 El Mirador (n. 600 eaa. – n. 150 jaa.), hylättiin
 Cival (n. 600 eaa. – n. 100–200 jaa.), hylättiin
 Cerros (n. 50 eaa. – 400 jaa.), hylättiin
 Etelä-Amerikka
 Moche-kuningaskunta (100 eaa. – 600 jaa.), Huarien valloittama
 Keskiaika (noin 500-luku – 1400-luku)
 Eurooppa
 Länsi-Eurooppa
 Frankkien valtakunta
 Friisian kuningaskunta (noin 600 – 734), Frankkien valtakunnan valloittama
 Brycheiniog (400-luvun loppu – 1070), n. 650 – 740 unionissa Dyfedin kanssa, Normannien valloittama
 Dogfeiling (445 – n. 700), syntyi Gwyneddin itärajalle, liitettiin takaisin Gwyneddiin
 Ergyng (400-luvun loppu – n. 650), muodostui osista Glywysingia ja Gwenttiä, yhdistyi Gwentin kanssa
 Meirionnydd (n. 400-luku – n. 800-luku), liitettiin Gwyneddiin
 Rhufoniog (445–540), liitettiin takaisin Gwyneddiin
 Rhos (n. 400-luku – n. 800-luku), liitettiin Gwyneddiin
 Dunoding (n. 460 – 925), liitettiin Gwyneddiin
 Glywysing (– 942), yhdistyi Gwentin kanssa Morgannwgiksi
 Gwent (n. 500 – 942), yhdistyi Glywysingin kanssa Morgannwgiksi
 Seisyllwg (680–920), yhdistyi Dyfedin kanssa muodostaen Deheubarthin
 Ceredigion (400-luku – 900-luvun alku), liitettiin Deheubarthiin
 Dyfed (n. 410 – 920), yhdistyi Seisyllwgin kanssa Deheubarthiksi
 Deheubarth (920–1197), muodostui Seisyllwgin ja Dyfedin yhdistyessä, jakaantui osiin
 Morgannwg (942–1091), muodostui Glywysingin ja Gwentin yhdistyessä, Normannien valloittama
 Gwynllwg (400-luku – 1090), Normannien valloittama
 Gwynedd (400-luku – 1282), Englannin valloittama
 Powys (400-luku – 1160), jakaantui kahtia Ala- ja Ylä-Powysiin
 Powys Fadog, Ala-Powys, (1160–1277), muodostui Powysin jakautuessa kahtia, Englannin valloittama
 Powys Wenwynwyn, Ylä-Powys (1160–1283), muodostui Powysin jakautuessa kahtia, antautui Englannille
 Northumbria (653–954)
 Mercia (527–918), liitettiin Englantiin
 Itä-Anglia (noin 500-luku – 917), liitettiin Englantiin
 Essex (527–825), liitettiin Wessexiin
 Kent (noin 450–871), liitettiin Wessexiin
 Sussex (477–825), liitettiin Wessexiin
 Wessex (519–927), muodostui Englannin kuningaskunnaksi
 Mannin kuningaskunta (1079–1266), Viikinkien perustama, liitettiin Skotlantiin
 Burgundi (884–1477)
 Bretagne
 Savoiji
 Etelä-Eurooppa
 Ostrogoottien valtakunta (493–553), Bysantin tuhoama
 Kirkkovaltio
 Lotharingia
 Sardinian kuningaskunta
 Pisan tasavalta (1200-luku – 1406), liitettiin Florencen tasavaltaan
 Travunia (noin 800-luku – 1018), liitettiin Dukljaan
 Pagania (noin 800-luku – 900-luku), liitettiin Raškaan
 Duklja (1000-luku – 1148), liitettiin Raškaan
 Zahumlje tai Hum (850-luku – 1150), liitettiin Raškaan
 Raškan tai Serbian ruhtinaskunta (768–1217), muodostettiin Serbian kuningaskunnaksi
 Serbian kuningaskunta (1217–1346),
 Serbian keisarikunta (1346–1371), jakaantui osiin
 Moravian Serbia (1371–1403), Ottomaanien valtakunnan vasalliksi, jonka jälkeen alueelle perustettiin Serbian despotaatti
 Brankovića (1371–1412), liitettiin Serbian despotaattiin
 Serbian despotaatti
 Zetan ruhtinaskunta
 Prilepin kuningaskunta (1371–1395), Ottomaanien valtakunnan valloittama
 Velbazhdin ruhtinaskunta (1371–1395), Ottomaanien valtakunnan valloittama
 Serbian despotaatti (1402–1540), liitettiin Ottomaanien valtakuntaan
 Bosnian kuningaskunta (n. 1300-luku – n. 1400-luku), Osmanien valtakunnan valloittama.
 Hertegovina (1448–1483), Osmanien valtakunnan valloittama.
 Pannonian Kroatian ruhtinaskunta (noin 600-luku – 925), yhdistyi Dalmatian Kroatian kanssa Kroatian kuningaskunnaksi
 Dalmatian Kroatian ruhtinaskunta (noin 700-luku – 925), yhdistyi Pannonian Kroatian kanssa Kroatian kuningaskunnaksi
 Kroatian kuningaskunta (925–1102), 1102–1527 personaaliunionissa Unkarin kanssa, jonka jälkeen Itävallan alaisuuteen
 Aragonia (n. 1000-luku–1479), yhdistettiin Kastiliaan.
 Asturian kuningaskunta
 Navarran kuningaskunta
 Leónin kuningaskunta
 Kastilia
 Córdoban kalifaatti
 Taifa-kuningaskunnat
 Keski-Eurooppa
 Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (843–1806)
 Pohjois-Eurooppa
 Bjarmia (noin 890-1250), Bjarmiaa käytettiin aluenimenä vielä 1600-luvulle asti
 Islanti (noin 900–1264), sisällissodan heikentämänä liitettiin Norjaan
 Tanska-Norja (1380–1536), Norja menetti statuksensa kuningaskuntana 1536 ja rinnastettiin Tanskan maakuntiin
 Kalmarin unioni (1397–1523), valtioliitto hajosi Ruotsiksi ja Tanska-Norjaksi
 Kvenland (noin 600-1100), Ruotsi valloitti Pohjanmaan alueen 1300-luvulla
 Itä-Eurooppa
 Kasaarien valtakunta (500-luku – 967), Kiovan valloittama
 Masovia (1138–1526), liitettiin Puolaan
 Brjanskin ruhtinaskunta (1200-luku – 1356), Liettuan valloittama
 Kiovan rus (Kiovan ruhtinaskunta) (880-luku – 1100-luku)
 Novgorodin tasavalta (1136–1478), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama
 Moskovan ruhtinaskunta (1283–1547), laajentui Moskovan Venäjäksi
 Smolenskin ruhtinaskunta (1100-luvulta vuoteen 1404), Liettuan valloittama
 Rjazanin ruhtinaskunta (1097–1521), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama
 Tverin ruhtinaskunta (1246–1485), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama
 Severia
 Vladimir–Suzdal (1157–1364), Moskovan ruhtinaskunnan valloittama
 Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta (1199–1392), jaettiin Puolan ja Liettuan välillä
 Transilvanian ruhtinaskunta (1571–1711), liitettiin Itävaltaan
 Astrahanin kaanikunta (1466–1557), Moskovan Venäjän valloittama
 Volgan Bulgaria (600-luku – 1240-luku), Kultaisen ordan valloittama
 Kultainen orda (1240-luku – 1400-luvun loppu), hajosi Siperian, Qasimin, Kazanin, Astrahanin, Kazakkien, Uzbekkien, Krimin ja Suur-ordan kaanikuntiin
 Kazanin kaanikunta (1438–1552), Moskovan Venäjän valloittama
 Qasimin kaanikunta (1452–1681), liitettiin Moskovan Venäjään
 Suur-ordan kaanikunta
 Nogaiden kaanikunta
 Theodoron ruhtinaskunta (noin 1204 – 1475), Ottamaanien valtakunnan valloittama
 Bysantin valtakunta
 Rooman valtakunta hajosi 400-luvulla itäiseen ja läntiseen osaan. Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476 ja tämän jälkeen Rooman perintöä jatkoi Itä-Rooma josta käytetään myös nimitystä Bysantti.
