type: wikipedia

text:
Nicole Garcia (Orán, Argelia francesa (ahora Argelia); 22 de abril de 1946) es una actriz, directora y guionista francesa. Su película Selon Charlie participó en el Festival de Cannes de 2006.
 Filmografía
 Como actriz
 1968: Des garçons et des filles, dirigida por Étienne Périer.
 1975: Que la fête commence, dirigida por Bertrand Tavernier.
 1976: Le Corps de mon ennemi, dirigida por Henri Verneuil.
 1976: Duelle, dirigida por Jacques Rivette.
 1976: La Question, dirigida por Louis Heynemann.
 1977: Les Indiens sont encore loin, dirigida por Patricia Moraz.
 1978: Le Cavaleur, dirigida por Philippe de Broca.
 1978: Un papillon sur l'épaule, dirigida por Jacques Deray.
 1979: Le Mors aux dents, dirigida por Laurent Heynemann.
 1979: Operación Ogro, dirigida por Gillo Pontecorvo.
 1980: Mon oncle d'Amérique, dirigida por Alain Resnais.
 1981: Le Grand Paysage d'Alexis Droeven, dirigida por Jean Jacques Andrien.
 1981: Les Uns et les Autres, dirigida por Claude Lelouch.
 1981: Beau-père, dirigida por Bertrand Blier.
 1981: Qu'est-ce qui fait courir David ?, dirigida por Elie Chouraqui.
 1982: L' Honneur d'un capitaine, dirigida por Pierre Schoendoerffer.
 1982: Via degli specchi, dirigida por Giovanna Gagliardo.
 1983: A couteau tiré, dirigida por Roberto Faenza.
 1983: Les Mots pour le dire, dirigida por José Pinheiro.
 1983: Garçon!, dirigida por Claude Sautet.
 1984: Partenaires, dirigida por Claude s'Anna.
 1985: Death in a French Garden, dirigida por Michel Deville.
 1985: Le Quatrième pouvoir, dirigida por Serge Leroy.
 1986: Mort un dimanche de pluie, dirigida por Joël Santoni.
 1986: Un homme et une femme: vingt ans déjà, dirigida por Claude Lelouch.
 1987: La Lumière du lac, dirigida por Francesca Comencini.
 1990: Outremer, dirigida por Brigitte Roüan.
 1993: Aux petits bonheurs, dirigida por Michel Deville.
 1995: Fugueuses, dirigida por Nadine Trintignant.
 1999: Kennedy et moi, dirigida por Sam Karmann.
 2001: Betty Fisher et autres histoires, dirigida por Claude Miller.
 2002: Tristan, dirigida por Philippe Harel.
 2002: La Petite Lili, dirigida por Claude Miller.
 2002: Histoire de Marie et Julien, dirigida por Jacques Rivette.
 2004: Ne fais pas ça, dirigida por Luc Bondy.
 2004: Le Dernier jour, dirigida por Rodolphe Marconi.
 2007: Ma Place au soleil, dirigida por Eric de Montalier.
 2008: Les Bureaux de Dieu, dirigida por Claire Simon.
 2009: Bancs publics (Versailles Rive-Droite), dirigida por Bruno Podalydès.
 2021: Lupin (como Anne Pellegrini), serie de 2021 en Netflix, creada por George Kay y François Uzan.
