type: contracts

text:
 Важна правна забележка
 |
 21999D0159
 Официален вестник n° L 061 , 01/03/2001 стр. 0009 - 0009 специално чешко издание глава 11 том 05 стр. 325 - 325 специално испанско издание глава 11 том 05 стр. 325 - 325 специално унгарско издание глава 11 том 05 стр. 325 - 325 специално литвийско издание глава 11 том 05 стр. 325 - 325 LV.ES глава 11 том 05 стр. 325 - 325 MT.ES глава 11 том 05 стр. 325 - 325 PL.ES глава 11 том 05 стр. 325 - 325 SK.ES глава 11 том 05 стр. 325 - 325 специално словенско издание глава 11 том 05 стр. 325 - 325
 Решение на Съвместния комитет на ЕИПNo 159/1999от 26 ноември 1999 годиназа изменение на приложение II (Технически правила, стандарти, изпитвания и сертифициране) към Споразумението за ЕИПСЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,като взе предвид Споразумението за Европейско икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейско икономическо пространство, по-нататък наричано "Споразумението", и по-специално член 98 от него;като има предвид, че:(1) Приложение II към споразумението беше изменено от Решение No 104/1999 на Съвместния комитет на ЕИП от 24 септември 1999 г. [1].(2) Директива 1999/10/EО на Комисията от 8 март 1999 г. относно предвиждане на дерогации от разпоредбите на член 7 от Директива 79/112/EИО на Съвета по отношение на етикетирането на храни [2], трябва да се включи в споразумението,РЕШИ:Член 1Следното тире се добавя в точка 18 (Директива 79/112/EИО на Съвета) в глава XII на приложение II към споразумението:- "— 399 L 0010: Директива 1999/10/EО на Комисията от 8 март 1999 г. (ОВ L 69, 16.3.1999 г., стр. 22)."Член 2Текстовете на Директива 1999/10/EО на Комисията на исландски и норвежки език, които са приложени към съответните езикови версии на настоящото решение, са автентични.Член 3Настоящото решение влиза в сила на 27 ноември 1999 г., при условие че всички нотификации до Съвместния комитет на ЕИП съгласно член 103, параграф 1 от Споразумението са направени.Член 4Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските общности.Съставено в Брюксел на 26 ноември 1999 година.За Съвместния комитет на ЕИППредседателN. v. Liechtenstein[1] ОВ L 325, 21.12.2000 г., стр. 8.[2] ОВ L 69, 16.3.1999 г., стр. 22.--------------------------------------------------


jurisdiction: EU

text:
 Fontos jogi nyilatkozat
 |
 21994A0625(02)
 Hivatalos Lap L 158 , 25/06/1994 o. 0022 - 0023 finn különkiadás fejezet 13 kötet 26 o. 0096 svéd különkiadás fejezet 13 kötet 26 o. 0096
 Jegyzőkönyv az Európai gyógyszerkönyv kidolgozásáról szóló egyezményhezPreambulumAZ EURÓPA TANÁCS AZON TAGÁLLAMAI, amelyek részesei az Európa Tanács szociális és közegészségügyi részegyezménye keretében kidolgozott, az Európai Gyógyszerkönyv létrehozásáról szóló, 1964. július 22-i egyezménynek (a továbbiakban: "az Egyezmény").tekintettel az Egyezményre és különösen annak 1. cikkében foglalt rendelkezésekre,figyelembe véve, hogy az Európai Gazdasági Közösség irányelvek formájában rendelkezéseket fogadott el az Egyezmény hatálya alá tartozó kérdések vonatkozásában, és e területen illetékességgel rendelkezik;figyelembe véve ezért, hogy az Egyezmény 1. cikke alkalmazásához szükséges, hogy az Európai Gazdasági Közösség az Egyezmény részese lehessen;figyelembe véve, hogy e célból az Egyezmény egyes rendelkezéseit módosítani kell,A KÖVETKEZŐKBEN ÁLLAPODTAK MEG:1. cikkAz Egyezmény 3. és 5. cikkének (1) bekezdésében a "nemzeti küldöttségek" helyébe a "küldöttségek" szó lép.2. cikkAz Egyezmény 5. cikkének (3) bekezdése helyébe a következő szöveg lép:"(3) A bizottság a tagjai közül titkos szavazással és a küldöttségek kétharmados szavazattöbbségével elnököt választ. Az elnök hivatali idejét és újraválasztásának feltételeit a bizottság eljárási szabályzatában kell meghatározni. Hivatali ideje alatt az elnök nem lehet tagja egyetlen küldöttségnek sem."3. cikkAz Egyezmény 7. cikke helyébe a következő rendelkezés lép:"(1) Minden nemzeti küldöttség egy szavazattal rendelkezik.(2) Minden technikai kérdésben, beleértve azt is, hogy a 6. cikkben említett monográfiákat milyen sorrendben kell elkészíteni, a bizottság döntéseit a szavazatot leadó nemzeti küldöttségek egyhangú szavazatával és a bizottságban részvételi joggal rendelkező nemzeti küldöttségek többségi részvétele mellett hozza.(3) A bizottság minden egyéb döntését háromnegyedes szavazattöbbséggel hozza. E döntések meghozatalakor, attól az időponttól kezdve, hogy az Egyezmény az Európai Gazdasági Közösség vonatkozásában hatályba lép, a Közösség küldöttsége szavaz a tagállamok küldöttségei helyett, és a tagállami küldöttségek számával megegyező számú szavazattal rendelkezik.Azonban, ha az egyik Szerződő Fél egyedül rendelkezne a kívánt többséggel, a szerződő felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy egyiküknek az Európa Tanács főtitkárához eljuttatott kérelmére, a jegyzőkönyv hatálybalépése után legkorábban öt évvel újratárgyalják a szavazási eljárást."4. cikkAz Egyezmény 10. cikke a következő (3) bekezdéssel egészül ki:"(3) Az Európai Gazdasági Közösség bármilyen pénzügyi részvételének feltételeit a Szerződő Felek közötti megállapodás határozza meg."5. cikk(1) Az Egyezmény 12. cikke a következő új (3) bekezdéssel egészül ki:"(3) Az Európai Gazdasági Közösség csatlakozhat ezen Egyezményhez."(2) Az Egyezmény 12. cikke (3) bekezdésének számozása (4) bekezdésre változik.6. cikkAz Egyezmény 13. cikke a következő új (4) bekezdéssel egészül ki:"(4) A fenti (1), (2) és (3) bekezdést a megfelelő változtatásokkal alkalmazni kell az Európai Gazdasági Közösségre."7. cikk(1) E jegyzőkönyv aláírásra nyitva áll az Európa Tanács azon tagállamai számára, amelyek már aláírták az Egyezményt vagy ahhoz csatlakoztak, és az alábbiak szerint ismerhetik el magukra nézve kötelezőnek:a) megerősítésre, elfogadásra vagy jóváhagyásra vonatkozó fenntartás nélküli aláírással; vagyb) megerősítés, elfogadás vagy jóváhagyás fenntartásával történő aláírással, amelyet megerősítés, elfogadás vagy jóváhagyás követ.(2) Az Európa Tanács egyetlen tagállama sem írhatja alá megerősítés, elfogadás vagy jóváhagyás fenntartása nélkül e jegyzőkönyvet, illetve nem helyezheti letétbe a megerősítés, elfogadás, valamint jóváhagyás okiratát, ha még nem részese az Egyezménynek, vagy egyidejűleg nem csatlakozik hozzá.(3) Bármely állam, amely nem tagja az Európa Tanácsnak és csatlakozott az Egyezményhez, e jegyzőkönyvhöz is csatlakozhat.(4) A megerősítés, elfogadás, jóváhagyás vagy csatlakozás okiratát az Európa Tanács főtitkáránál kell letétbe helyezni.8. cikkE jegyzőkönyv attól a naptól számított egy hónapos időszak lejártát követő hónap első napján lép hatályba, amikor az Egyezmény szerződő felei a jegyzőkönyvet magukra nézve kötelezőnek ismerték el a 7. cikk rendelkezéseivel összhangban.9. cikkAz Európa Tanács főtitkára értesíti a Tanács tagállamait, az Egyezményhez csatlakozott bármely szerződő államot és az Európai Gazdasági Közösséget:a) bármely aláírásról;b) a megerősítés, az elfogadás, a jóváhagyás vagy a csatlakozás bármely okiratának letétbe helyezéséről;c) e jegyzőkönyvnek a 8. cikkel összhangban történő hatálybalépésének időpontjáról;d) bármely, e jegyzőkönyvvel kapcsolatos eljárásról, értesítésről vagy közlésről.A fentiek hiteléül az arra kellően meghatalmazottak e jegyzőkönyvet aláírták.Kelt Strasbourgban, 1989. november hó 16. napján angol és francia nyelven, mindkét szöveg egyaránt hiteles egyetlen példányban, amely az Európa Tanács irattárában kerül letétbe. Az Európa Tanács Főtitkára az Európa Tanács valamennyi tagállama, az Egyezmény bármely egyéb szerződő állama és az Európai Gazdasági Közösség részére hiteles másolatokat továbbít.--------------------------------------------------


type: wikipedia

text:
Rēzekne ir viena no desmit Latvijas valstspilsētām Rēzeknes upes ielejā Latgales vidienē. Izdevīgais ģeogrāfiskais stāvoklis, pilsētas loma rūpniecībā, kultūras un izglītības jomā nosaka Rēzeknes reģionālo un valstisko nozīmību. To mēdz dēvēt arī par "Latgales sirdi" — šī nozīme atspoguļota arī pilsētas ģerbonī, kura pamatā ir Latgales kultūrvēsturiskā novada ģerbonis, bet pie tā sirds — vairogs Latvijas valsts karoga krāsās.
 Pilsētā 2022.gadā dzīvo 26481 iedzīvotāji. To blīvums uz ir (otra blīvāk apdzīvotā pilsēta Latvijā pēc Rīgas). Pēdējo simts gadu laikā iedzīvotāju skaits pieauga aptuveni 4 reizes, tomēr kopš 1990. gadiem vērojama tendence iedzīvotāju skaitam samazināties. Ja 1990. gadā pilsētā dzīvoja 43,2 tūkstoši iedzīvotāju, tad 2022. gadā to skaits bija samazinājies vairāk nekā par 16000.