 Bysantin valtakunta (395–1453)
 Vuonna 1204 tapahtuneen neljännen ristiretken jälkeen Bysantin valtakunta hajosi pienempiin osiin:
 Latinalainen keisarikunta – Ristiretken osaanottajien perustama keisarikunta, jonka pääkaupunki oli Konstantinopoli.
 Thessalonikan kuningaskunta (1204–1224) – Keisarikunnan alainen kuningaskunta.
 Ateenan herttuakunta (1204–1456)
 Akhaian ruhtinaskunta (1205–1432)
 Naksoksen herttuakunta (1204–1579) – Venetsian omistuksessa.
 Nikaean keisarikunta (1204–1261) – Valtasi Konstantinopolin takaisin vuonna 1261.
 Epeiroksen despotaatti (1204–1261)
 Trebizondin keisarikunta (1204–1461)
 Aasia
 Lähi-itä
 Arabien kalifaatti:
 Umaijadien kalifaatti, Damaskos 661–750
 Abbasidien kalifaatti, Bagdad 750–1258, myöhemmin Kairossa mamelukkien alaisuudessa 1260–1517
 Kilikian armenialaiskuningaskunta (1198–1375), mamelukkien kalifaatin valloittama
 Jerusalemin kuningaskunta (1099–1291)
 Edessan kreivikunta (1098–1149)
 Antiokian ruhtinaskunta
 Tripolin kreivikunta
 Kyproksen kuningaskunta
 Rumin sulttaanikunta
 Osmanien valtakunta (1281–1923)
 Kaukasia
 Abhasian kuningaskunta (780-luku – 975), liittyi Georgian kuningaskuntaan
 Kakheti (noin 700-luku – 1104), Georgian kuningaskunnan valloittama
 Tao-Klardžetin ruhtinaskunta (813–978), yhdisti georgialaiset valtiot Georgian kuningaskunnaksi
 Tbilisin emiraatti (736–1080), Seldukkien valtakunnan valloittama
 Georgian kuningaskunta (978–1466), jakaantui sisällissodan seurauksena kolmeen kuningaskuntaan (Kakheti, Kartli ja Imereti) ja viiteen ruhtinaskuntaan (Abhasia, Mingrelia/Samegrelo, Guria, Svanetia ja Samtskhe)
 Armenian emiraatti (637–884)
 Artsakhin kuningaskunta (1000–1261)
 Armenian kuningaskunta (885–1045)
 Keski- ja Pohjois-Aasia
 Kovaresmia (1077–1231)
 Mongolivaltakunta
 Uiguurien valtakunta (744–840)
 Itä-Aasia
 Balhaen kuningaskunta (698–926), Liao-dynastian valloitti länsiosan ja perusti alueelle Dongdan kuningaskunnan, itäosat Goryeolle
 Taebongin kuningaskunta (901–918), Goryeon valloittama
 Dongdan kuningaskunta (926–936), liitettiin Liaon kuningaskuntaan
 Hubaekjen kuningaskunta (892–936), Goryeon valloittama
 Goryeon kuningaskunta (918–1392),
 Kiinan dynastiat:
 Sui-dynastia, (581–619)
 Tang-dynastia, (618–907)
 Song-dynastia, (960–1279)
 Yuan-dynastia, (1271–1368)
 Ming-dynastia, (1368–1644)
 Etelä-Aasia
 Pallava, (275 – 800-luvun loppu)
 Palan valtakunta (750–1120), hajosi Sena-dynastian hyökkäyksiin
 Rashtrakutan kuningaskunta (753–982)
 Kakatiya (1083–1323)
 Hoysala (1040–1346)
 Ghaznavidien valtakunta (962–1187), Ghuridien valloittama
 Ghuridien valtakunta (1149–1212)
 Kaakkois-Aasia
 Champan kuningaskunta (192–1832), Vietnamin valloittama pääasiassa 1471, lopullisesti 1832
 Chenlan kuningaskunta (500-luku – 681), jakaantui Maa- ja Vesi-Chenlaan
 Vesi-Chenla (681–790), Sailendran valloittama
 Maa-Chenla (681–715), jakaantui useiksi pieniksi kuningaskunniksi
 Shambpupura
 Mataramin kuningaskunta (732–1006), Srivijayan tuhoama
 Kahuripanin kuningaskunta (1019–1045), jakaantui Kedirin ja Janggalan kuningaskunniksi
 Janggalan kuningaskunta (1045–1117), yhdistettiin Kedirin kuningaskuntaan
 Kedirin kuningaskunta (1045–1221)
 Sukhothain kuningaskunta (1238–1583), liitettiin Ayutthayan kuningaskuntaan
 Singhasariin kuningaskunta (1222–1293), jakaantui Majapahitin ja Pajajaranin kuningaskunniksi
 Srivijayan kuningaskunta (600-luku – 1300-luku), Majapahitin kuningaskunnan valloittama
 Majapahitin kuningaskunta (1293–1527), Demakin sulttaanikunnan valloittama
 Khmerien valtakunta (802–1431), Ayutthayan kuningaskunnan tuhoama
 Afrikka
 Itä-Afrikka
 Alwa (350–1505)
 Etiopian keisarikunta (1137–1974)
 Makkura (600–)
 Nobatia (350–)
 Lalibela
 Adal
 Funj
 Länsi- Afrikka
 Ghanan kuningaskunta (noin 700 – 1205)
 Takrur (noin 800 – 1100)
 Beninin kuningaskunta (noin 1250 –)
 Malin kuningaskunta (noin 1200 – 1500)
 Songhain kuningaskunta (noin 1450 – 1590), Marokon kukistama
 Air
 Oyo (noin 1300 – )
 Ife (noin 1300 – )
 Keski- ja Etelä-Afrikka
 Kongon kuningaskunta
 Ndongo
 Mwene Mutapa (Zimbabwen valtakunta) (1220–1450)
 Monomotapan valtakunta
 Torwa
 Kanem (700–1380), Bornun valloittama ja pakottama yhdistymään
 Transkei (Bantustan)
 Bophuthatswana (Bantustan)
 Venda (Bantustan)
 Ciskei (Bantustan)