 Como directora
 1986: 15 août
 1990: Un week-end sur deux
 1994: Le Fils préféré
 1998: Place Vendôme
 2002: El adversario
 2006: Selon Charlie
 2010: Un balcón sur la mer
 2013: Un beau dimanche
 2016: El sueño de Gabrielle
 Teatro
 1967 : Décibel de Julien Vartet; dirigida por Pierre Dux, théâtre de la Madeleine
 1968 : Adieu Berthe de John Murray et Allen Boretz; dirigida por Jacques Charon, théâtre des Bouffes-Parisiens
 1969 : Le Misanthrope de Molière; dirigida por Michel Vitold, théâtre du Vieux-Colombier
 1973 : Smoking ou Les Mauvais Sentiments de Jean-Pierre Bisson; dirigida por de l'auteur, Festival d'automne à Paris
 1974 : Tambours dans la nuit de Bertolt Brecht; dirigida por Robert Gironès, théâtre Mécanique
 1974 : Les Premières Communions de Jean-François Prévand d'après Alfred de Musset, George Sand; dirigida por Nicole García, Vincennes
 1974 : Les Caprices de Marianne de Alfred de Musset; dirigida por Jean-Pierre Bisson, Théâtre national de Strasbourg
 1975 : Cesare 1950 de Jean-Pierre Bisson; dirigida por de l'auteur, théâtre de Nice
 1975 : Suréna de Corneille; dirigida por Jean-Pierre Miquel, Teatro del Odéon
 1975 : Barbe-bleue et son fils imberbe de Jean-Pierre Bisson; dirigida por el autor, théâtre de Nice
 1976 : Élisabeth I; dirigida por Liviu Ciulei, théâtre national de Chaillot
 1977 : Oncle Vania de Anton Chejov; dirigida por Jean-Pierre Miquel, théâtre de l’Odéon
 1977 : Périclès, prince de Tyr de William Shakespeare; dirigida por Roger Planchon, TNP Villeurbanne
 1985 : Deux sur la balançoire de William Gibson; dirigida por Bernard Murat, Théâtre de la Madeleine
 1990 : Partage de midi de Paul Claudel; dirigida por Brigitte Jaques, théâtre de l'Atelier
 1995 : Scènes de la vie conjugale de Ingmar Bergman; dirigida por Stéphan Meldegg & Rita Russek, théâtre de la Madeleine
 2005 : La Chèvre ou qui est Sylvia? de Edward Albee; dirigida por Frédéric Bélier-Garcia, théâtre de la Madeleine
 2010 : De beaux lendemains de Russell Banks; dirigida por Emmanuel Meirieu, Nuits de Fourvière
 2012-2013 : La Mouette de Anton Chejov; dirigida por Frédéric Bélier-Garcia, Théâtre des Célestins.
 Referencias
 Enlaces externos
 Actrices de Francia
 Directoras de cine de Francia


text:
Gordianus II (Imperator Caesar Divi Maecii Marvilli Marcus Antonius Gordianus Sempronianus Romanus Africanus Iunior Augustus; sünninimi Marcus Antonius Gordianus Sempronianus; 192 – 12. aprill 238) oli Vana-Rooma keiser 22. märtsist 238 kuni tema surmani 12. aprill]il.
 Pärast Maximinus Thraxi võimuhaaramist 235. aastal jäi tema populaarsus väga väikseks ning 238. aastal (tuntud ka kui Kuue keisri aasta) korraldas Rooma senat Aafrika provintsis mässu, mille juhiks Gordianus I vastumeelselt hakkas. Kuna Gordianus I oli liiga vana, hakkas tema kaaskeisriks tema poeg Gordianus II. Kuigi mäss oli esialgu edukas ning pälvis toetust nii senatilt kui ka enamikult provintsidelt, hukkus Gordianus II vaid mõni päev hiljem Kartaago lähedal lahingus Numiidia asehalduri ja Thraxi toetaja Capelianuse vastu. Gordianus I poos ennast pärast lahingut üles.
 Kuna Gordianus II suri natuke aega enne enda isa on ta kõige lühema valitsemisajaga keiser Rooma Keisririigi ajaloos (mõlema valitsusaeg oli 21 päeva).