 Vēsture
 Visticamāk, ka nosaukumu pilsēta ieguvusi no Rēzeknes upes, kuras līkumainais posms ar tās stāvkrastiem Rēzeknes pilskalna apkārtnē bijis apdzīvots kopš aizvēsturiskiem laikiem. Pirms Livonijas krusta kariem šeit atradās latgaļu pilskalns ar nocietinātu koka pili. Pirmo reizi Rēzekne rakstos minēta 1285. gadā, ar nosaukumu "Rossitten", kad Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms Šurborgs Rēzeknes pilskalnā uzcēla ordeņa cietoksni. 1575. gadā Rēzeknes pils apkārtnē bija 500 iedzīvotāji. Livonijas kara laikā pils tika nopostīta un iedzīvotāji aizvesti gūstā. Pēc kara Rēzekne bija Pārdaugavas Livonijas hercogistes, vēlāk Inflantijas vaivadijas sastāvā. Pēc Polijas dalīšanas 1772. gadā Rēzekne nonāca Krievijas impērijas sastāvā un 1773. gadā tā ieguva apriņķa pilsētas tiesības.
 19. gs. strauji pieauga pilsētas iedzīvotāju skaits. Pēc toreizējās tautas skaitīšanas 1897. gadā Rēzeknē dzīvoja 10 795 iedzīvotāji. Šāds pilsētas uzplaukums notika, pateicoties 19. gs. uzbūvētajai Sanktpēterburgas-Varšavas šosejai un Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijai. 20. gs. sākumā tika uzbūvēta arī dzelzceļa līnija Ventspils-Ribinska. Rezultātā Rēzekne kļuva par svarīgu ceļu krustpunktu un pirms pirmā pasaules kara iedzīvotāju skaits sasniedza 23 tūkstošus. Pirmajos neatkarības gados Rēzeknē notika Pirmais Latgales latviešu kongress, pateicoties kam Latgale pievienojās pārējai Latvijai. Pēc LSPR valdības spēku atkāpšanās uz Latgali Rēzekne no 1919. gada jūlija līdz Latgales atbrīvošanas operācijas sākumam 1920. gada janvārī bija Padomju Latvijas valdības pagaidu mītne.
 Pēc Pirmā pasaules kara Rēzekne kļuva par Latgales izglītības un kultūras centru. 1939. gadā iedzīvotāju skaits tajā sasniedza tikai 13 tūkstošus, taču pakāpeniski pieauga, galvenokārt pateicoties lielajam iedzīvotāju skaitam un blīvumam Rēzeknes apriņķī (158 183 iedzīvotāji 1938. gadā).) Zemes trūkuma dēļ laukos daudzi jaunieši pārcēlās uz dzīvi pilsētā, lai iestātos kādā no Rēzeknes augstskolām. Pilsētā darbojās galvenokārt vieglās un pārtikas rūpniecības uzņēmumi, kā arī nelieli metālapstrādes, kokrūpniecības un poligrāfiskās rūpniecības uzņēmumi, tomēr galvenā pilsētas loma bija būt par Latgales kultūras, izglītības un garīdzniecības centru. Šajā laikā pilsētā tika uzcelta komercskola, skolotāju institūta jaunā ēka, pasts, pašreizējais kultūras nams (tolaik — tautas pils) otra katoļu baznīca, luterāņu baznīca, vairākas skolas, atklāts jauns dzelzsbetona tilts, viesnīca un citas sabiedriski nozīmīgas ēkas. 1939. gadā par tautas saziedotiem līdzekļiem tika uzcelts Latgales atbrīvošanas piemineklis "Vienoti Latvijai" (Māras piemineklis), kas ir kļuvis par pilsētas simbolu.
 Sarkanās armijas uzbrukuma laikā Otrajā pasaules karā 1944. gada 6.—7. aprīlī PSRS kara aviācija iznīcināja apmēram 65% no visām pilsētas ēkām, turklāt īpaši smagus postījumus piedzīvoja dzīvojamie rajoni, tajā skaitā tika sagrautas sabiedriskās ēkas, piemēram, pilsētas valdes ēka, kultūras nams, pasts, skolotāju institūts, slimnīca u.c. Kara postījumos nodega veseli kvartāli, kuros dominēja koka privātmājas. Tika sagrauti visi tilti pāri Rēzeknes upei.
 Pēckara gados kopējais aprēķinātais zaudējums bija 450 miljoni rubļu. Pilsētas atjaunošanas darbos iesaistījās vietējie iedzīvotāji, tika noorganizēts celtniecības kantoris, bet strādnieki, kādreizējie amatnieki un būvnieki tika meklēti pat laukos. Pirmajos pēckara gados no gruvešu paliekām atjaunoja tikai dažas sagrautās ēkas. Jau pilsētas atjaunošanas darbos tika ievests darbaspēks no citām PSRS republikām, kas pēc tam palika uz vietas — jaunajiem Rēzeknes iedzīvotājiem bija nepieciešami dzīvokļi, tādēl nācās celt jaunus daudzdzīvokļu namus. Tikai sešus gadus pēc kara beigām Rīgas — Maskavas dzelzceļa otrā pusē tika izveidotas iekšdedzes dzinēju remonta darbnīcas, kas 1963. gadā tika pārveidotas par Slaukšanas iekārtu rūpnīcu, kurā strādāja vairāk nekā 2000 cilvēki. Netālu no tās 1957. gadā uzcēla tam laikam modernāko piena konservu kombinātu Baltijā. Tas viss radīja apstākļus, ka bija nepieciešams aizvien jauns darbaspēks, kas atkal tika meklēts visā PSRS teritorijā. Savukārt strādniekiem bija nepieciešama dzīvesvieta. Līdz ar to uzcelto rūpnīcu tuvumā cēla jaunus daudzdzīvokļu namus. Tā neilgā laikā otrpus dzelzceļam radās pilnīgi jauns pilsētas rajons, kas tika nosaukts par Ziemeļu rajonu. Lai līdz tam nokļūtu, bija jāšķērso dzelzceļa pārbrauktuve. Lai būtu iespējama jaunu ēku celtniecība, blakus Piena konservu kombinātam sāka ražot dzelzsbetona konstrukcijas, bet pie Ančupānu kalnu karjeriem 1959. gadā tika uzcelta silikātķieģeļu rūpnīca. Tādējādi 1960. gados radās visi nosacījumi, lai veiksmīgi uzsāktu piecstāvu silikātķieģeļu daudzdzīvokļu namu būvniecību (pirmās tika celtas 316 un 318 sērijas Hruščovkas), kurām būvmateriāli tika saražoti turpat pilsētā un tās tuvumā. Tā bija centralizēti izplānota "slēpta" pamatnācijas asimilēšana, vispirms radot nosacījumus pēc darbaspēka nepieciešamības, tad to ievedot, tādējādi padarot iedzīvotāju nacionālo sastāvu daudzveidīgāku. Šāda politika tika veikta arī citās LPSR pilsētās, sevišķi lielajās, bet Rēzeknē tā īstenojās visspilgtāk. 1972. gadā aiz Piena konservu kombināta tika uzcelti PSKP XXIV kongresa elektrisko būvinstrumentu ražošanas cehi (vēlāk rūpnīca REBIR), aiz tās uzcēla augstāko Rēzeknes celtni — Labības produktu kombinātu, bet starp abām rūpnīcām pēc neilga laika tapa Iekštelpu transporta elektromotoru rūpnīca. Paralēli rūpnīcu celtniecībai notika arī visplašākā Rēzeknes dzīvojamo namu rajona (Ziemeļu rajons) būvniecība.
 1981. gadā Ziemeļu rajonu ar pārējo pilsētu savienoja viadukts. Arī Centra rajonā ap viadukta estakādēm tika uzcelti daudzstāvu namu kvartāli. Rēzekne izveidojās par lielu rūpniecības pilsētu, lielākajās rūpnīcās strādājošo skaits sasniedza 3000.
 Pēc PSRS sabrukuma un Latvijas neatkarības atgūšanas, PSRS radītie rūpniecības uzņēmumi, nespējot izturēt konkurenci un Krievijas krīzes laikā zaudējot NVS tirgu, tika likvidēti. Iedzīvotāju skaits strauji saruka no 41 tūkstoša 1991. gadā līdz 32 tūkstošiem 2012. gadā.
 21. gadsimta sākumā pilsēta sāka saimnieciski atkopties, veidojās jauni rūpniecības uzņēmumi un ar Eiropas Savienības fondu līdzekļiem tika rekonstruēta vai pilnīgi no jauna izbūvēta infrastruktūra un sabiedriskās ēkas.
 Ģeogrāfija
 Rēzekne atrodas Latvijas austrumu daļā, Latgales kultūrvēsturiskā novada centrā, fizioģeogrāfiski Latgales Augstienes ziemeļu nogāzē, Rēzeknes pazeminājumā, divu starptautisku transporta maģistrāļu (dzelzceļa un autoceļa) — Sanktpēterburgas—Varšavas un Rīgas—Maskavas — krustojumā. Rēzekne atrodas 242 km attālumā no galvaspilsētas Rīgas, kā arī attālumā no Sanktpēterburgas, no Maskavas un no Varšavas.
 Administratīvi tā ir viena no desmit valstspilsētām, un, lai gan pilsēta atrodas pašā Rēzeknes novada centrā, tomēr administratīvi tā neatrodas novada pakļautībā, bet ir vienā līmenī ar to.
 Rēzeknes pilsētas platība ir 1748,0 ha jeb aptuveni 18 km2. No tiem apbūvētās zemes aizņem 1211,0 ha, zaļie apstādījumi un meži — 214 ha, lauksaimnieciskās zemes — 232,0 ha, bet ūdeņi — 74,0 ha.
 Kvartāra nogulumu biezums zem pilsētas ir no 50 – 100 m, bet pamatiežu virsas augstums pārsniedz 100 m. Augstākā vieta Rēzeknē sasniedz aptuveni 160 m, bet zemākā — 130 m virs Baltijas jūras līmeņa. Tradicionāli uzskata, ka Rēzekne ir izvietojusies uz 7 pakalniem.