 Amerikka
 Väli-Amerikka
 Teotihuacán (noin 100–750), tuntemattomat valloittajat
 Mayojen valtioita
 Uxmal (n. 600–1000)
 Calakmul (–909)
 Quiriguá (n. 600–900)
 Tikal (n. 200–900), hylättiin
 Palenque (–700), hylättiin
 Popo
 Copán (n. 400-luku – 800-luku), hylättiin
 Chichén Itzá (n. 600–987), tolteekkien valloittama
 Tulum (1200–1521)
 Mayapán (–1350)
 Tolteekkien valtakunta (noin 900 – 1168), Chichimeekkien valloittama
 Chichén Itzán tolteekkidynastia (987–1221), Mayapanin valloittama
 Tepaneekkien valtakunta (n. 1200–1428), Azteekkivaltakunnan valloittama
 Acolhua (n. 1200–1400-luku), liittoutui Azteekkien kanssa ja liitettiin myöhemmin Azteekkivaltakuntaan
 Azteekkivaltakunta (1325–1521), Espanjan valloittama
 Taraskien valtakunta (n. 1300–1530), Espanjan valloittama
 Teotitlan
 Tlaxcallan
 Yopitzinco
 Metztitlan
 Miksteekkien kuningaskunta
 Etelä-Amerikka
 Wari (myös Huari, 500–1000), jakaantui pikkuvaltioksi
 Tiwanaku-valtakunta (375–1000), jakaantui pikkuvaltioiksi
 Chimú-valtakunta (noin 1200–1470), Inkavaltion valloittama
 Inkavaltakunta (noin 1200–1535), Espanjan valloittama
 Varhainen uusiaika (1500-luku – 1800-luku)
 Eurooppa
 Itävallan Habsburgien monarkia (1526–1804), julistautui Itävallan keisarikunnaksi
 Itävallan keisarikunta (1804–1867), muodostettiin Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiaksi
 Kroatian kuningaskunta (1527–1868), yhdistettiin Slavonian kuningaskunnan kanssa Kroatia-Slavonian kuningaskunnaksi
 Slavonian kuningaskunta (1744–1868), yhdistettiin Kroatian kuningaskunnan kanssa Kroatia-Slavonian kuningaskunnaksi
 Norjan kuningaskunta (17. toukokuuta – 4. marraskuuta 1814), liittyi Ruotsin kanssa Ruotsi-Norjan personaaliunioniksi
 Länsi-Eurooppa
 Yhdistyneet provinssit (Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden/Provinciën) Itsenäistyi Espanjan vallasta 1581, Napoleonin valloittama 1795
 Friesland (1581–1795)
 Orange (1418–1714)
 Batavian tasavalta Ranskan vasallivaltio 1795–1806
 Hollannin kuningaskunta (hollanniksi: Koninkrijk Holland, ranskaksi: Royaume d'Hollande) Ludvig Bonaparte kuninkaaksi 1806, liitettiin Ranskaan 1810
 Hollannin yhdistyneet kuningaskunnat (hollanniksi: Verenigd Koninkrijk der Nederlanden, ranskaksi Royaume-Uni des Pays-Bas) Luotiin Wienin kongressissa 1815, hajosi Belgiaksi ja Alankomaiksi 1830 (1839), ja Luxemburgiksi.
 Skotlanti (n. 1100-luku–1707)
 Etelä-Eurooppa
 Venetsian tasavalta (727–1797), Ranskan valloittama, jonka jälkeen jaettiin Ranskan ja Itävallan kesken.
 Ragusan tasavalta (1358–1808), Napoleonin Ranskan valloittama ja liittäminen Ranskan Illyrian provinsseihin
 Elban ruhtinaskunta (1814–1815), ainoa Napoleonin hallitsema alue hänen hävittyä kuudennen liittokunnan sodan
 Sardinia, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Toscana, Parma ja Modena yhdistyivät Italiaksi 1860, vuonna 1870 siihen yhdistettiin myös Kirkkovaltio.
 Itä-Eurooppa
 Liettuan suuriruhtinaskunta (1200-luvun puoliväli – 1569), yhdistyi Puolan kuningaskunnan kanssa Puola-Liettuaksi
 Puola-Liettua (1569–1795), jaettiin Puolan kolmannessa jaossa Venäjän, Itävallan ja Preussin kesken
 Varsovan suurherttuakunta (1807–1815), jaettiin Preussin, Itävallan ja Venäjän kesken
 Kongressi-Puola eli Puolan kuningaskunta (1815–1867), Venäjän keisarin hallitsema, alennettiin Venäjän maakunnaksi
 Valakian ruhtinaskunta (1317–1859), yhdistyi Moldovan kanssa Romaniaksi
 Moldovan ruhtinaskunta (1349–1862), yhdistyi Valakian kanssa Romaniaksi
 Krimin kaanikunta (1441–1783), Venäjän keisarikunnan valloittama
 Kabardia, Venäjän keisarikunnan valloittama 1774
 Balkaria, Venäjän keisarikunnan valloittama 1827
 Tšerkessia, Venäjän keisarikunnan valloittama 1858
 Avaarien kaanikunta, Venäjän keisarikunnan valloittama 1864.
 Aasia
 Etelä-Kaukasia
 Abhasian ruhtinaskunta (1466–1864), liitettiin Venäjän keisarikuntaan
 Samegrelon/Mingrelian ruhtinaskunta, (1466–1857), liitettiin Venäjän keisarikuntaan
 Kakhetin kuningaskunta (1465–1762), yhdistyi Kartlin kanssa Kartli-Kakhetin kuningaskunnaksi
 Kartlin kuningaskunta (1466–1762), yhdistyi Kakhetin kanssa Kartli-Kakhetin kuningaskunnaksi
 Kartli-Kakhetin kuningaskunta (1762–1800), liitettiin Venäjän keisarikuntaan
 Imeretin kuningaskunta, liitettiin Venäjän keisarikuntaan 1810.
