text:
4561. Sklep o zavrženju pobude za začetek postopka za oceno ustavnosti 44. člena Zakona o avtorski in sorodnih pravicah in Odločba o zavrnitvi ustavne pritožbe zoper sodbo Vrhovnega sodišča, stran 12945.
 1. Sodišči prve in druge stopnje sta ugodili zahtevku pritožnika (v pravdi tožnika), ki je zahteval, naj se tožencema, to je investitorju in projektantu dela avtobusne postaje Novo mesto, prepovejo pripravljalna ravnanja za projektiranje in samo projektiranje katerega koli dela avtobusne postaje ter vsaka uporaba že izdelanih projektov, naj se jima naloži njihova izročitev pritožniku v uničenje ter naj se – prvemu tožencu – prepove tudi vsaka gradnja na točno določenih parcelah na podlagi projektov, izdelanih v nasprotju z navedenim. Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da je pritožnik avtor idejne rešitve kompleksa avtobusne postaje (v nadaljevanju – kompleks AP),(1) za kar je bil nagrajen na javnem natečaju. Vendar je bila na podlagi njegovih načrtov zgrajena le t. i. prva faza kompleksa AP, do gradnje druge faze, torej trgovsko poslovnega objekta (»pročelna stavba«), ki je sicer tudi vsebovana v pritožnikovih načrtih, pa ni prišlo. Po stečaju prvotnega investitorja je investicijo prevzel prvi toženec, ki je z drugo toženko sklenil pogodbo o izdelavi projektne dokumentacije za trgovsko poslovni objekt, ki naj bi stal na zemljišču, kjer naj bi po zamisli pritožnika stala pročelna stavba. Projektna dokumentacija tožencev je bila izdelana mimo pritožnikove idejne zasnove druge faze kompleksa AP, vanjo na noben način ne posega in se hkrati ne dotika zgrajenih objektov prve faze kompleksa AP.
 12. Ustavno sodišče je v preteklosti večkrat obravnavalo primere, ko je šlo za kolizijo človekovih pravic različnih nosilcev (npr. za kolizijo pravic iz 34. in/ali 35. člena Ustave s pravicama iz 39. in/ali 59. člena Ustave ali za kolizijo pravic iz 35. in 36. člena Ustave s pravicami iz 33., 35. in 36. člena Ustave).(2) Pri tem je Ustavno sodišče razvilo pristop, po katerem lahko nosilca svoji pravici uresničujeta z zoženim dometom, tako da pri izvrševanju pravice enega ne pride do prekomernega posega v pravico drugega. Sodišče mora obseg izvrševanja vsake od nasproti si stoječih pravic zmanjšati na tisto mero, ki je nujna zaradi uresničitve človekove pravice drugega. Presoja, ali izvrševanje ene pravice že prekomerno omejuje izvrševanje druge, terja vrednostno tehtanje pomena obeh pravic in teže posega, oboje ob upoštevanju vseh okoliščin konkretnega primera.(3) Takšno metodo usklajevanja med (navideznimi) nasprotji med določbami Ustave o človekovih pravicah teorija imenuje praktična konkordanca in opozarja, da pri tem vprašanju še ne gre za posege v človekove pravice oziroma za njihovo omejevanje na podlagi tretjega odstavka 15. člena Ustave.(4) K pristopu po metodi praktične konkordance v avtorskem pravu posebej napeljuje 40. člen ZASP, ki določa, da je avtorska pravica neodvisna in skladna z lastninsko pravico ali drugimi pravicami na stvari, na kateri je avtorsko delo vsebovano, če ni z zakonom drugače določeno. Ker je veliko avtorskih del utelešenih v stvareh in so duhovne stvaritve lahko stopljene s svojim materialnim izrazom, postane stvar stična točka dveh pravic in pravnih vej, ki imata vsaka zase pomembna, izključna in lahko tudi medsebojno izključujoča se upravičenja.(5) Načelo neodvisnosti pomeni, da so pravice medsebojno neodvisne, hkrati pa vzajemno omejene z drugimi pravicami v okviru veljavnega pravnega reda. Taka sistemska umestitev pravic narekuje sklep, da so na abstraktni ravni enakopravne in hierarhije med njimi ni; obstaja le razvrščanje vsebin, ki določajo konkreten doseg vsake pravice.(6)
 13. Avtorsko pravico, tako kot druge pravice iz ustvarjalnosti, Ustava varuje v 60. členu. Pravice iz ustvarjalnosti so pravice »duhovne lastnine«, ki imajo temelj v delu, potrebnem in uporabljenem za stvaritev.(7) Vsebujejo premoženjska in osebnostna upravičenja; premoženjska se izvorno navezujejo na lastninsko pravico (33. člen Ustave), osebnostna pa na osebnostne pravice (35. člen Ustave).(8) Pravice iz ustvarjalnosti po svoji naravi zahtevajo ureditev načina svojega uresničevanja – in s tem natančno določitev svojega dometa – z zakonom (drugi odstavek 15. člena Ustave).(9) Ustavnemu sodišču se v tej zadevi ni treba podrobno opredeliti do vprašanja, kaj je ustavno varovano jedro avtorske pravice, ki izhaja že iz 60. člena Ustave, kaj pa so elementi avtorskopravnega režima, ki sicer izhajajo iz ZASP in mednarodnih pogodb, vendar jih Ustava sama po sebi ne zagotavlja. Gotovo je, da 60. člen Ustave zapoveduje vsaj: (1) glede premoženjske komponente avtorske pravice, da ima avtor absolutna izključujoča upravičenja do glavnih načinov premoženjskega izkoriščanja svoje stvaritve, s katerimi lahko prosto razpolaga, kar sicer še ne pomeni, da je vsak predstavljiv način izkoriščanja avtorskega dela ustavno varovan;(10) (2) glede osebnostne komponente avtorske pravice učinkovito ohranitev in spoštovanje osebnostnih vezi med avtorjem in njegovim delom, vključno s pravico do priznanja avtorstva in pravico do spoštovanja dela.(11)