 Pilsēta atrodas Latvijas mitrā kontinentālā agroklimatiskā rajona siltajā apakšrajonā ar hidrotermisko koeficentu 1,5-1,7. Šajos apstākļos veidojas mēreni mitrās augsnes ar smilts un smilšmāla litoloģisko sastāvu.
 Gada vidējā gaisa temperatūra Rēzeknē ir 4,7 grādi, janvārī līdz -7 grādiem, jūlijā līdz +17 grādiem. Absolūtais temperatūras minimums novērots janvārī, februārī -39 °C, absolūtais maksimums — jūlijā +34 °C. Atkušņa iestāšanās vidējais datums pavasarī ir 30. marts, rudenī pirmās salnas parasti tiek novērotas sākot no 15. novembra. Dienu skaits ar diennakts vidējo temperatūru virs 0 grādiem ir 230. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 639 mm. Ziemā biežas dabas parādības ir migla, putenis un kailsals.
 Cauri pilsētai virzienā no austrumiem uz rietumiem tek Rēzeknes upe, veidojot izteiktu ieleju Rēzeknes pazeminājumā, tā apmet loku apkārt pilsētas centram. Upes platākais posms ir lejpus Stacijas ielas tiltam līdz Dzirnavu ielas tiltam, kur agrāk bijusi aizsprosta ūdenskrātuve. Pilsētas teritorijā Rēzeknes upē ietek Kovšupe, kas Rēzeknes upi savieno ar Kovšu ezeru, lielāko pilsētas ūdenstilpi (22 ha).
 Pavasara palu laikos upes palienes mēdz pārplūst, appludinot tuvējos zemes īpašumus un mājas. 2011. gadā pilsētas centrā tika veikta upes krastu labiekārtošana un nostiprināšana.
 Demogrāfija
 XX gadsimtā ar rūpniecības attīstību Latvijā, tāpat kā visās citās zemēs, auga pilsētnieku skaits, ar lauku iedzīvotāju ieceļošanu pilsētās. 1920. gadā pilsētās dzīvoja 24 % Latvijas iedzīvotāju, taču 2018. gada sākumā — 68 %.
 Kopš 1991. gada iedzīvotāju skaits Rēzeknē turpina samazināties. Negatīvās iedzīvotāju skaita bilances galvenais iemesls ir negatīvais dabiskais pieaugums, ko pastiprina arī negatīvais migrācijas saldo. Šie abi faktori rada izmaiņas arī iedzīvotāju vecumsastāvā. Lai gan pēdējos 20 gados pārliecinošais vairākums ir darbaspējas vecumā, tomēr darbaspējas vecumu nesasniegušo iedzīvotāju skaits ir mazāks par pensijas vecumu sasniegušo. Darbaspējas vecumā esošo iedzīvotāju skaits turpina pieaugt. Tas palielina konkurenci uz darba vietām un samazina demogrāfiskās slodzes līmeni.
 Pēdējos gados nozīmīgs faktors, kas ietekmējis iedzīvotāju skaita izmaiņas pilsētā, ir migrācija. Kopš 1990. gadu vidus emigrācija pārsniedz imigrāciju un, tā kā šo negatīvo bilanci nespēj labot dzimstības rādītāji, iedzīvotāju skaits pilsētā kopš 1991. gada samazinās. Tā kā emigranti galvenokārt ir iedzīvotāji darbaspējas vecumā, tas palielina arī demogrāfiskās slodzes līmeni pilsētā.
 2013. gadā Rēzeknē bija 4558 iedzīvotāji līdz darbaspējas vecumam (15 gadiem), no kuriem 2347 bija vīrieši un 2211 sievietes. Šajā pašā gadā darbaspējas vecumā bija 21 471 iedzīvotājs, no kuriem 10 265 bija vīrieši un 11 206 sievietes. Savukārt 7013 iedzīvotāji bija pārsnieguši darbaspējas vecumu (virs 62 gadiem) — no tiem 2253 vīrieši un 4760 sievietes. Tātad darbaspējas vecumā bija 65% pilsētas iedzīvotāju. Demogrāfiskās slodzes līmenis Rēzeknē 2013. gadā bija apmēram 649,8 darbaspējas vecuma iedzīvotāji uz 1000 iedzīvotājiem.
 Etniskais sastāvs
 Pēc 1897. gada Krievijas impērijas pirmās tautas skaitīšanas datiem, kad Rēzeknē bija tikai desmit tūkstoši iedzīvotāju, ebreju bija vairāk kā puse (60%) no visiem iedzīvotājiem.
 1925. gadā pilsētā gandrīz vienlīdzīgās proporcijās iedzīvotāju etniskajā sastāvā dominēja trīs tautības — latvieši (4348), krievi (3034) un ebreji (3911), turklāt ceturtās lielākās tautības īpatsvars pārāk neatpalika no pārējām — poļu skaits pilsētā sastādīja gandrīz 10% (1112) no visiem pilsētas iedzīvotājiem. Tātad šajā laikā nevienas tautības pārstāvji nesastādīja pat pusi no visiem pilsētas iedzīvotājiem. Lielākā etniskā grupa — latvieši — sastādīja tikai 34% no visiem iedzīvotājiem. Pirms Otrā pasaules kara Rēzekni tiešām varēja raksturot kā multietnisku un multikulturālu pilsētu.
 Otrā pasaules kara laikā vāciešus pārvietoja uz Vācijas okupēto Poliju, Rēzeknes ebrejus gandrīz pilnīgi iznīcināja. Rēzeknes atbrīvošanas operācijā aizgāja bojā ap 100 vietējo iedzīvotāju. PSRS veiktajā 1949.g. 25. marta deportācijā tika izsūtīti 23 pilsētas iedzīvotāji.
 Lai gan bieži vien arī mūsdienās Rēzekni raksturo kā multietnisku pilsētu, tomēr jau kopš 1950. gadiem Rēzeknē ir latviešu un krievu pārsvars pār pārējām etniskajām grupām.
 Pēc PMLP iedzīvotāju reģistra datiem 2019. gadā latviešu skaits (13 791) Rēzeknē nedaudz pārsniedza krievu skaitu (13 181), pārējie bija poļi (654), baltkrievi (443) un ukraiņi (369). 448 iedzīvotāji piederēja citai etniskajai grupai, bet 1356 iedzīvotāji savu piederību konkrētai tautībai nenorādīja.
 Dažādās Rēzeknes apkaimēs vēsturiski veidojās atšķirīgs etniskais sastāvs. Tā pilsētas Dienvidu rajons, kas 19. gs. beigās bija pilsētas centrs un kurā daļēji saglabājusies vēsturiskā mūra ēku apbūve, līdz Pirmajam pasaules karam bija galvenokārt ebreju apdzīvots, sevišķi gar Latgales ielu, kur ebrejiem piederēja daudz veikalu. Šeit atradās sinagogas (mūsdienās saglabājusies tikai viena — Zaļā sinagoga).
 Tajā laikā Centra rajons bija galvenokārt kristiešu apdzīvots, t. i. katoļi un pareizticīgie, respektīvi — latvieši un krievi, bet Ziemeļu rajons un Vipinga bija ārpus pilsētas administratīvajām robežām un tajos pat nebija blīvas apbūves, bet gan apstrādāti zemnieku lauki.
 Mūsdienās Rēzeknes Ziemeļu rajons ir tipisks daudzdzīvokļu namu un rūpniecības rajons (dzīvojamo apbūvi no rūpnieciskās atdala Atbrīvošanas aleja). Lielāko daļu no Ziemeļu rajona iedzīvotājiem veido krievi, kas dalēji tika ievesti no citām Padomju Sociālistiskajām republikām, dalēji kopā ar latviešiem un latgaļiem pārcēlās no laukiem kā rūpnīcu darbinieki un tika izmitināti jaunuzceltajos daudzdzīvokļu namos. Šeit atrodas arī otra lielākā mazākumtautību skola pilsētā — Rēzeknes 6. vidusskola.
 Pilsētas Centra rajons pēc etniskā sastāva ir viens no "krāsainākajiem". Daudzdzīvokļu namos lielu īpatsvaru sastāda krievi, bet tajos dzīvo arī latviešu ģimenes, kas dzīvokļus ieguvušas privatizācijas rezultātā pēc 1990. gada. Centra rajonā uz austrumiem no Dārzu ielas ir galvenokārt privātmāju apbūve. Šie zemesgabali jau pirms Otrā pasaules kara piederējuši latviešiem, kas pēc neatkarības atgūšanas atguvuši savas likumīgās tiesības uz mājām. Daļa privātmāju pieder krieviem, kuri paši vai viņu vecāki šeit dzīvojuši jau pirms Otrā pasaules kara.
 Dienvidu rajona lielāko daļu aizņem pirms Pirmā pasaules kara būvētās privātmājas, pašreizējie privātmāju iedzīvotāji ir pirmskara (pirms Otrā pasaules kara) rēzekniešu pēcteči, kas īpašumus mantojuši. Pavisam neliela daļa ir pārpirktu īpašumu. Šeit ir liels skaits latviešu, bet dzīvo arī krievi un ir vēl saglabājusies skaitliski neliela vēsturiskā ebreju kopiena. Mikrorajona dienvidu daļā, pie Vecticībnieku lūgšanas nama ap to esošajās ieliņās dzīvo krievu vecticībnieku kopiena.
 Vipingā daudzdzīvokļu namos ir līdzīgs latviešu un krievu skaits. Izteikts latviešu īpatsvars ir Zilupes ielas un Parka ielas rajonā. Šo var uzskatīt par vienu no latviskākajiem pilsētas rajoniem.
 Pilsētbūvniecība un arhitektūra
 Arhitektoniski Rēzeknes pilsētā izteikti dominē PSRS laikā celtās hruščovkas, ko ieskauj privātmāju rajoni. Tam par iemeslu ir fakts, ka Otrajā pasaules karā pilsēta tika gandrīz pilnībā nopostīta. Rēzeknes Dienvidu daļā daļēji saglabājusies 19. gs. sākuma vēsturiskā apbūve gar Latgales ielu. Ievērojami apskates objekti ir piecas vēsturiskās Rēzeknes baznīcas, pilskalns, piemineklis Vienoti Latvijai. Modernisma stilā ieturētas jaunākās pilsētas būves — Rēzeknes koncertzāle Gors un skolēnu interešu izglītības centrs Zeimuļs.