 Svanetian ruhtinaskunta (1466–1858), liitettiin Venäjän keisarikuntaan
 Gurian ruhtinaskunta (1463–1829), liitettiin Venäjän keisarikuntaan
 Samtskhen ruhtinaskunta
 Talyšin kaanikunta, Venäjän keisarikunnan valloittama 1813
 Nahitševanin kaanikunta (1747–1828), liitettiin Venäjän keisarikuntaan
 Intian alue
 Vijayanagara (1336–1646), Bijapurin ja Golkondan sulttaanikuntien valloittama, jonka jälkeen hajosi pienemmiksi valtioiksi
 Delhin sulttaanikunta (1206–1526), Suurmogulien valtakunnan perustajan hävittämä
 Suurmogulien valtakunta (1526–1857)
 Bijapurin sulttaanikunta
 Kaakkois-Aasia
 Ayutthayan kuningaskunta (1350–1750)
 Mataramin sulttaanikunta (noin 1550 – 1755), jakaantui Surakartaksi ja Yogyakartaksi
 Pohjois- ja Keski-Aasia
 Siperian kaanikunta (1490–1598), Moskovan Venäjän valloittama
 Kazakkien kaanikunta (1456–1847), Venäjän keisarikunnan valloittama
 Afrikka
 Etelä-Afrikka
 Merina (noin 1700 – )
 Monomotapan kuningaskunta (1500– ), Rozwin valloittama
 Rozwi
 Zulumaa (1816–1897)
 Mswati (1800-luvun alku – 1890), Etelä-Afrikan valloittama
 Länsi-Afrikka
 Ashanti (noin 1700 – 1896) yhdistettiin Kultarannikon brittiläiseen siirtokuntaan
 Segu (1590
 Kaarta (1590
 Dahomeyn kuningaskunta (1600-luku – 1894), Ranskan valloittama
 Khasson kuningaskunta (1600-luku – 1880), liitettiin Ranskan Sudaniin
 Keski- ja Itä-Afrikka
 Sennarin sulttaanikunta (1504–1821), Ottomaanien valtakunnan valloittama
 Darfurin sulttaanikunta (1603–1874), Egyptin (Ottomaanien valtakunnan autonomien osa) valloittama
 Ouaddaï eli Wadai (1500-luku – 1909), Ranskan valloittama
 Bornu (1398–1893), valloitettiin
 Luba (noin 1500 – 1800)
 Lunda (noin 1500 – 1894)
 Sansibarin sulttaanikunta (1861–1896), itsenäistyi Omanin sulttaanikunnasta, joutui Ison-Britannian siirtomaaksi
 Pohjois-Afrikka
 Alger, osittain itsenäinen noin 1610
 Tunisia, osittain itsenäinen noin 1705
 Tripoli, osittain itsenäinen 1714
 Kyrenaika, osittain itsenäinen 1714
 Egypti, osittain itsenäinen 1805
 Mahdi-valtio Sudanissa (1885–1898)
 Amerikka
 Pohjois-Amerikka
 Kalifornian tasavalta, erosi Meksikosta kesäkuussa 1846, Yhdysvallat otti sen hallintaansa heinäkuussa.
 Texasin tasavalta, itsenäistyi Meksikosta 1836, liitettiin Yhdysvaltoihin 1845
 Floridan tasavalta, liitettiin nykyisiin Mississipin ja Alabaman osavaltioihin.
 Vermont (1777–1791), liittyi osavaltiona Yhdysvaltoihin.
 Etelä-Carolinan tasavalta (20. joulukuuta 1860 – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton.
 Mississippin tasavalta, (9. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton.
 Floridan tasavalta, (10. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton.
 Alabaman tasavalta, (11. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton.
 Georgian tasavalta, (19. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton.
 Louisianan tasavalta, (26. tammikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton.
 Teksasin tasavalta, (1. helmikuuta – 8. helmikuuta 1861), julistautui itsenäiseksi Yhdysvalloista, muodosti muiden itsenäiseksi julistautuneiden Etelävaltioiden kanssa Amerikan valtioliiton (Teksasin kansanäänestys 23. helmikuuta 1861)
 Amerikan valtioliitto, usein vain Konfederaatio, (8. helmikuuta 1861 – 5. toukokuuta 1865), Yhdysvalloista itsenäisiksi julistautuneiden etelävaltioiden Etelä-Carolinan, Mississippin, Floridan, Alabaman, Georgian, Louisianan ja Teksasin muodostama valtioliitto, johon myöhemmin liittyivät vielä Virginia, Arkansas, Pohjois-Carolina ja Tennessee. Yhdysvaltojen hallitusta tukeneiden pohjoisvaltioiden valloittama ja miehittämä. Konfederaatioon liittyneet osavaltiot hyväksyttiin takaisin osaksi Yhdysvaltoja 1866–1870.
 Etelä-Amerikka
 Acren tasavalta 1899–1904, liitettiin Brasiliaan.
 Suur-Kolumbia (1819–1831), itsenäistyi Espanjan alaisuudesta, hajosi Ecuadoriksi, Venezuelaksi ja Uudeksi-Granadaksi (nykyinen Kolumbia)
 Oseania
 Havaijin kuningaskunta 1810–1893, Yhdysvaltojen protektoraatiksi 1893 Yhdysvallat otti lopullisesti hallintaansa 7. heinäkuuta 1898
 Nykyaika (1900-luvulta nykypäivään)
 Eurooppa
 Pohjois-Eurooppa
 Islannin kuningaskunta (1918–1944), personaaliunionissa Tanskan kanssa, 1940 Saksa miehitti Tanskan ja Yhdistynyt kuningaskunta Islannin, Islanti julistautui itsenäiseksi tasavallaksi vuonna 1944 kansanäänestyksen jälkeen
 Ruotsi-Norjan personaaliunioni (1814–1905), hajosi Norjan itsenäistyessä
 Suomen sosialistinen työväentasavalta (tammikuu–toukokuu 1918), Suomen sisällissodan aikana punaisten hallitsema osa Suomea, Suomen tasavallan joukkojen valtaama
 Suomen Kansanvaltainen Tasavalta (1939–1940), Neuvostoliiton perustama nukkevaltio Suomen rinnalle
 Keski-Eurooppa
 Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia (1867–1918), hajosi
 Unkarin kuningaskunta, julistautui itsenäiseksi nimellä Unkarin demokraattinen tasavalta
 Kroatia-Slavonian kuningaskunta (1868–1918), liittyi Sloveenien, kroaattien ja serbien valtioon
 Dalmatian kuningaskunta (1815–1918), liittyi Sloveenien, kroaattien ja serbien valtioon
 Unkarin demokraattinen tasavalta (1918–1919), vallankumouksen jälkeen muodostettiin Unkarin neuvostotasavalta
 Unkarin neuvostotasavalta (1919), Romanian miehittämä, jonka jälkeen palautettiin Unkarin kuningaskunta
 Unkarin kuningaskunta, Neuvostoliiton miehittämä, jonka jälkeen perustettiin Unkarin kansantasavalta
 Saksan valtakunta (Deutsches Reich) 1871–1945 (ensin keisarikunta, myöhemmin Weimarin tasavalta, vuodesta 1933 Saksa), antautui 8. toukokuuta 1945 ja miehitettiin. Länsiliittoutuneiden miehittämälle alueelle perustettiin vähäisten rajamuutosten jälkeen vuonna 1949 Saksan liittotasavalta, ja Neuvostoliiton miehittämän alueen länsiosiin Saksan demokraattinen tasavalta
 Saksan demokraattinen tasavalta (DDR) yhdistyi Saksan liittotasavaltaan vuonna 1990. DDR:n ensimmäisten demokraattisten vaalien jälkeen vuonna 1990 uudelleen palautetut viisi vuonna 1952 lakkautettua osavaltiota ilmoittivat liittyvänsä Saksa liittotasavallan perustuslain (Grundgesetz) voimassaoloalueeseen.