 15. Vrhovno sodišče je navedena ključna stališča sprejelo pri ovrednotenju pritožnikovega zahtevka z vidika 19. in 33. člena ZASP, torej z vidika morebitnih kršitev pravice do spoštovanja dela in pravice do predelave. Ker se je bilo treba za pravilno uporabo teh določb opredeliti tudi do vprašanja, kaj sploh je (enovito) avtorsko delo kot predmet varstva, je Vrhovno sodišče implicitno razlagalo tudi 5. člen ZASP. Odločilo je, da bi dopustitev avtorju, da s sklicevanjem na domnevno enovitost in celovitost svojega avtorskega dela dejansko doseže gradnjo druge faze projekta po svojih načrtih (vsako drugačno dokončanje kompleksa AP na tujih nepremičninah pa prepove, tako da lahko lastnik izbira le med možnostjo, da ostane zemljišče nezazidano, in možnostjo slediti avtorjevi zamisli), pomenila nerazumno omejitev lastninske pravice lastnika zemljišča. S tem je dopustilo lastniku, da izvede drugo fazo kompleksa AP po svojih zamislih, če le fizično ne posega v zgrajeno prvo fazo in če se vsebinsko ne zgleduje po pritožnikovih načrtih druge faze. Drugače kot pri položajih, ko dve človekovi pravici stopata druga naproti drugi »goli«, torej pri položajih, ko za pravno pomembno dejansko stanje ni neposredno upoštevne zakonske ureditve, ki bi človekovi pravici podrobneje izpeljevala,(12) je Vrhovno sodišče v obravnavanem primeru razlagalo navedene določbe ZASP. Ker rešitev spora iz 5., 19. in 33. člena ZASP vendarle ne izhaja neposredno in na prvi pogled jasno, je Vrhovno sodišče moralo uporabiti Ustavo v smislu, da njegova razlaga ne bo prekomerno omejila niti avtorske niti lastninske pravice, kar je metodološki pristop, ki ne izhaja le iz do sedaj izraženih stališč Ustavnega sodišča, ampak tudi iz primerjalnega prava.(13) Pravna stroka in primerjalna sodna praksa sta razvili nekatere smernice za razreševanje kolizij med avtorsko in lastninsko pravico. Pomembni sta predvsem pravilo ohranitve bistvenih vsebin in pravilo omejenosti posegov.(14) Med interesi lastnika glede svobodnega ravnanja z lastno stvarjo so relativno bolj upoštevni in imajo večjo težo tisti, ki zadevajo njeno namembnost in funkcionalnost ter ekonomičnost arhitekturne rešitve, bistveno manj pa povsem estetske težnje lastnika.(15)
 16. Vsebinsko omejeni (11. točka obrazložitve te odločbe) preizkus Ustavnega sodišča je pokazal, da Vrhovno sodišče ni nedopustno omejilo pritožnikove avtorske pravice iz 60. člena Ustave oziroma se v tehtanju med avtorsko pravico na eni strani in lastninsko pravico na drugi strani razmerja med omenjenima ustavnima dobrinama ni opredelilo tako, da bi bila avtorska pravica v ustavnem smislu prekomerno omejena. Vrhovno sodišče je opravilo preizkus tehtanja med obravnavanima človekovima pravicama in se je zavedalo, da zavarovanje pravic investitorja povzroči omejevanje pravic pritožnika. Zavarovalo je interes lastnika nepremičnine, da določi, kakšen trgovsko poslovni objekt bo na njej stal,(16) v situaciji, ko pritožnik ni imel pogodbeno utemeljene pravice do izgradnje objekta po svojih zamislih, obenem pa je bila arhitekturna rešitev pročelne stavbe tožencev kot druga faza projekta kompleksa AP povsem samostojna in funkcionalno neodvisna od prve faze, zgrajene po pritožnikovih načrtih. Pri svojem projektu pročelne stavbe se toženca vsebinsko nista zgledovala in nista posegala v pritožnikovo rešitev istega objekta. To pomeni, da bistvo pritožnikovega zahtevka ni bilo prepovedati nepooblaščeno vsebinsko posnemanje ali skazitev določenega avtorskega dela, ampak doseči, da se na določenem zemljišču gradi le tisto, kar si je na začetku zamislil arhitekt, ali sploh nič. Odločitev Vrhovnega sodišča v veliki meri temelji na pravni oceni, da sta dve fazi kompleksa AP med seboj ločeni in funkcionalno neodvisni, tako da ne sestavljata enega celovitega avtorskega dela. V to oceno – ki je odločilno pogojena z ugotovljenim dejanskim stanjem in ki ni očitno nerazumna – Ustavno sodišče ne more posegati. V zvezi s stališčem Vrhovnega sodišča, da je zahtevek iz 19. člena ZASP moč uperiti le zoper lastnika primerka dela, je treba poudariti, da to stališče ni bilo odločilno za presojo, da pritožnik ne more uspeti s sklicevanjem na navedeni zakonski člen. Vrhovno sodišče je namreč menilo, da toženca sploh nista posegla v pritožnikovo avtorsko delo. Glede na vse navedeno z zavrnitvijo zahtevka pritožnika 60. člen Ustave ni bil kršen. Kršitve človekove pravice iz 60. člena Ustave pritožnik ne more utemeljiti niti s trditvijo, da izpodbijana sodba temelji na protiustavni določbi 44. člena ZASP. Kot je Ustavno sodišče pojasnilo v 9. točki obrazložitve te odločbe, 44. člen ZASP ni bil odločilen za zavrnitev pritožnikovega zahtevka (zato pritožniku tudi ni uspelo izkazati pravnega interesa za njegovo izpodbijanje).