 Vecākā pilsētas daļa atrodas uz dienvidiem no ordeņa pilsdrupām, kur Latgales ielā saglabājušās atsevišķas 18. gadsimta vēsturiskās celtnes. Līdzās Jēzus Sirds katedrālei atrodas 1780. gadā būvētā bijusī valsts iestāžu ēka. Mūsdienās celtne pieder Rēzeknes—Aglonas diecēzei un tajā atrodas Rēzeknes Katoļu vidusskola.
 Rēzeknes jaunās daļas (no Rēzeknes upes uz ziemeļiem — tagadējais pilsētas centrs) izbūve attiecas galvenokārt uz 19. gs. 2. pusi. Pēc Polijas dalīšanas un Novembra sacelšanās apspiešanas Krievijas impērijas valdība nolēma veicināt anektēto zemju ātrāku integrāciju impērijas sastāvā, tādēļ var teikt, ka Rēzeknes pārbūvi 19. gadsimta vidū drīzāk noteica politiski ideoloģiski apsvērumi nekā ekonomiska nepieciešamība. 1835. gadā Vitebskas guberņas mērnieks A. Mazalovskis izstrādāja Rēzeknes ģenerālplānu. Augstienē uz ziemeļiem no vecās pilsētas tika projektēta pilnīgi jauna apbūve ar regulāri taisnstūrainu ielu tīklu. Šīs t.s. Augšpilsētas ģeometriskajā centrā paredzēja novietot Vissvētākās Dievdzemdētājas piedzimšanas pareizticīgo baznīcu (pie tagadējā "Vienoti Latvijai" pieminekļa), dažādas sabiedriskās ēkas un izmitināt vienīgi kristiešus, ebrejus atstājot vecajās dzīvesvietās. Viens no projekta mērķiem bija veicināt pareizticīgo baznīcas ietekmi uz vecticībniekiem, kurus paredzēja novietot jaunajā pilsētas daļā, pārceļot tos "no attālām, policijas uzraudzībai nepieejamām vietām".
 1836. gadā Krievijas impērijas valdība Rēzeknes pārbūves projektu apstiprināja un veicināja tā īstenošanu. 1846. gadā Rēzekni apmeklēja imperators Nikolajs I un "atrada par nepieciešamu dod šai pilsētai celtnieciskā ziņā pienācīgu izskatu". Saskaņā ar nolikumu par Rēzeknes pilsētas izbūvi tika izveidota īpaša Rēzeknes pilsētas izbūves komiteja. Komitejas darba sākumā tika izstrādāts arī jauns pilsētas ģenerālais plāns, ko apstiprināja 1847. gadā. No iepriekšējā 1836. gada plāna tas atšķīrās vienīgi ar to, ka bija detalizēta apbūve ap centrālo laukumu, paredzot tur vietu tiesu iestādēm, veikaliņiem u.c. būvēm, kā arī publiskam dārzam starp ordeņa pilsdrupām un upīti. Ik gadus Rēzeknē uzcēla ne vairāk kā 4—5 dzīvojamās mājas. Sākumā jaunajā pilsētas daļā aizliedza dzīvot ebrejiem, bet viņi drīkstēja tur celt ēkas un tās izīrēt. 1851. gadā viņiem atļāva arī dzīvot savās ēkās, izņemot laukumā ap pareizticīgo baznīcu. 19. un 20. gs. mijā jaunā apbūve sāka pakāpeniski un stihiski izplesties aiz plānā norādītajām robežām. Guberņas mērnieks Svirskis 1901. gadā izstrādāja jauno ģenerālo plānu, kurā apbūves areāls bija pietiekami paplašināts, saglabājot jau izveidojušos Augšpilsētas regulāri taisnstūraino sistēmu. Rēzeknes pilsētbūvnieciskās attīstības vēsturē ļoti skaidri jūtama organiska pēctecība un konsekvence pieņemto risinājumu īstenošanā. 19. gs. radītā pilsētas plānojuma struktūra tās centrālajā daļā saglabājusies līdz mūsdienām bez būtiskām izmaiņām. 19.—20. gadsimta mijā tapa raksturīgas būves no sarkanajiem ķieģeļiem. Daļa no tām saglabājusies, piemēram, pilsētas senākā aptieka "Ērgļa aptieka", kas atrodas Latgales ielā 41 (būvēta 1882. gadā), divstāvu māja Latgales ielā 28 (Rēzeknes vecticībnieku kapu draudzes īpašums) un mājas Atbrīvošanas alejā 92 un 94, kā arī dažas citas.
 Pēc Latvijas Republikas nodibināšanas pilsētas teritoriju nolēma paplašināt un 1927. gadā pievienoja tai daļu no Pleikšņu sādžas, Rēzeknes ezeru, dzelzceļa stacijas Rēzekne I un Rēzekne II, Slobodu, daļu Podgorodes un Kļovu sādžas un karantīnas rajonu. Pilsētas platība 1935. gadā bija 8,06 km2. 1936. gadā Rēzeknē bija 1 958 dzīvojamās ēkas, no tām 201 mūra, 1 678 koka, 79 jaukta materiāla, 1 793 vienstāva, 159 divstāvu, 4 trīsstāvu un 2 vairākstāvu ēkas. Neatkarīgās Latvijas laikā tika uzcelta Valsts skolotāju institūta ēka (1927., arhit. P. Kundziņš), kas bija pirmā un lielākā sabiedriskā ēka Rēzeknē, kura uzcelta pēc Latgales atbrīvošanas. Uzcēla latviešu pamatskolu (1928., arhit. A. Briedis), Valsts komercskolu (1928., arhit. I. Blankenburgs; četrstāvu celtne, kas nopostīta Otrajā pasaules karā.), viesnīcas ēku (1939., arhit. S. Barbals). Uzcēla arī dzelzsbetona Lielo tiltu pār Rēzeknes upi (1926—1927) un infekciju slimnīcas ēku (1933., arhit. A. Klinklāvs). Rēzeknes Latviešu biedrība uzcēla Latgales tautas pili (1928.-1929., arhit. P. Pavlovs).
 Otrā pasaules kara laikā lielākā daļa (aptuveni divas trešdaļas) sabiedrisko un dzīvojamo ēku Rēzeknē tika nopostītas, tāpēc pēc kara beigām kara sagrauto pilsētu nācās gandrīz pilnībā atjaunot. PSRS laikā tika celtas galvenokārt rūpnīcas un arhitektoniski neizteiksmīgi un vienveidīgi daudzdzīvokļu nami to strādniekiem. 20. gs. 60. gados tapušās hruščovkas, būvētas no silikātķieģeļiem, atrodas galvenokārt pilsētas centra rajonā, kvartālos Atbrīvošanas alejas un Dārzu ielu, kā arī pilsētas Ziemeļu rajonā, gar Atbrīvošanas alejas labo pusi (virzienā no centra) un netālu no dzelzceļa stacijas Rēzekne I, Viļānu un Brīvības ielā. Nedaudz izteiksmīgāki — 103. sērijas daudzdzīvokļu nami atrodas dzelzceļa stacijas Rēzekne II tuvumā, pilsētas Ziemeļu rajonā un Vipingā. 1982. gadā tika uzcelts pirmais deviņstāvu daudzdzīvokļu nams. Kr. Valdemāra ielā atrodas četras deviņu stāvu 104. sērijas daudzdzīvokļu mājas, bet Ziemeļu rajonā — trīs.
 Pieminekļi
 Piemineklis "Vienoti Latvijai"
 Pilsētas tēla spilgtākais simbols ir piemineklis Latgales atbrīvotājiem "Vienoti Latvijai", tautā saukts par Latgales Māru. Pieminekli veidojis tēlnieks Kārlis Jansons pēc toreizējā Mākslas akadēmijas studenta Leona Tomašicka meta.
 Tas ne tikai pilsētas, bet visas Latgales vienojošais simbols. Bronzā atlietie tēli ir latviešu meitene ("Latgales Māra"), kas savā labajā rokā tur uz augšu paceltu zelta krustu. Pie viņas kājām — Atbrīvošanas cīņu karavīri. Piemineklis uzstādīts par godu Brīvības cīņās kritušajiem karavīriem un vēsturiskajai Latgales atbrīvošanai 1920. gadā, kā arī svinot Latgales apvienošanu ar pārējiem Latvijas novadiem — Vidzemi, Zemgali un Kurzemi.
 Piemineklim ir dziļi kristīga nozīme, kas ataino visas Latgales toreizējo — katolisko identitāti. Nosaukums "Latgales Māra" savā ziņā liecina par Latgali kā Māras zemi, kas latīniski ir Terra Mariana. Šāds veltījums tika izdarīts pēc Livonijas valsts izveidošanas — toreizējais pāvests Livoniju kopā ar visu toreizējo Latvijas teritoriju veltīja Vissvētākajai Jaunavai Marijai. Latgale kā katoļticīga zeme šo titulu arī sirdī paglabāja līdz pat 20. gs., tādēļ sievietes ar krustu rokās zemteksts bieži tiek tulkots kā "Marijas, kas savā rokā tur sava dēla Jēzus Krustu".
 Pieminekļa pamatakmens ielikts 1930. gada 8. jūlijā. Piemineklis celts par tautas saziedotiem līdzekļiem un atklāts 1939. gada 8. septembrī — to iesvētīja bīskaps Jāzeps Rancāns.
 1940. gada novembrī tas tika nogāzts, bet kara laikā — 1943. gada 22. augustā atjaunots. 1950. gadā padomju varas iestādes to atkal nogāza. Pieminekļa vietā tika uzstādīts Ļenina piemineklis. "Latgales Māras" piemineklis tagad ir atjaunots. Tas atklāts 1992. gada 13. augustā Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas dienā, ko ikgadu svin Latgales svētvietā — Aglonā. Pieminekli veidojis Kārļa Jansona dēls — Andrejs Jansons.