 Danzigin vapaakaupunki (1919–1939), liitettiin Saksan valtakuntaan
 Tšekkoslovakia (1918–1939, nimenä Tšekko-Slovakia 1938–1939), Saksa miehitti Tšekin puoleisen osan, josta muodostettiin Böömin-Määrin protektoraatti ja Slovakia itsenäistyi
 Böömin ja Määrin protektoraatti (1939–1945), Saksan alaisuudessa, Neuvostoliiton valloittama, jonka jälkeen palautettiin osaksi uudelleen muodostettua Tšekkoslovakiaa
 Slovakian tasavalta (1939–1945), Saksan valloittama 1944, Neuvostoliiton valloittama 1945, jonka jälkeen palautettiin osaksi uudelleen muodostettua Tšekkoslovakiaa
 Tšekkoslovakia (1945–1990, nimenä Tšekin ja Slovakian liittotasavalta 1990–1992), jakaantui Tšekin ja Slovakian tasavalloiksi
 Itä-Eurooppa
 Neuvosto-Venäjä eli Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta (1917–1922), yhdistyi Ukrainan ja Valko-Venäjän sosialististen neuvostotasavaltojen sekä Transkaukasian federatiivisen sosialistisen neuvostotasavallan kanssa Sosialististen neuvostotasavaltojen liitoksi eli Neuvostoliitoksi
 Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919), yhdistyi Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan kanssa Liettualais-valkovenäläiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi
 Valko-Venäjän kansallinen tasavalta (1918), Neuvosto-Venäjän valloittama
 Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta (1919), yhdistyi Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan kanssa Liettualais-valkovenäläiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi
 Liettualais-valkovenäläinen sosialistinen neuvostotasavalta (17. helmikuuta 1919 – 25. elokuuta 1919), hajosi Puolan valloitettua pääosan
 Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta (1919–1922), yhdistyi Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan sekä Venäjän ja Transkaukasian federatiivisten sosialististen neuvostotasavaltojen kanssa Sosialististen neuvostotasavaltojen liitoksi eli Neuvostoliitoksi
 Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta (1917–1922), yhdistyi Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan sekä Venäjän ja Transkaukasian federatiivisten sosialististen neuvostotasavaltojen kanssa Sosialististen neuvostotasavaltojen liitoksi eli Neuvostoliitoksi
 Länsi-Ukrainan kansantasavalta (1918–1919), Puolan valloittama
 Hutsulin tasavalta (1919), Romanian valloittama
 Ukrainan kansantasavalta (1917–1921), Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan ja Neuvosto-Venäjän valloittama
 Ukrainan valtakunta (1918), Saksan Ukrainan kansantasavallasta muodostama satelliittivaltio, palautui Ukrainan kansantasavallaksi
 Odessan neuvostotasavalta (1918), Saksan ja Itävalta-Unkarin valloittama
 Moldovan demokraattinen tasavalta, (1917–1918), liitettiin Romaniaan
 Kubanin kansantasavalta (1918–1920), Neuvosto-Venäjän valloittama
 Idel-Uralin tasavalta (1917–1918), Neuvosto-Venäjän valloittama
 Dagestanin emiraatti (1919–1920) Neuvosto-Venäjän valloittama
 Pohjois-Kaukasuksen vuoristotasavalta (1918–1920), Neuvosto-Venäjän valloittama
 Neuvostoliitto eli Sosialististen neuvostotasavaltojen liitto, hajosi 1991
 Etelä-Eurooppa
 Kreetan valtio (1898–1913), liittyi Kreikkaan.
 Sloveenien, kroaattien ja serbien valtio (1918), yhdistyi Serbian ja Montenegron kuningaskuntien kanssa Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunnaksi
 Jugoslavian kuningaskunta (1918–1941/1943), vuodesta 1918 vuoteen 1929 nimenä Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta. Saksan, Bulgarian, Italian ja Unkarin valloittama 1941 ja jakama. Kuningaskunta oli kuitenkin olemassa muodollisesti vuoteen 1943 asti jolloin julistettiin Demokraattinen federatiivinen Jugoslavia
 Itsenäinen Kroatian valtio (1941–1945), Saksan ja Italian perustama satelliittivaltio, kommunistipartisaanien valloittama ja liittäminen Demokraattiseen federatiiviseen Jugoslaviaan
 Serbia (1941–1944), Saksan perustama satelliittivaltio, kommunistipartisaanien valloittama ja liittäminen Demokraattiseen federatiiviseen Jugoslaviaan
 Montenegron kuningaskunta (1941–1944), Italian satelliittivaltio vuoteen 1943, jonka jälkeen Saksan satelliittivaltio vuoteen 1944. Kommunistipartisaanien valloittama ja liittäminen Demokraattiseen federatiiviseen Jugoslaviaan.
 Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta (1943–1992), vuosina 1943–1945 nimenä Demokraattinen federatiivinen Jugoslavia. Hajosi Slovenian, Kroatian ja Makedonian itsenäistyessä 1991 ja Bosnia-Hertsegovinan 1992, jonka jälkeen jäljelle jääneestä osasta muodostettiin Jugoslavian liittotasavalta 1992.
 Krajinan serbitasavalta (1991–1995), Kroatian serbien perustama ja Kroatian valloittama
 Jugoslavian liittotasavalta (1992–2003), muodostettiin Serbian ja Montenegron valtioliitoksi
 Serbia ja Montenegro (2003–2006), hajosi Montenegron itsenäistyessä
 Aasia
 Kaukasia
 Transkaukasian federaatio (24. helmikuuta 1918 – 28. toukokuuta 1918), hajosi Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin demokraattisiin tasavaltoihin
 Georgian demokraattinen tasavalta (1918–1921), muutettiin Neuvosto-Venäjän valloituksen jälkeen Georgian sosialistiseksi neuvostotasavallaksi
 Armenian demokraattinen tasavalta (1918–1920), Turkki valloitti länsiosan ja Neuvosto-Venäjä itäosan, jonne perusti Armenian sosialistisen neuvostotasavallan
 Azerbaidžanin demokraattinen tasavalta (1918–1920), muutettiin Neuvosto-Venäjän valloituksen jälkeen Azerbaidžanin sosialistiseksi neuvostotasavallaksi
 Georgian sosialistinen neuvostotasavalta (1921–1922), yhdistettiin Armenian ja Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen kanssa Transkaukasian sosialistiseksi federatiiviseksi neuvostotasavallaksi
 Armenian sosialistinen neuvostotasavalta (1920–1922), yhdistettiin Georgian ja Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen kanssa Transkaukasian sosialistiseksi federatiiviseksi neuvostotasavallaksi
 Azerbaidžanin sosialistinen neuvostotasavalta (1920–1922), yhdistettiin Armenian ja Georgian neuvostotasavaltojen kanssa Transkaukasian sosialistiseksi federatiiviseksi neuvostotasavallaksi
 Abhasian sosialistinen neuvostotasavalta (31. maaliskuuta 1921 – 1931), 16. joulukuuta 1921 liitettiin erityisenä sopimustasavalta Georgian sosialistiseen neuvostotasavaltaan ja liittyi sen mukana Transkaukasian sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan. Alennettiin autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi 1931.