 Vana-Rooma keisrid
 Sündinud 192
 Surnud 238


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 31998L0059
 Richtlinie 98/59/EG des Rates vom 20. Juli 1998 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Massenentlassungen
 Amtsblatt Nr. L 225 vom 12/08/1998 S. 0016 - 0021
 RICHTLINIE 98/59/EG DES RATES vom 20. Juli 1998 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Massenentlassungen DER RAT DER EUROPÄISCHEN UNION -gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, insbesondere auf Artikel 100,auf Vorschlag der Kommission,nach Stellungnahme des Europäischen Parlaments (1),nach Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses (2),in Erwägung nachstehender Gründe:(1) Aus Gründen der Übersichtlichkeit und der Klarheit empfiehlt es sich, die Richtlinie 75/129/EWG des Rates vom 17. Februar 1975 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Massenentlassungen (3) zu kodifizieren.(2) Unter Berücksichtigung der Notwendigkeit einer ausgewogenen wirtschaftlichen und sozialen Entwicklung in der Gemeinschaft ist es wichtig, den Schutz der Arbeitnehmer bei Massenentlassungen zu verstärken.(3) Trotz einer konvergierenden Entwicklung bestehen weiterhin Unterschiede zwischen den in den Mitgliedstaaten geltenden Bestimmungen hinsichtlich der Voraussetzungen und des Verfahrens für Massenentlassungen sowie hinsichtlich der Maßnahmen, die die Folgen dieser Entlassungen für die Arbeitnehmer mildern könnten.(4) Diese Unterschiede können sich auf das Funktionieren des Binnenmarktes unmittelbar auswirken.(5) Die Entschließung des Rates vom 21. Januar 1974 über ein sozialpolitisches Aktionsprogramm (4) hat eine Richtlinie über die Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über Massenentlassungen vorgesehen.(6) Die auf der Tagung des Europäischen Rates in Straßburg am 9. Dezember 1989 von den Staats- und Regierungschefs von elf Mitgliedstaaten angenommene Gemeinschaftscharta der sozialen Grundrechte der Arbeitnehmer sieht unter Nummer 7 Unterabsatz 1 erster Satz und Unterabsatz 2, unter Nummer 17 Unterabsatz 1 und unter Nummer 18 dritter Gedankenstrich folgendes vor:"7. Die Verwirklichung des Binnenmarktes muß zu einer Verbesserung der Lebens- und Arbeitsbedingungen der Arbeitnehmer in der Europäischen Gemeinschaft führen [ . . . ].Diese Verbesserung muß, soweit nötig, dazu führen, daß bestimmte Bereiche des Arbeitsrechts, wie die Verfahren bei Massenentlassungen oder bei Konkursen, ausgestaltet werden.[ . . . ]17. Unterrichtung, Anhörung und Mitwirkung der Arbeitnehmer müssen in geeigneter Weise, unter Berücksichtigung der in den verschiedenen Mitgliedstaaten herrschenden Gepflogenheiten, weiterentwickelt werden.[ . . . ]18. Unterrichtung, Anhörung und Mitwirkung sind rechtzeitig vor allem in folgenden Fällen vorzusehen:[ - . . . ][ - . . . ]- bei Massenentlassungen;[ - . . . ];".(7) Daher muß auf diese Angleichung auf dem Wege des Fortschritts im Sinne des Artikels 117 EG-Vertrag hingewirkt werden.(8) Es empfiehlt sich, im Hinblick auf die Berechnung der Zahl der Entlassungen gemäß der Definition der Massenentlassungen im Sinne dieser Richtlinie den Entlassungen andere Arten einer Beendigung des Arbeitsverhältnisses, die auf Veranlassung des Arbeitgebers erfolgt, gleichzustellen, sofern die Zahl der Entlassungen mindestens fünf beträgt.(9) Es sollte vorgesehen werden, daß diese Richtlinie grundsätzlich auch für Massenentlassungen gilt, die aufgrund einer auf einer gerichtlichen Entscheidung beruhenden Einstellung der Tätigkeit eines Betriebs erfolgen.