 "Latgales Māra" parādās uz daudzu izdevumu vākiem par Rēzekni, kā arī atklātnēm, tūrisma bukletiem un suvenīriem.
 Kultūras darbinieku pieminekļi
 piemineklis Rainim Kultūras un atpūtas parkā, atklāts 1972. gadā pēc tēlnieka O. Kalēja un arhitektes I. Bakules meta.
 Piemineklis dzejniekam, rakstniekam Antonam Kūkojam Latgales kultūrvēsturiskā muzeja skvērā.
 Jurija Tiņanova krūšutēls.
 Franča Trasuna piemineklis.
 Piemineklis monsinjoram Nikodemam Rancānam.
 Nacionāli patriotiskie pieminekļi
 Piemineklis "Latgales kongresam — 100" un laukums par godu Latgales kongresa simtgadei Atbrīvošanas alejā 61.
 Piemineklis 115 kritušajiem Latvijas armijas karavīriem Rēzeknes brāļu kapos Miera ielā.
 Piemiņas akmens pie dzelzceļa stacijas Rēzekne II 1941. un 1949. gada uz Sibīriju deportētajiem Latvijas iedzīvotājiem.
 Piemiņas akmens Atbrīvošanas alejā pie ēkas Nr. 67, vietā, kur 1941. gada jūnijā čekistu nomocīti tika 39 cilvēki.
 Kārļa Ulmaņa, Jāņa Baloža un Krišjāņa Berķa 1937. gadā stādītie ozoli Atbrīvošanas alejā pie Rēzeknes upes tilta un lielveikala "Rimi".
 Padomju varas pieminekļi
 Piemiņas plāksne tirgus laukumā, Latgales ielā pie bijušā cietuma sienas, kur 1942. gada 4. janvārī tika publiski nošauti 30 Audriņu ciema iedzīvotāji.
 Piemiņas vieta skvērā pie Atmodas ielas, kur no 1941. līdz 1944. gadam atradās padomju karagūstekņu nometne.
 Piemineklis Afganistānas karā kritušajiem karavīriem
 Otrā pasaules karā kritušo Sarkanās armijas karavīru brāļu kapi Miera ielā, Upes ielā un Dārzu ielā.
 Rūpniecība
 Ja starpkaru periodā Rēzekne bija reģiona vietējās izejvielās (kokapstrāde, pārtikas rūpniecība, vieglā rūpniecība) balstīts ražošanas centrs, kas bija vismaz sekundāra pilsētas saimniecības nozare (būtiskākā bija tirdzniecība un pakalpojumi), tad pēc Otrā pasaules kara pilsēta kļuva par lielu rūpniecības centru, gan ignorējot objektīvus ekonomikas likumus, kas pēc PSRS sabrukuma noveda pie šo uzņēmumu bankrota. Tam par iemeslu bija PSRS komandekonomikas veidā realizētā tautsaimniecības politika — pilsētā tika uzcelti lielrūpniecības uzņēmumi, kas prasīja lielus darbaspēka resursus, kurus ieveda no citām PSRS republikām. Tāpat arī liela daļa no izejvielām, kas bija nepieciešamas mašīnbūves un metālapstrādes uzņēmumiem, tika ievesta no attālākiem KPFSR reģioniem un citām PSRS republikām. Pēc PSRS sabrukuma lielākā daļa Rēzeknes rūpniecības uzņēmumu nespēja konkurēt ar daudz kvalitatīvākiem Rietumeiropas ražojumiem, turklāt mākslīgi uzturētā rūpniecība komandekonomikas tautsaimniecībā tirgus ekonomikā bija nerentabla. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas ražošanu Rēzeknē vajadzēja uzsākt gandrīz no jauna, mūsdienās tā balstās vietējo izejvielu un bijušo metālapstrādes uzņēmumu darbaspēka pieredzes konglomerātā. Galvenās ražošanas nozares pilsētā šodien ir kokapstrāde, metālapstrāde un pārtikas rūpniecība.
 1944. gadā tika likti pamati graudu pieņemšanas punktam, kas pēc dažiem gadiem tika pārveidots par lielu rūpnīcu — “Rēzeknes labības produktu kombinātu”. Vairāk kā trīsdesmit metru augstais, baltais elevators ir augstākā ēka Rēzeknē. 1991. gadā tika dibināts Latvijas valsts uzņēmums “Rēzeknes dzirnavnieks”, bet 1992.g. sākās tā privatizācija. 1999. gadā par “Rēzeknes dzirnavnieka” galveno akcionāru kļuva Zviedrijas kompānija “Nord Mills”. Pašlaik uzņēmums pēc apgrozījuma ir viens no lielākajiem Latgalē.
 1952. gada 25. martā atbilstoši Latvijas PSR Nedzirdīgo biedrības Centrālās pārvaldes prezidija lēmumam Nr. 366 tika izveidotas mācību un ražošanas darbnīcas pie dažām republikas neredzīgo biedrībām, tajā skaitā Rēzeknes mācību un ražošanas darbnīcas (Pionieru ielā 5a). 1976. gada 1. jūlijā darbnīcas tika pārdēvētas par Rēzeknes mācību un ražošanas uzņēmumu, kas ražoja ādas apavus un šūšanas izstrādājumus (palagus, sporta bikses, sporta cepurītes, kuras pamatā gatavoja no Rīgas manufaktūras ražošanas atlikumiem). 1970. gadā uzņēmumā bija 58 darbinieki, tajā skaitā 2 mācekļi, jo darbaspēka apmācības notika uz vietas. 1999. gadā palika 23 darbinieki, no kuriem 17 bija dzirdes invalīdi. 2000. gadā tie bija 19 cilvēki, no tiem 13 dzirdes invalīdi. 1991. gada 8. oktobrī uzņēmums ieguva valsts sabiedriskas organizācijas statusu ar nosaukumu „Latvijas Nedzirdīgo Savienības Rēzeknes mācību un ražošanas uzņēmums”. Uzņēmums sastāvēja no šūšanas ceha/noliktavas un veikala darbnīcas. Tas ražoja plaša patēriņa preces (gultas veļu) un piedāvāja apavu remonta pakalpojumus. 2000. gadu uzņēmums noslēdza ar zaudējumiem, līdz 2001. gada nogalē tas bija spiests apturēt ražošanu un samazināt strādājošo skaitu. 2002. gadā tika uzsākts likvidācijas process, kuru noslēdza 2003. gada 16. oktobrī.
 1957. gada 1. februārī tika izveidota Dzelzbetonu konstrukciju rūpnīca ar pamatkapitālu 2 043 700 rubļu apmērā (pirmais nosaukums Latvijas PSR Celtniecības ministrijas Rēzeknes vispārējās celtniecības tresta „Rēzeknes ražošanas kombināts”). Kombinātu izveidoja uz Rēzeknes vispārējās celtniecības tresta palīgsaimniecību ražošanas bāzes, lai ražotu dzelzsbetona izstrādājumus, ķieģeļus, dolomīta miltus, podiņu krāsnis. 1963. gada 15. septembrī „Rēzeknes ražošanas kombināts” pārgāja Tautas saimniecības padomes Celtniecības materiālu rūpniecības pārvaldes pakļautībā un tika pārdēvēts par „Rēzeknes dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu”. Rūpnīcā turpināja ražot dzelzsbetona konstrukcijas un detaļas, metālkonstrukcijas, zāģmateriālus, ķieģeļus, dolomīta miltus un flīzes piecos dažādos cehos: silikāta cehs, māla cehs podiņu krāsns cehs, cehs „Elste”, rūpnīca „Roģi”. 1967. gada 1. janvārī rūpnīcai pievienoja „Rēzeknes celtniecības materiālu rūpnīcu”. No 1974. gada sākās rūpnīcas mehanizācija un automatizācija, bet 1980. gadā tika veikti vērienīgi remontdarbi rūpnīcas silikāta cehā. 1989. gada 1. martā rūpnīca kļuva par „Rēzeknes celtniecības materiālu un konstrukciju kombinātu”. 1991. gada 3. oktobrī kombināts tika reģistrēts kā valsts uzņēmums, kas 1996. gada 15. maijā tika pārdots SIA „Rēzeknes būvmateriāli”, bet likvidēts 2011. gada 6. janvārī.
 1957. g. 6. novembrī tika pabeigta 1952. g. uzsākta modernākā Baltijā Rēzeknes Piena konservu kombināta būvniecība. Drīz kombināts kļuva par lielāko darbojošos uzņēmumu Rēzeknes pilsētā, kā arī ievērojamāko piena pārstrādes ražotni visā Latvijas teritorijā. Kombināta produkcija bija iecienīta ne tikai Latvijas teritorijā, bet arī tālu aiz tās robežām PSRS un ārzemēs (40 pasaules valstīs). 2001. g. finansiālu problēmu dēļ ražotnes darbība tika apstādināta.
 1959. gadā pie Ančupānu kalnu karjeriem tika uzcelta silikātķieģeļu rūpnīca, kas nodrošināja piecstāvu silikātķieģeļu daudzdzīvokļu namu būvniecību pilsētā un rajonā no pašu ražotājiem materiāliem.
 1961. gada 27. janvārī tika izveidots Rēzeknes kokapstrādes kombināts. 1967. gadā kombinātā darbojās kokzāģētava (ar 25 strādniekiem), gateris (ar 3 strādniekiem), galdniecības un taras cehs (ar 25 strādniekiem), kā arī sagataves un krāsošanas cehs (ar 8 strādniekiem). Uzņēmuma darbības sfēra bija ļoti plaša — tas nespecializējās vienveidīgas produkcijas ražošanā. Galvenie produkcijas veidi sākumā bija tara, bišu stropi, skolas soli, mācību klašu tāfeles, kamanas un citi izstrādājumi. Kombinātam sākumā bija četri iecirkņi — trīs Rēzeknē un viens Maltā. 1968. gadā uzņēmuma darbība bija jau koncentrēta divos iecirkņos — pa vienam Rēzeknē un Maltā. Uzņēmums darbojās līdz 1990. gada 2. aprīlim, kad tas tika likvidēts. Tā materiālās vērtības tika nodotas lietošanā kopējai saimniecībai „Latvijas-Zviedrijas serviss”.