 (1) Projekt, ki naj bi se zgradil v dveh fazah, je sestavljen iz avtobusne postaje v ožjem smislu (prva faza) in trgovsko poslovnega objekta (druga faza).
 (2) Glej npr. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-462/02 z dne 13. 10. 2004 (Uradni list RS, št. 120/04, in OdlUS XIII, 86); št. Up-422/02 z dne 10. 3. 2005 (Uradni list RS, št. 29/05, in OdlUS XIV, 36); št. Up-406/05 z dne 12. 4. 2007 (Uradni list RS, št. 35/07, in OdlUS XVI, 51); št. Up-636/07 z dne 17. 1. 2008 (Uradni list RS, št. 28/08, in OdlUS XVII, 22); št. Up-2940/07 z dne 5. 2. 2009 (Uradni list RS, št. 17/09) in št. Up-1391/07 z dne 10. 9. 2009 (Uradni list RS, št. 82/09).
 (3) Odločba Ustavnega sodišča št. Up-636/07.
 (4) F. Testen v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za podiplomske državne in evropske študije, Ljubljana 2002, str. 195.
 (5) M. Trampuž v: M. Trampuž, B. Oman in A. Zupančič, Zakon o avtorski in sorodnih pravicah s komentarjem, Gospodarski vestnik, Ljubljana 1997, str. 128.
 (6) Isto, str. 129.
 (7) Primerjaj pri M. Trampuž v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za podiplomske državne in evropske študije, Ljubljana 2002, str. 600.
 (8) Isto, str. 601–602.
 (9) Pri praktično vseh pravicah iz ustvarjalnosti imajo velik pomen tudi mednarodne pogodbe.
 (10) Podobno nemško Zvezno ustavno sodišče v sklepu št. 1 BvR 765/66 z dne 7. 7. 1971.
 (11) Zakonodajalcu so tudi v Nemčiji v zvezi z avtorskimi osebnostnimi pravicami postavljene ožje meje njegovega svobodnega ravnanja (glej pri F. Kosterhon, A. Binder, Urheberrecht für Architekten und Ingenieure, C.H. Beck, München 2003, str. 15).
 (12) Kot velja npr. za položaje, ko se novinar v svojem članku žaljivo ali domnevno žaljivo izrazi o javni osebnosti (odločba Ustavnega sodišča št. Up-1391/07).
 (13) Nemško Zvezno ustavno sodišče je pri ustavni presoji spora med najemodajalcem in najemnikom, ki je želel namestiti satelitsko napravo za sprejemanje turških televizijskih programov, zahtevalo, naj sodišča pri razlagi (dokaj splošnih) zakonskih določb o najemni pogodbi primerno upoštevajo tako najemodajalčevo temeljno pravico do lastnine kot najemnikovo temeljno pravico do informacijske svobode (sklep št. 1 BvR 1687/92 z dne 9. 2. 1994).
 (14) Iz prvega navedenega pravila izhaja, da je treba varovati bistvena upravičenja ene pravice in jim podrediti manj bistvena upravičenja druge pravice. Iz drugega navedenega pravila izhaja, da se lahko v konkretnih primerih omejitve ene pravice in s tem dopuščanje posameznih posegov iz naslova druge pravice pogojujejo z njihovo restriktivnostjo po vsebini, obsegu in trajanju (podrobneje M. Trampuž, Avtorsko pravo in likovna umetnost, Časopisni zavod Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 1996, str. 122–123).
 (15) F. Kosterhon, A. Binder, nav. delo, str. 121.
 (16) Torej ne gre za objekt, katerega primarna funkcija je estetske ali umetniške narave.