 Transkaukasian sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta (1922–1936), liitettiin Neuvostoliittoon loppuvuodesta 1922 ja jaettiin 1936 Gruusian, Armenian ja Azerbaidžanin neuvostotasavaltojen kesken
 Lähi-itä
 Hijazin kuningaskunta, liitettiin osaksi Saudi-Arabiaa 1926
 Jemenin kuningaskunta (1918–1962, vallankaappaus, jonka jälkeen perustettiin Jememin arabitasavalta
 Etelä-Arabian federaatio (1962–1967), Yhdistyneen kuningaskunnan protektoraatti, itsenäistyi Jemenin kansantasavallaksi
 Jemenin arabitasavalta (1962–1990), yhdistyi Jemenin kansantasavallan kanssa Jemenin tasavallaksi
 Jemenin demokraattinen kansantasavalta (1967–1990), yhdistyi Jemenin arabitasavallan kanssa Jemenin tasavallaksi
 Keski-Aasia
 Buharan kaanikunta (1785–1920), alueesta muodostettiin Buharan sosialistinen kansantasavalta
 Hivan kaanikunta (1511–1920), alueesta muodostettiin Horezmin sosialistinen kansantasavalta
 Buharan sosialistinen kansantasavalta (1920–1924), jaettiin Uzbekistanin ja Turkmenistanin sosialististen neuvostotasavaltojen kesken
 Horezmin sosialistinen kansantasavalta (1920–1924), jaettiin Uzbekistanin ja Turkmenistanin sosialististen neuvostotasavaltojen sekä Neuvostoliittoon kuuluneen Kirgiisien autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan kesken
 Uzbekistanin sosialistinen neuvostotasavalta (1924–1925), liittyi Neuvostoliittoon
 Turkmenistanin sosialistinen neuvostotasavalta (1924–1925), liittyi Neuvostoliittoon
 Urjanhain tasavalta (1912–1914), liitettiin Venäjän keisarikuntaan
 Tannu-Tuvan kansantasavalta (1921–1944), vuodesta 1926 nimenä Tuvaanien kansantasavalta, liitettiin Neuvostoliittoon autonomisena alueena
 Itä-Aasia
 Kaukoidän tasavalta (1920–1922), liittyi Neuvosto-Venäjään
 Mantšukuon keisarikunta perustettiin Japanin vasalliksi 1931 Japanin Kiinalta valloittamille alueille. Kiinalaiset kommunistit valloittivat sen takaisin 1945 ja se liitettiin Kiinan kansantasavaltaan 1949
 Korea
 Etelä-Aasia
 Acehin sulttaanikunta (1496–1903), Alankomaiden valloittama
 Sikkimin kuningaskunta liitettiin osavaltiona Intiaan 1975
 Taiwanin tasavalta julistautui itsenäiseksi 24. toukokuuta 1895, mutta joutui Japanin valloittamaksi lokakuussa samana vuonna.
 Tiibet on ollut useaan otteeseen itsenäinen. "Viimeinen" itsenäisyys vuosina 1912–1950 on kiistanalainen, jota yksikään YK:n jäsenvaltio ei ole tunnustanut. Kiina miehitti Tiibetin 1950, jonka jälkeen siitä tuli Kiinan autonominen alue.
 Vietnamin tasavalta ja Vietnamin demokraattinen tasavalta yhdistyivät Vietnamin sosialistiseksi tasavallaksi Pohjois-Vietnamin valloitettua etelän Vietnamin sodan päätteeksi 1976
 Afrikka
 Yhdistynyt arabitasavalta – Egyptin ja Syyrian liittovaltio (osittain Aasiassa)
 Oranjen vapaavaltio (1854–1902)
 Transvaalin tasavalta (1857–1881 ja 1877–1900)
 Etelä-Afrikan unioni (1910–1962)
 Katanga erosi Kongon tasavallasta 1960, liitettiin takaisin 1963
 Rhodesian ja Njassamaan liittovaltio (1953–1963), hajosi Pohjois-Rhodesian (nykyinen Sambia) ja Njassamaan (nykyinen Malawi) ja Etelä-Rhodesian itsenäistyessä
 Rhodesia, (1965–1980), ei kansainvälisesti tunnustettu, saavutti itsenäisyyden 1980 enemmistövaltaan siirtymisen jälkeen nimellä Zimbabwe
 Malin liittovaltio oli Senegalin ja Ranskan Sudanin eli Malin käsittämä vuonna 1959 muodostettu liittovaltio, joka itsenäistyi Ranskasta 20. kesäkuuta 1960 ja hajosi 20. elokuuta, jolloin Malista ja Senegalista tuli omat valtionsa.
 Biafran tasavalta – irtautui Nigeriasta 1967 ja liitettiin takaisin 1970 sodan lopputuloksena.
 Senegambian konfederaatio oli Senegalin ja Gambian vuosina 1982–1989 muodostama liittovaltio.
 Sansibarin sulttaanikunta (1963–1964), itsenäistyi Ison-Britannian siirtomaavallasta, yhdistyi Tanganjikan kanssa Tansaniaksi
 Tanganjika (1961–1964), yhdistyi Sansibarin kanssa Tansaniaksi
 Amerikka
 Acren tasavalta (1899–1904), liitettiin Brasiliaan.
 Länsi-Intian liittovaltio (1958–1962), hajosi ja alueesta muodostettiin Antigua ja Barbuda, Barbados, Dominica, Grenada, Jamaika, Caymansaaret, Turks- ja Caicossaaret, Montserrat, Saint Kitts ja Nevis, Anguilla, Saint Lucia, Saint Vincent ja Grenadiinit ja Trinidad ja Tobago
 Lähteet
 Viitteet
 Luettelot valtioista


type: other

text:
Acasa ⁄ Ştiri ⁄ Bancar ⁄ Cod IBAN transmis eronat
 Mar 28, 2019 Postat de Eugen Staicu in Bancar, Fiscal Etichete cod, eronat, IBAN, transmis Comentarii 0
 În cazul unui ordin de plată prin virament, codul IBAN a fost furnizat eronat furnizat de plătitor. Întrebarea preliminarea adresată CJUE urmăreşte clarificări în legătură cu răspunderea prestatorului de servicii de plată al beneficiarului plății
 Cererea de decizie preliminară adresată Curţii de Justiţie a UE se referă la interpretarea articolelor 74 și 75 din Directiva 2007/64 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 97/7/CE, 2002/65/CE, 2005/60/CE și 2006/48/CE și de abrogare a Directivei 97/5/CE.
 Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Tecnoservice Int. Srl, în faliment (denumită în continuare „Tecnoservice”), pe de o parte, și Poste Italiane SpA, pe de altă parte, referitor la plata unei sume către un beneficiar greșit, din cauza unui cont unic de identificare incorect furnizat de plătitor.
 - Un debitor al Tecnoservice a dat ordin băncii sale să efectueze o plată, prin virament bancar, în favoarea acestei societăți, prin creditarea unui cont curent deschis la Poşta Italiană, identificat cu un cod unic de identificare, și anume un număr de cont bancar internațional (denumit în continuare un „IBAN”). Pe ordinul de virament era de asemenea indicat numele beneficiarului preconizat al acestui virament, și anume Tecnoservice.
 - Viramentul a fost efectuat în contul care corespundea acestui IBAN. Cu toate acestea, s‐a constatat că acest virament a fost efectuat în favoarea unei alte entități decât Tecnoservice, care, în consecință, nu a primit niciodată suma care îi era datorată.
 - Tecnoservice a introdus o acțiune împotriva Poste Italiane la Tribunalul din Udine, Italia, instanța de trimitere, solicitând ca răspunderea Poştei Italiene să fie angajată, întrucât aceasta nu a controlat dacă IBAN‐ul indicat de plătitor corespundea numelui beneficiarului plății. Astfel, Poste Italiane ar fi permis ca suma în cauză să ajungă la un beneficiar greșit, în pofida faptului că existau elemente suficiente pentru a constata că codul unic de identificare era incorect.
 - Potrivit Poste Italiane, acesteia din urmă nu îi revine nicio răspundere din moment ce a efectuat viramentul în contul care corespundea IBAN‐ului indicat de plătitor și nu este obligată să procedeze la efectuarea vreunui control suplimentar.
 - Instanța de trimitere arată în această privință că dispozițiile Directivei 2007/64 prevăd în esență că un ordin de plată executat în conformitate cu codul unic de identificare este considerat a fi executat corect.
 - Potrivit acestei instanțe, articolele 74 și 75 din Directiva 2007/64 și, în consecință, dispozițiile relevante ale legislației naționale pot fi însă interpretate în două moduri diferite.
 ● Potrivit unei prime interpretări, aceste două articole se aplică exclusiv raportului existent între plătitor și banca sa, iar nu și raportului existent între banca beneficiarului plății și alte persoane interesate, precum plătitorul, beneficiarul real sau chiar beneficiarul greșit. În acest caz, acestui al doilea raport ar trebui să i se aplice numai reglementarea națională, adesea întemeiată pe reguli privind răspunderea diferite și mai largi decât cele instituite de această directivă.
 ● Potrivit celei de a doua interpretări, cele două articole se aplică operațiunii de plată în ansamblul său, ceea ce ar include și intervenția băncii beneficiarului plății. În acest caz, și răspunderea prestatorului de servicii de plată al beneficiarului plății ar fi strict legată numai de respectarea IBAN‐ului indicat de plătitor.
 -Tribunalul din Udine a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
 „Articolele 74 și 75 din Directiva [2007/64], în versiunea în vigoare la 3 august 2015, referitoare la obligațiile și limitele răspunderii prestatorului de servicii de plată, astfel cum au fost transpuse în dreptul italian prin articolele 24 și 25 din [Decretul legislativ italian nr. 11/2010], trebuie interpretate în sensul că se aplică numai prestatorului de servicii de plată al părții care ordonă executarea unui astfel de serviciu sau în sensul că se aplică și prestatorului de servicii de plată al beneficiarului plății?”
 Considerente Curţii privire la întrebarea preliminară şi soluţia pronunţată
 - Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere a solicitat în esență să se stabilească dacă articolele 74 și 75 din Directiva 2007/64 trebuie interpretate în sensul că, atunci când un ordin de plată este executat în conformitate cu codul unic de identificare furnizat de utilizatorul serviciilor de plată, care nu corespunde numelui beneficiarului indicat de același utilizator, limitarea răspunderii prestatorului de servicii de plată se aplică numai prestatorului de servicii al plătitorului sau că aceasta se aplică și prestatorului de servicii de plată al beneficiarului plății.
 - Articolul 74 alineatul (1) din Directiva 2007/64 prevede că, „[î]n cazul în care un ordin de plată este executat în conformitate cu codul unic de identificare, ordinul de plată este considerat executat corect în ceea ce privește beneficiarul plății specificat prin codul unic de identificare”. Alineatul (2) primul paragraf al aceluiași articol precizează că, „[î]n cazul în care codul unic de identificare furnizat de utilizatorul serviciilor de plată este incorect, prestatorul de servicii de plată nu răspunde, în conformitate cu articolul 75, pentru neexecutarea sau executarea defectuoasă a operațiunii de plată”.
 - Formularea articolului 74 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2007/64, care utilizează numai expresia „prestatorul de servicii de plată”, nu face nicio distincție între diferiții presatori de servicii de plată. În lumina acestei formulări, limitarea răspunderii pe care această dispoziție o prevede se aplică, așadar, fiecăruia dintre prestatorii care participă la operațiune, iar nu numai unuia dintre ei.
 - Această interpretare literală este confirmată de contextul în care se înscrie această dispoziție. Astfel, pe de o parte, „operațiune[a] de plată” este definită, în sensul Directivei 2007/64, la articolul 4 punctul 5 din această directivă, ca fiind o acțiune „inițiată de plătitor sau de beneficiarul plății”, care constă în a plasa, a transfera sau a retrage fonduri indiferent de eventualele obligații subiacente existente între plătitor și beneficiarul plății. Din această definiție reiese astfel că noțiunea „operațiune de plată” vizează o acțiune globală și unică între plătitor și beneficiarul plății, iar nu numai fiecare dintre relațiile plătitorului și beneficiarului cu propriul prestator de servicii de plată.
 - Pe de altă parte, articolul 74 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2007/64 impune numai „prestatorul[ui] de servicii de plată al plătitorului” obligația de a depune toate eforturile rezonabile pentru a recupera fondurile implicate în operațiunea de plată.
 - Considerentul (48) al Directivei 2007/64 precizează, desigur, că state membre nu sunt împiedicate să prevadă, în cazul în care este posibil din punct de vedere tehnic și nu necesită o intervenție manuală, o obligație de diligență care incumbă prestatorului de servicii de plată al „plătitorului”. Cu toate acestea, considerentul menționat nu distinge între cele două categorii de prestatori atunci când arată că răspunderea prestatorului de servicii de plată ar trebui să se limiteze la executarea corectă a operațiunii de plată, în conformitate cu ordinul de plată dat de utilizatorul serviciilor de plată.
 - Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că este necesar ca la întrebarea adresată să se răspundă că articolul 74 alineatul (2) din Directiva 2007/64 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un ordin de plată este executat în conformitate cu codul unic de identificare furnizat de utilizatorul serviciilor de plată, care nu corespunde numelui beneficiarului indicat de același utilizator, limitarea răspunderii prestatorului de servicii de plată, prevăzută de această dispoziție, se aplică atât prestatorului de servicii de plată al plătitorului, cât și prestatorului de servicii de plată al beneficiarului plății.
 Hotărârea CJUE din 21 martie 2019 (extrase) în cauza C‐245/18, având ca obiect o cerere de decizie preliminară în procedura Tecnoservice Int. Srl, în faliment, împotriva Poste Italiane SpA
 Cadrul juridic al UE
 Directiva 2007/64 – reglementări reţinute de Curte pentru motivarea soluţiei pronunţate
 Considerentele 40, 43 și 48 ale Directivei 2007/64 indică următoarele:
 (48) Prestatorul de servicii de plată ar trebui să poată specifica fără ambiguitate informațiile necesare pentru a executa în mod corect un ordin de plată. Pe de altă parte, [...] pentru a evita fragmentarea și pentru a nu pune în pericol crearea sistemelor de plăți integrate în [Uniune], statele membre nu ar trebui să poată solicita utilizarea unui identificator specific pentru operațiunile de plată. Cu toate acestea, acest lucru nu ar trebui să împiedice statele membre să solicite prestatorului de servicii de plată al plătitorului să acționeze cu diligența necesară și să verifice, în cazul în care este posibil din punct de vedere tehnic și nu necesită o intervenție manuală, coerența codului unic de identificare, iar, în cazul în care acest cod unic de identificare se constată a nu fi coerent, să refuze ordinul de plată și să informeze plătitorul în consecință. Răspunderea prestatorului de servicii de plată ar trebui să se limiteze la executarea corectă a operațiunii de plată în conformitate cu ordinul de plată al utilizatorului serviciilor de plată.”
 - Articolul 4 din această directivă prevede:
 5. prin «operațiune de plată» se înțelege acțiunea, inițiată de plătitor sau de beneficiarul plății, de a plasa, transfera sau retrage fonduri, indiferent de eventualele obligații subiacente existente între plătitor și beneficiarul plății;
 - Articolul 74 din Directiva 2007/64, intitulat „Coduri unice de identificare incorecte”, prevede:
 „(1) În cazul în care un ordin de plată este executat în conformitate cu codul unic de identificare, ordinul de plată este considerat executat corect în ceea ce privește beneficiarul plății specificat prin codul unic de identificare.
 (2) În cazul în care codul unic de identificare furnizat de utilizatorul serviciilor de plată este incorect, prestatorul de servicii de plată nu răspunde, în conformitate cu articolul 75, pentru neexecutarea sau executarea defectuoasă a operațiunii de plată.
 Totuși, prestatorul de servicii de plată al plătitorului trebuie să depună toate eforturile rezonabile pentru a recupera fondurile implicate în operațiunea de plată.
 (3) În cazul în care utilizatorul serviciilor de plată furnizează informații suplimentare față de cele prevăzute la articolul 37 alineatul (1) litera (a) sau la articolul 42 alineatul (2) litera (b), prestatorul de servicii de plată răspunde numai pentru executarea operațiunilor de plată în conformitate cu codul unic de identificare furnizat de utilizatorul serviciilor de plată.”
 - Articolul 75 din această directivă, intitulat „Neexecutarea sau executarea defectuoasă a operațiunilor”, prevede în esență la alineatele sale (1) și (2) că răspunderile pe care le stabilește intervin „fără a aduce atingere [...] articolului 74 alineatele (2) și (3)” din directiva menționată.
 Precedentul Proiect: Pedepse cu închisoarea pentru simboluri cu caracter comunist
 Urmatorul Plata cauţiunii pentru suspendarea executării silite


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 24.11.2012
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 C 366/39
 Prasība, kas celta 2012. gada 28. septembrī — Steiff/ITSB (Drānas karodziņš ar metāla pogu mīkstās rotaļlietas auss vidusdaļā)
 (Lieta T-434/12)
 2012/C 366/79
 Tiesvedības valoda — vācu
 Lietas dalībnieki
 Prasītāja: Margarete Steiff GmbH (Giengen an der Brenz, Vācija) (pārstāvis –D. Fissl, advokāts)
 Atbildētājs: Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi)
 Prasītājas prasījumi:
 —
 atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) Apelāciju pirmās padomes 2012. gada 19. jūlija lēmumu apelācijas lietā R 1692/2011-1;
 —
 atcelt ITSB noraidījumu Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumam Nr. 9 439 654;
 —
 piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
 Pamati un galvenie argumenti
 Attiecīgā Kopienas preču zīme: pozīcijas preču zīme, ar ko tiek pieprasīta aizsardzība garenam taisnstūra drānas karodziņam, kurš ar spīdīgu vai matētu apaļu metāla pogu ir piestiprināts mīkstās rotaļlietas auss vidusdaļā, attiecībā uz precēm, kas ietilpst 28. klasē — Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums Nr. 9 439 654
 Pārbaudītāja lēmums: reģistrācijas pieteikumu noraidīt
 Apelāciju padomes lēmums: apelācijas sūdzību noraidīt
 Izvirzītie pamati: Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums


text:
Charles Émile Ramel, född den 14 februari 1750 på Maltesholm, död den 9 april 1826 på Övedskloster, var en svensk friherre, hovman och konstvän. Han var son till Hans Ramel.
 Ramel försökte sig först på ämbetsmannabanan, blev sedermera fänrik och löjtnant vid Livgardet, övergick till hovet och var kammarherre hos drottningen 1781–1790. Han var en högt bildad man, som rest mycket i Europa och gjort konststudier varom hans på Övedskloster i Skåne förvarade dagböcker bär vittne. På en av sina resor drabbades han av ett bedrövligt äventyr, som på sin tid allmänt omtalades. Han hade tagit in på ett värdshus i Toskana, där en rik jude samtidigt mördades av värden. Denne lade det blodiga vapnet under sängen, där Ramel sov, lät blodsdroppar visa vägen från den mördades rum till Ramels och eftersände rättsbetjänter. Ramel häktades och lades på sträckbänk, men räddades slutligen genom angivelse av en bland betjäningen i värdshuset. Händelsen blev romantiserad bland annat av Niklas Hans Thomson i novellen Svensken i Italien eller torturens afskaffande i Toscana (1833). Ramel blev 1819 hovmarskalk och efterträdde 1824 sin äldre bror som fideikommissarie till Övedskloster.
 Källor
 Svenska hovmarskalkar
 Svenska friherrar
 Svenska fideikommissarier
 Personer under gustavianska tiden
 Charles
 Födda 1750
 Avlidna 1826
 Män
 Ugglan
 Personer från Östra Sönnarslövs socken