 1963. gadā uzsāka darbu Slaukšanas iekārtu rūpnīca, kas nodrošināja ar savu produkciju visu Padomju Savienību. Rūpnīcā strādāja vairāk nekā 2000 cilvēku.
 1965. gadā uzsāka darbu Rēzeknes maizes produktu kombināts.
 1972. gadā pilsētas Ziemeļu rajonā tika uzcelti PSKP XXIV kongresa elektrisko būvinstrumentu ražošanas cehi.
 1981. gadā sāka darboties Iekštelpu transporta elektromotoru rūpnīca — RER filiāle.
 2001. gadā dibināts "Rēzeknes gaļas kombināts", kas mūsdienās pēc gatavās produkcijas ražošanas apjomiem ieņem vienu no līderpozīcijām Latvijas tirgū.
 2002. gadā bijušā Rēzeknes piena konservu kombināta ēkās darbu sāka tekstilistrādājumu (virvju, tauvu) ražotājs — "Magistr-Fiskevegn Group.MFG", SIA.
 2009. gadā Rēzeknes pierobežā tika uzbūvēta pirmā nerūsējošo tērauda cauruļu rūpnīca Baltijā — Latvijas—Šveices kopuzņēmums RIGAMET.
 2010. gadā Rēzeknes Speciālajā Ekonomiskajā zonā darbojas lielākā kokskaidu granulu ražotne Latvijā — SIA „NewFuels” RSEZ — ar ražošanas kapacitāti virs 260 000 tonnām gadā. Blakus, 2015. gadā uzcelta Latgalē lielākā biomasas koģenerācijas stacija ar elektrisko jaudu ir 3.1 MWt, bet siltuma jaudu — 10.7 MWt.
 Pilsētas pievārtē darbojas viens no lielākā, vecākā un tradīcijām bagātākā (kopš 1873. gada) uzņēmuma AS "Latvijas finieris" meitasuzņēmumiem, RSEZ "Verems", nodarbinot vairāk nekā 300 darbinieku, galvenokārt no Rēzeknes pilsētas.
 Izglītība un kultūra
 Kultūra
 Rēzekne ir nozīmīgs Latgales kultūras centrs. To mēdz dēvēt arī par "Latgales sirdi". Kopš 1959. gada te darbojas novadpētniecības muzejs. Tas dibināts kā Ludzas Novadpētniecības muzeja filiāle. 1990. gadā tas tika pārdēvēts par Latgales Kultūrvēstures muzeju. Muzejā apskatāma arī Latgales keramikas ekspozīcija. Rēzekne vienmēr bijusi Latgales keramikas šūpulis. Šeit aplūkojami novada keramiķu darinātie māla izstrādājumi. Rēzeknes Mākslas un dizaina vidusskolas Mākslas namā atrodas Latgales glezniecības ekspozīcija no Kultūrvēstures muzeja fondiem, kur glabājas F. Varslavāna, A. Egles, J. Bekatova, N. Breikša, S. Kreiča un V. Kalvāna darbi. Rēzeknē darbojas Rēzeknes Kultūras nams un Nacionālo biedrību kultūras nams. 2013. gada maijā, iepretim Kultūras namam, festivāla parka otrajā pusē tika pabeigta Rēzeknes koncertzāle — Latgales vēstniecība GORS, kas ir pirmā modernā, akustiskā koncertzāle Latvijā un vērienīgākais projekts Rēzeknē šī gadsimta laikā. Koncertzāles lielā zāle ar 1000 sēdvietām, pieciem balkoniem, plašu parteri un skatuvi ar orķestra bedri ir vienīgā šāda tipa koncertzāle Latgalē un pēc mūziķu un ekspertu vērtējuma tajā ir ļoti laba akustika. Rēzeknē darbojas trīs bibliotēkas — centrālā ar divām filiālēm — bērnu bibliotēku un Rēzeknes 2. bibliotēku.
 Kolektīvi
 Rēzeknē darbojas pūtēju orķestris, seši kori, seši deju kolektīvi, trīs folkloras kopas, seši vokālie ansambļi, horeogrāfijas ansamblis, instrumentālais ansamblis, kā arī trīs teātra trupas. Nopelniem bagāti ir kori "Ezerzeme" ("Treikola"), deju kolektīvs "Dziga". 20. gs. 80. gados lielus panākumus Latvijas PSR guva Rēzeknes tautas teātris un tā kolektīvs.
 Izglītība
 2019. gadā Rēzeknē darbojās divas ģimnāzijas, septiņas vidusskolas, sākumskola, internātpamatskola — attīstības centrs, mākslas un mūzikas skolas, 12 pirmsskolas izglītības iestādes, trīs izglītības centri pieaugušajiem, bērnu — jaunatnes sporta skola un radošo pakalpojumu centrs, kā arī viena privātā mūzikas skola. 2020. gadā tika plānots vienu no vidusskolām slēgt un divas — pārveidot par pamatskolām. 2022. gadā pārveide par pamatskolām bija notikusi.
 Kopš 2012. gada Rēzeknē darbojas Austrumlatvijas radošo pakalpojumu centrs, kas ir interešu izglītības iestāde bērniem un jauniešiem.
 Vispārizglītojošās skolas
 Rēzeknes Valsts 1. ģimnāzija
 Rēzeknes Valsts poļu ģimnāzija
 Rēzeknes 2. vidusskola
 Rēzeknes 3. vidusskola
 Rēzeknes 4. vidusskola
 Rēzeknes 5. pamatskola
 Rēzeknes 6. pamatskola
 Rēzeknes Katoļu vidusskola
 Rēzeknes vakara vidusskola
 Rēzeknes tehnikums
 Rēzeknes internātpamatskola - attīstības centrs
 Mūzikas un mākslas skolas
 Jāņa Ivanova Rēzeknes mūzikas vidusskola
 Rēzeknes Mākslas un dizaina vidusskola
 Zanes Ludboržas mūzikas skola
 Rēzeknē kopš 1993. gada darbojas Rēzeknes Tehnoloģiju akadēmija — tā ir augstākā izglītības iestāde pilsētā.
 Rēzeknē atrodas Valsts robežsardzes koledža un Valsts robežsardzes koledžas robežsargu skola.
 Kopš 2007. gada Rēzeknē darbojas Latvijas Universitātes P. Stradiņa medicīnas koledžas Rēzeknes filiāle.
 Reliģija
 Reizē ar Rēzeknes pili 1285. gadā tika uzceltas divas ķieģeļu baznīcas: viena pils kalnā — Vācu bruņinieku ordeņa locekļiem un otra — pilsētas draudzei. 16. gadsimta dokumentos ir minētas divas baznīcas. Neskaidrību tomēr rada izteiciens, ka viena baznīca esot bijusi pagastā, bet otra, celta no mūra, pils tuvumā. 1577. gada Livonijas kara laikā Rēzeknes baznīca tika sagrauta. 1599. gadā Rēzeknes pils īpašnieki uzbūvēja mazu koka baznīciņu. 1685. gadā Rēzeknē uzbūvēja jaunu koka baznīcu, to iesvētīja un nodeva jezuītu aprūpei. 1887. gadā baznīcā iespēra pērkons un tā nodega. Tagadējo mūra baznīcu sāka celt 1888. gadā (tag. Rēzeknes katedrāle, kas veltīta Vissvētākās Jēzus sirds godam). Līdz mūsdienām saglabājušais vecākais Rēzeknes dievnams ir vecticībnieku lūgšanu nams pilsētas dienvidu daļā.
 No visām reliģijām Rēzeknē ilgstoši ir pārstāvētas galvenokārt divas.
 Kristietība
 katolicisms
 Romas katoļi
 Grieķu katoļi
 pareizticīgie
 vecticībnieki
 protestantisms
 luterāņi
 baptisti
 Septītās dienas adventisti
 jūdaisms
 Pašlaik Rēzeknē ir desmit dievnami, no tiem deviņos atrodas kristiešu draudzes, bet viens ir jūdaistu dievnams (Rēzeknes Zaļā sinagoga). No kristiešu dievnamiem trīs ir Romas katoļu baznīcas, pa vienai luterāņu, pareizticīgo, vecticībnieku un Grieķu katoļu baznīcai, viens baptistu lūgšanu nams un Septītās dienas adventistu draudzes nams.
 Romas katoļi
 Romas katoļu Baznīca Rēzeknē institucionāli ir nozīmīgākā kristīgā konfesija, jo kopš 1995. gada šeit atrodas Rēzeknes — Aglonas diecēzes bīskapa sēdeklis un kūrija. Pašlaik diecēzes bīskaps ir Jānis Bulis.
 Katoļus var uzskatīt par vecāko kristīgo konfesiju Rēzeknes apvidū, kas šeit dzīvoja vēl pirms pilsētas dibināšanas. Pirmsākumus var meklēt līdz ar Livonijas ordeņa pils būvniecības laiku un tai sekojošo lūgšanas namu izveidi. Šodien Rēzeknē darbojas trīs katoļu dievnami. Divi no tiem ir Romas katoļu baznīcas dievnami, bet trešais — Grieķu katoļu baznīca, tā veltīta Sirdsskaidrā Radoņežas Sergija godam. Vienīgā katedrāle Rēzeknē ir Vissvētākās Jēzus Sirds Romas katoļu katedrāle. Baznīcu iesvētīja 1900. gada novembrī un tajā pašā gadā tajā noturēja pirmos dievkalpojumus. 1914. gadā baznīcu konsekrēja Vissvētākās Jēzus Sirds godam. 1997. gadā Rēzeknē izveidota Romas katoļu baznīcas diecēze. Rēzeknes — Aglonas diecēzes bīskaps pašlaik ir Jānis Bulis. Savas darbības laikā Rēzeknes katedrālē viņš uzcēlis diecēzes kūriju, kā arī Rēzeknes katoļu vidusskolu, kura atrodas Latgales ielā 82., atjaunotajā pirmajā Rēzeknes mūra ēkā. . 1935. — 1939. gadā Rēzeknē uzkalnā aiz Rēzeknes upes, blakus piemineklim Vienoti Latvijai uzcēla vēl vienu katoļu baznīcu (arh. P. Pavlovs). 1937 gadā baznīcu iesvētīja Sāpju Dievmātes godam. Dievnams celts neoromantisma stilā, tam ir divi 27 m augsti torņi, starp tiem zelminis ar loga rozi un Jaunavas Marijas statuju.