(10) Die Mitgliedstaaten sollten vorsehen können, daß die Arbeitnehmervertreter angesichts der fachlichen Komplexität der Themen, die gegebenenfalls Gegenstand der Information und Konsultation sind, Sachverständige hinzuziehen können.(11) Es sollte sichergestellt werden, daß die Informations-, Konsultations- und Meldepflichten des Arbeitgebers unabhängig davon gelten, ob die Entscheidung über die Massenentlassungen von dem Arbeitgeber oder von einem den Arbeitgeber beherrschenden Unternehmen getroffen wird.(12) Die Mitgliedstaaten sollten dafür Sorge tragen, daß den Arbeitnehmervertretern und/oder den Arbeitnehmern administrative und/oder gerichtliche Verfahren zur Durchsetzung der Verpflichtungen gemäß dieser Richtlinie zur Verfügung stehen.(13) Diese Richtlinie soll die Verpflichtungen der Mitgliedstaaten in bezug auf die in Anhang I Teil B angeführten Richtlinien und deren Umsetzungsfristen unberührt lassen -HAT FOLGENDE RICHTLINIE ERLASSEN:TEIL I Begriffsbestimmungen und Anwendungsbereich Artikel 1 (1) Für die Durchführung dieser Richtlinie gelten folgende Begriffsbestimmungen:a) "Massenentlassungen" sind Entlassungen, die ein Arbeitgeber aus einem oder mehreren Gründen, die nicht in der Person der Arbeitnehmer liegen, vornimmt und bei denen - nach Wahl der Mitgliedstaaten - die Zahl der Entlassungeni) entweder innerhalb eines Zeitraums von 30 Tagen- mindestens 10 in Betrieben mit in der Regel mehr als 20 und weniger als 100 Arbeitnehmern,- mindestens 10 v. H. der Arbeitnehmer in Betrieben mit in der Regel mindestens 100 und weniger als 300 Arbeitnehmern,- mindestens 30 in Betrieben mit in der Regel mindestens 300 Arbeitnehmern,ii) oder innerhalb eines Zeitraums von 90 Tagen mindestens 20, und zwar unabhängig davon, wie viele Arbeitnehmer in der Regel in dem betreffenden Betrieb beschäftigt sind,beträgt;b) "Arbeitnehmervertreter" sind die Arbeitnehmervertreter nach den Rechtsvorschriften oder der Praxis der Mitgliedstaaten.Für die Berechnung der Zahl der Entlassungen gemäß Absatz 1 Buchstabe a) werden diesen Entlassungen Beendigungen des Arbeitsvertrags gleichgestellt, die auf Veranlassung des Arbeitgebers und aus einem oder mehreren Gründen, die nicht in der Person der Arbeitnehmer liegen, erfolgen, sofern die Zahl der Entlassungen mindestens fünf beträgt.(2) Diese Richtlinie findet keine Anwendung aufa) Massenentlassungen im Rahmen von Arbeitsverträgen, die für eine bestimmte Zeit oder Tätigkeit geschlossen werden, es sei denn, daß diese Entlassungen vor Ablauf oder Erfuellung dieser Verträge erfolgen;b) Arbeitnehmer öffentlicher Verwaltungen oder von Einrichtungen des öffentlichen Rechts (oder in Mitgliedstaaten, die diesen Begriff nicht kennen, von gleichwertigen Stellen);c) Besatzungen von Seeschiffen.TEIL II Information und Konsultation Artikel 2 (1) Beabsichtigt ein Arbeitgeber, Massenentlassungen vorzunehmen, so hat er die Arbeitnehmervertreter rechtzeitig zu konsultieren, um zu einer Einigung zu gelangen.(2) Diese Konsultationen erstrecken sich zumindest auf die Möglichkeit, Massenentlassungen zu vermeiden oder zu beschränken, sowie auf die Möglichkeit, ihre Folgen durch soziale Begleitmaßnahmen, die insbesondere Hilfen für eine anderweitige Verwendung oder Umschulung der entlassenen Arbeitnehmer zum Ziel haben, zu mildern.Die Mitgliedstaaten können vorsehen, daß die Arbeitnehmervertreter gemäß den innerstaatlichen Rechtsvorschriften und/oder Praktiken Sachverständige hinzuziehen können.