 Nesen pēc diecēzes iniciatīvas tika pabeigta Dieva žēlsirdības Robas katoļu baznīcas būvniecība pilsētas ziemeļu rajonā. Tas ir trešais katoļu dievnams pilsētā. Ap Jēzus Sirds katedrāli un Sāpju Dievmātes baznīcu ir izveidojušās divas lielas katoļu draudzes, kas katra gada augustā organizē svētceļnieku grupas no Rēzeknes uz Aglonu. Pilsētā ir dzimuši, mācījušies, strādājuši vai dzīvojuši nozīmīgi Latvijas Katoļu Baznīcas klēra locekļi, piemēram, kardināls Julijans Vaivods, kardināls Jānis Pujats, vairāki bīskapi — Boļeslavs Sloskāns, Pēteris Strods, Kazimirs Duļbinskis, arhibīskaps Antonijs Springovičs, kā arī pašreizējais bīskaps Jānis Bulis, un citi.
 Vecticībnieki
 Šīs konfesijas pārstāvji ir vieni no senākajiem Rēzeknes pilsētā. Visstraujāk vecticībnieki Rēzeknē parādījās XVII gs. otrajā pusē, pēc gadsimtiem ilgām ticības vajāšanām Krievijā. Tie galvenokārt bēga uz teritorijām, kuras bija no vajāšanām brīvas, tai skaitā mūsdienu Latvijas teritoriju, it īpaši Latgali, kurai ir tuva Krievijas robeža. Lai gan vecticībnieki tipiski apmetās sādžās, tomēr laika gaitā to pēcteči pārcēlās arī uz Rēzekni. Vecticībnieku skaits pilsētā būtiski pieauga pēc vecticībnieku kopienas un vēlāk draudzes pakāpeniskas izveidošanās.
 Saknes meklējamas 1859. gadā, kad I. Siņicina ielas rajonā izveidojās Rēzeknes vecticībnieku kapsēta, kura mūsdienās vecticībnieku kapu apbedījuma vietu saglabātības un pieminekļu skaita ziņā ieņem vienu no vadošajām vietām Latvijā. Šeit var apskatīt gandrīz visus vecticībnieku apbedījumu virszemes pieminekļu tipus, kādi zināmi no 19. gs. otrās puses. Latvijā tikai šajā kapsētā var ieraudzīt Ziemeļkrievijā — Baltijas jūras krastos kā arī Baltkrievijā un Austrumlietuvā esošās koka kapenes (krievu val. domoviki, Krievijā golbci).
 Rēzeknes Svētā Nikolaja vecticībnieku lūgšanu nams celts 1895. gadā. 1905. gadā tam piebūvēja zvanu torni. Baznīcas lielais zvans sver 4948,76 kilogramus, bet zvana mēle 200 kilogramus. Tiek uzskatīts, ka šis zvans ir lielākais Baltijā. Tika atlieti vēl divi zvani, tie visi ir darināti Gaščinā. Šeit atrodas Latvijas vienīgais vecticībnieku muzejs. Tas ir Latgalē lielākais koka dievnams.
 19. un 20. gs. mijā pie Lūgšanu nama uzcēla arī nabagmāju, mājas ekonomam un skolotājam, kā arī saimniecības ēkas.
 1920. gada 4. novembrī Rēzeknē notika 1. Latvijas vecticībnieku kongress.
 Pareizticīgie
 Pareizticīgie Rēzeknē ienāca līdz ar pilsētas dibināšanu, iepriekš šeit apmetušies iedzīvotāji bija piederīgi katoļiem un vecticībniekiem, kā arī no citām reliģijām — jūdaistiem (galvenokārt ebreji).
 Lēmums par pareizticīgo baznīcas celšanu Rēzeknē pieņemts 1834. gadā. Pēc sešiem gadiem sākās tās celtniecība pēc Pēterburgas arhitektu Dāvida Viskonti un Šarlemana Bodē II izstrādātā projekta. Dievnama celtniecībai tā laika pilsētas jaunajā daļā bija arī politisks raksturs, jo Rēzeknes pilsētas jaunās daļas plānā bija paredzēts kristiešu pārsvars (pareizticība tajā laikā bija valstiski nozīmīga). 1846. gadā, reizē ar Nikolaja I viesošanos Rēzeknē, baznīca tika iesvētīta Vissvētākās Dievdzemdētājas godam. Pareizticīgo baznīca ir vecākais saglabājušais dievnams pilsētā. Pa kreisi no baznīcas ieejas atrodas 1867. gadā celtā mūra kapliča — Sv. Ņevas Aleksandra kapela, kas veltīta toreizējā imperatora Aleksandra II veiksmīgajai izglābšanai no vilciena katastrofas 1866. gada 4. aprīlī. Pa labi no baznīcas ieejas atrodas Pēterburgā gatavots stikla mauzolejs, kur apbedīts baznīcas mecenāts, Adamovas muižas īpašnieks ģenerālis Karaulovs ar sievu Helēnu.
 Luterāņi
 Sākotnēji Rēzeknes luterāņu kopa ietilpa 1870. gadā dibinātajā Strūžānu-Stirnienes draudzē, bet ar 1891. gadu kļuva par patstāvīgu draudzi. Rēzeknes draudze ietilpst Viļņas prāvesta iecirknī un ir pakļauta Kurzemes konsistorijai. 1888. gadā pie pilsētas parādes laukuma tika uzcelta koka baznīca ar 150 sēdvietām, to iesvētīja Polockas mācītājs Būtners. Līdz 1889. gadam draudzi apkalpoja Lazdonas mācītājs, kopš 1905. gada — Rēzeknē dzīvojošais Strūžānu mācītājs. 1913. gadā baznīcai ieejas daļā tiek uzcelts koka tornis. Baznīca ir apjumta ar betona kārniņiem. 1919. gadā lielinieki izdemolēja baznīcu un iznīcināja arhīvu. 1920. gadā draudze atjaunoja baznīcu un iegādājās jaunu zvanu. Mazās ietilpības un vecuma dēļ koka baznīca 1931. gadā tika nojaukta. Tās vietā pēc būvinženiera J. Cīruļa projekta neogotiskā stilā no sarkaniem ķiegeļiem tika uzcelta Svētās Vienības baznīca ar 312 sēdvietām. 1938. gada 1. janvārī bija reģistrēti 555 draudzes locekļi. Pēc otrā pasaules kara draudzes darbība panīka un PSRS laikā dievnams tika izmantots kā kino nomas un demonstrēšanas zāle. Draudzes darbības atjaunošana tika aizsākta 1989. gadā. 1993. gadā baznīcas tornī no jauna tika uzstādīts krusts, bet baznīca draudzei atpakaļ atdota 1994. gadā. 1994. gadā baznīcas nosaukums no Svētās Vienības tika izmainīts uz Svēto Trīsvienību. Pēdējos gados ir notikuši šī dievnama atjaunošanas darbi.
 Transports
 Viens no noteicošajiem faktoriem pilsētas attīstībā ir bijis starptautisku ceļu un dzelzceļu krustpunkts. Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnija, kuru uzbūvēja 1860. gadā, bija pirmā dzelzceļa līnija Latvijā, tā gāja caur Rēzekni. Šī un vēlāk, 1904. gadā uzbūvētā Maskavas — Ventspils dzelzceļa līnija, bija vieni no Rēzeknes pilsētas attīstību veicinošākajiem faktoriem, kas būtiski ietekmēja iedzīvotāju skaita pieaugumu pilsētā.
 Rēzekne atrodas starptautiskas nozīmes autoceļu — E22, E262 krustpunktā un valsts augstākās kategorijas autoceļu A12, A13 un A15. Tā ir arī reģionālas nozīmes autoceļu P36, P54 un P55 krustpunkts. Līdz ar pilsētas apvedceļa izbūvi 20. gs. otrajā pusē, liela daļā transporta tika novirzīta pa to, tādējādi atbrīvojot pilsētas centru no tranzītkravām.
 Rēzeknē ir 136 ielas. Garākā no tām ir galvenā iela, Atbrīvošanas aleja (5,5 km), kas, izejot cauri visai pilsētai, savieno tās ziemeļu un dienvidrietumu robežu.
 Sabiedriskais transports
 Pasažieru pārvadājumus Rēzeknes pilsētā veic pašvaldībai piederošais uzņēmums SIA „Rēzeknes satiksme”. No 2012. gada 1. janvāra sabiedriskais transports pa pilsētas ielām kursē 19 maršrutos. Autoparkā ir 27 Ikarus E91 un 2 MAN NL 202 autobusi.
 Pilsētā ir autoosta un divas dzelzceļa stacijas — Rēzekne I un Rēzekne II. Pasažieru pārvadājumi notiek tikai no stacijas Rēzekne II. No tās notiek regulāra pasažieru satiksme uz Rīgu un Zilupi, kā arī tā ir starptautiskā vilciena maršruta Maskava—Rīga pieturvieta (starptautiskie vilcieni atcelti kopš 2020. gada). Pasažieru satiksmei tiek izmantota dzelzceļa līnija Krustpils—Rēzekne II un dzelzceļa līnija Rēzekne II—Zilupe.
 Rēzekne šodien
 Rēzekne var lepoties ar tādām rūpniecības nozarēm kā mašīnbūve un kokapstrāde. Tā ir nozīmīgs dzelzceļa un autotransporta mezgls, vārti starp Austrumiem un Dienvidiem.
 Šodien Rēzekne ir Latgales kultūras un izglītības centrs.
 Pašlaik Rēzeknē ir aizsākti vērienīgi projekti. 2013. gada pavasarī ekspluatācijā nodota jaunā Rēzeknes koncertzāle, kas ir pirmā jaunuzvbūvētā akustiskā koncertzāle Latvijā pēc neatkarības atgūšanas.
 Sports
 Rēzeknē dzimusi šķēpmetēja un godalgotā trenere Valentīna Eiduka, šaha lielmeistars Ilmārs Starostīts, Eiropas junioru čempionāta, Eiropas kausa un Eiropas U23 čempionāta zelta medaļu ieguvēja Aiga Grabuste, kura ir piedalījusies arī divās olimpiskajās spēlēs Pekinā un Londonā. Tāpat Rēzeknē dzimis Latvijas izlases futbolists Edgars Gauračs, Latvijas izlases basketbolisti Kaspars Cipruss, Žanis Peiners (šobrīd spēlē Atēnu PAOK) un Artjoms Butjakovs (jauniešu izlase), biatloniste Žanna Juškāne un vieglatlēte Gunta Vaičule.
 Stadioni, sporta laukumi un zāles
 Nozīmīgākā sporta infrastruktūra pilsētā ir Rēzeknes Sporta pārvaldes stadions, Olimpiskais centrs Rēzekne, Valsts robežsardzes koledžas sporta mācību centrs, Sporta pārvaldes peldbaseins, Rēzeknes tehnikuma sporta komplekss, Rēzeknes Valsts 1. ģimnāzijas sporta komplekss, Rēzeknes 2. vidusskolas sporta zāle, Rēzeknes 3. vsk., 4. vsk., 5. vsk. un 6. vsk. sporta kompleksi, kā arī Internātvidusskolas un valsts Poļu ģimnāzijas sporta zāle un laukums. Netālu no Olimpiskā centra darbojas boulinga klubs, bet kultūras un atpūtas centrā atrodas skeitparks. Rēzeknes pievārtē, Verēmu pagasta Greivuļos atrodas kartodroms.
 Lielākais sporta komplekss pilsētā ir Rēzeknes Sporta pārvaldes stadions — tajā ietilpst vieglatlētikas stadions ar sešiem celiņiem, futbola laukums un tribīnes ar 978 skatītāju sēdvietam, norobežots tenisa korts un minifutbola laukums. Ziemā darbojas hokeja laukums.
 Pašreiz notiek Daudzfunkcionālā sporta kompleksa būvniecība (skatīt Olimpiskais centrs Rēzekne), kurā ietilps ledus halle, daudzfunkcionāla zāle, futbola laukums ar tribīnēm, atklātais āra peldbaseins, kā arī citas treniņu zāles un viesnīca. Olimpiskā centra būvniecība uzsākta 2013. gadā ar realizāciju trīs kārtās — vispirms futbola stadions ar tribīnēm, tad viesnīca un peldbaseins (25m garš ar 5 celiņiem), bet pēdējā kārtā — daudzfunkcionāla zāle (ar tribīnēm 727 vietām) un hokeja halle (tribīnes ar 586 vietām). Pēc ledus halles pabeigšanas Rēzeknē atradīsies otrā ledus halle Latgales reģionā.
 Komandu sporta veidi
 No komandu sporta veidiem Rēzeknē ir pārstāvēts basketbols, futbols, florbols, hokejs un volejbols, bet augstākā līmenī spēlē vien futbola klubs Rēzeknes FA/BJSS (1. līga, jeb otrā augstākā divīzija Latvijā), kā arī basketbola klubs Ezerzeme/Rēzekne, kas spēlē LBL 2. divīzijā, kā arī volejbola Nacionālās līgas (pec spēka otrā) klubs VK Ezerzeme. Savukārt florbolaklubs Rēzeknes BJSS spēlē pēc spēka otrajā spēcīgākajā florbola līgā valstī. Augstākajās līgās (Latvijas Telpu futbola Virslīgas čempionāts) pašlaik spēlē tikai telpu futbola klubs "Rēzekne". Pēdējo reizi Latvijas futbola virslīgā spēlēja toreizējais FK "Dižvanagi". Hokeju Rēzeknē spēlē tikai amatieru komandas, turklāt līdz ledus halles atklāšanai visas sacīkstes norisinājušās uz atklāta ledus laukuma un ir stipri atkarīgas no laika apstākļiem. Pēc ledus halles uzcelšanas, Rēzeknē aktīvi, visas sezonas garumā darbojas BJSS hokeja sekcija, kā arī amatieru hokeja komandas.
 Rēzeknē infrastruktūra ļauj nodarboties ar basketbolu, volejbolu, rokas bumbu, telpu futbolu, florbolu, tenisu, šahu, vieglatlētiku, peldēšanu, hokeju, daiļslidošanu un mākslas vingrošanu, kā arī citiem sporta veidiem, ko nodrošina galvenokārt pilsētas Sporta pārvalde ar tās saistošo infrastruktūru un Olimpiskais centrs.
 Sadraudzības pilsētas
 Rēzeknei ir sadraudzības attiecības ar šādām pilsētām:
 Arendāle, Norvēģija
 Čenstohova, Polija
 Suvalki, Polija
 Vitebska, Baltkrievija
 Lainate, Itālija
 Pastavi, Baltkrievija
 Rēzeknē dzimušas ievērojamas personības
 Ebers Landaus (Eber Landau, 1878 — 1959), patologs, profesors Kauņas un Lozannas universitātēs.
 Jurijs Tiņanovs (Юрий Николаевич Тынянов, 1894 — 1943), rakstnieks.
 Ivans Zavoloko (1897 — 1984), etnogrāfs, publicists, pedagogs.
 Frīdrihs Ermlers (Фридрих Маркович Эрмлер, 1898 — 1967), kinorežisors.
 Jadviga Arcihovska (dzim. Matuseviča) (1924), holokausta upuru glābēja.
 Valdis Artavs (1928), dzejnieks satīriķis.
 Valentīna Eiduka (dzim. Bondare) (1937), šķēpa metēja, šķēpa mešanas trenere.
 Bruno Vasiļevskis (1939 — 1990), gleznotājs, Latvijas Mākslinieku savienības biedrs.
 Jakovs Pliners (1946), skolotājs, politiķis.
 Valentīna Šidlovska (1947), pedagoģijas maģistre, sabiedriska darbiniece.
 Vladimirs Arsentjevs (1951), mākslinieks, Maskavas olimpisko spēļu oficiālās emblēmas autors.
 Aija Kukule (1956), dziedātāja.
 Igors Šiškins (1959), politiskais darbinieks.
 Jānis Urbanovičs (1959), inženieris hidrotehniķis un politiķis.
 Ainārs Latkovskis (1967), politiķis
 Rihards Liukis (1969), Holivudas filmu vizuālo efektu autors, kinematogrāfs.
 Ilze Viņķele (1971), sociālā darbiniece, politiķe, bijusī LR labklājības ministre.
 Iveta Apkalna (1976), ērģelniece.
 Līga Graudumniece (1979), Mis Latvija '97.
 Ilmārs Starostīts (1979), starptautiskais lielmeistars šahā.
 Kristīne Opolais (1979), operdziedātāja, soprāns.
 Jaroslavs Streļčenoks (1979), jurists, Korupcijas novēršanas un apkarošanas biroja (KNAB) priekšnieks.
 Kaspars Cipruss (1982), Latvijas nacionālās basketbola izlases spēlētājs.
 Aiga Grabuste (1988), vieglatlēte — septiņcīņniece.
 Edgars Gauračs (1988), Latvijas nacionālās futbola izlases spēlētājs.
 Žanna Juškāne (1989), biatloniste.
 Žanis Peiners (1990), Latvijas nacionālās basketbola izlases spēlētājs.
 Artjoms Butjakovs (1991), Latvijas jauniešu basketbola izlases spēlētājs.
 Gunta Vaičule (dzim. Latiševa-Čudare) (1995), vieglatlēte
 Attēlu galerija
 Skatīt arī
 Rēzeknes pilskalns
 Rēzekne (upe)
 Rēzeknes ezers
 Atsauces
 Ārējās saites
 Rēzeknes vēsture
 Rēzeknes foto no putna lidojuma
 vecajās fotogrāfijās
 Skats uz Rēzeknes Atbrīvošanas Laukumu (WebCam), balticlivecam.com
 Блог "Заметки о еврейской Режице"
 Latgale


text:
 31.10.2013
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 L 291/43
 DEĊIŻJONI TAL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE
 Nru 82/2013
 tat-3 ta’ Mejju 2013
 li temenda l-Anness IX (Servizzi Finanzjarji) tal-Ftehim ŻEE
 IL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea (“il-Ftehim ŻEE”), u b’mod partikolari l-Artikolu 98 tiegħu,
 Billi:
 (1)
 Id-Direttiva 2012/23/UE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill tat-12 ta’ Settembru 2012 li temenda d-Direttiva 2009/138/KE (Solvibbiltà II) rigward id-data tat-traspożizzjoni tagħha u d-data tal-applikazzjoni tagħha, u d-data tat-tħassir ta’ ċerti Direttivi (1) għandha tiġi inkorporata fil-Ftehim ŻEE.
 (2)
 L-Anness IX tal-Ftehim ŻEE għandu għalhekk jiġi emendat skont dan,
 ADOTTA DIN ID-DEĊIŻJONI:
 Artikolu 1
 Dan li ġej jiżdied mal-punt 1 (id-Direttiva 2009/138/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill) tal-Anness IX tal-Ftehim ŻEE:
 “, kif emendant minn:
 —
 32012 L 0023: Id-Direttiva 2012/23/UE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill tat-12 ta’ Settembru 2012 (ĠU L 249, 14.9.2012, p. 1).”
 Artikolu 2
 It-testi tad-Direttiva 2012/23/UE bil-lingwa Islandiża u dik Norveġiża, li jiġu ppubblikati fis-Suppliment taż-ŻEE ta’ Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea, ikunu awtentiċi.
 Artikolu 3
 Din id-Deċiżjoni tidħol fis-seħħ fl-4 ta’ Mejju 2013, sakemm ikunu saru n-notifiki kollha skont l-Artikolu 103(1) tal-Ftehim ŻEE (*).
 Artikolu 4
 Din id-Deċiżjoni tiġi ppubblikata fit-Taqsima-ŻEE ta’ Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea, u fis-Suppliment ŻEE tiegħu.
 Magħmul fi Brussell, it-3 ta’ Mejju 2013.
 Għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEE
 Il-President
 Gianluca GRIPPA
 (1) ĠU L 249, 14.9.2012, p. 1.
 (*) L-ebda rekwiżiti kostituzzjonali ma huma indikati.