(3) Damit die Arbeitnehmervertreter konstruktive Vorschläge unterbreiten können, hat der Arbeitgeber ihnen rechtzeitig im Verlauf der Konsultationena) die zweckdienlichen Auskünfte zu erteilen undb) in jedem Fall schriftlich folgendes mitzuteilen:i) die Gründe der geplanten Entlassung;ii) die Zahl und die Kategorien der zu entlassenden Arbeitnehmer;iii) die Zahl und die Kategorien der in der Regel beschäftigten Arbeitnehmer;iv) den Zeitraum, in dem die Entlassungen vorgenommen werden sollen;v) die vorgesehenen Kriterien für die Auswahl der zu entlassenden Arbeitnehmer, soweit die innerstaatlichen Rechtsvorschriften und/oder Praktiken dem Arbeitgeber die Zuständigkeit dafür zuerkennen;vi) die vorgesehene Methode für die Berechnung etwaiger Abfindungen, soweit sie sich nicht aus den innerstaatlichen Rechtsvorschriften und/oder Praktiken ergeben.Der Arbeitgeber hat der zuständigen Behörde eine Abschrift zumindest der in Unterabsatz 1 Buchstabe b) Ziffern i) bis v) genannten Bestandteile der schriftlichen Mitteilung zu übermitteln.(4) Die Verpflichtungen gemäß den Absätzen 1, 2 und 3 gelten unabhängig davon, ob die Entscheidung über die Massenentlassungen von dem Arbeitgeber oder von einem den Arbeitgeber beherrschenden Unternehmen getroffen wurde.Hinsichtlich angeblicher Verstöße gegen die in dieser Richtlinie enthaltenen Informations-, Konsultations- und Meldepflichten findet der Einwand des Arbeitgebers, das für die Massenentlassungen verantwortliche Unternehmen habe ihm die notwendigen Informationen nicht übermittelt, keine Berücksichtigung.TEIL III Massenentlassungsverfahren Artikel 3 (1) Der Arbeitgeber hat der zuständigen Behörde alle beabsichtigten Massenentlassungen schriftlich anzuzeigen.Die Mitgliedstaaten können jedoch vorsehen, daß im Fall einer geplanten Massenentlassung, die aufgrund einer gerichtlichen Entscheidung über die Einstellung der Tätigkeit des Betriebs erfolgt, der Arbeitgeber diese der zuständigen Behörde nur auf deren Verlangen schriftlich anzuzeigen hat.Die Anzeige muß alle zweckdienlichen Angaben über die beabsichtigte Massenentlassung und die Konsultationen der Arbeitnehmervertreter gemäß Artikel 2 enthalten, insbesondere die Gründe der Entlassung, die Zahl der zu entlassenden Arbeitnehmer, die Zahl der in der Regel beschäftigten Arbeitnehmer und den Zeitraum, in dem die Entlassungen vorgenommen werden sollen.(2) Der Arbeitgeber hat den Arbeitnehmervertretern eine Abschrift der in Absatz 1 genannten Anzeige zu übermitteln.Die Arbeitnehmervertreter können etwaige Bemerkungen an die zuständige Behörde richten.Artikel 4 (1) Die der zuständigen Behörde angezeigten beabsichtigten Massenentlassungen werden frühestens 30 Tage nach Eingang der in Artikel 3 Absatz 1 genannten Anzeige wirksam; die im Fall der Einzelkündigung für die Kündigungsfrist geltenden Bestimmungen bleiben unberührt.Die Mitgliedstaaten können der zuständigen Behörde jedoch die Möglichkeit einräumen, die Frist des Unterabsatzes 1 zu verkürzen.(2) Die Frist des Absatzes 1 muß von der zuständigen Behörde dazu benutzt werden, nach Lösungen für die durch die beabsichtigten Massenentlassungen aufgeworfenen Probleme zu suchen.(3) Soweit die ursprüngliche Frist des Absatzes 1 weniger als 60 Tage beträgt, können die Mitgliedstaaten der zuständigen Behörde die Möglichkeit einräumen, die ursprüngliche Frist auf 60 Tage, vom Zugang der Anzeige an gerechnet, zu verlängern, wenn die Gefahr besteht, daß die durch die beabsichtigten Massenentlassungen aufgeworfenen Probleme innerhalb der ursprünglichen Frist nicht gelöst werden können.Die Mitgliedstaaten können der zuständigen Behörde weitergehende Verlängerungsmöglichkeiten einräumen.Die Verlängerung ist dem Arbeitgeber vor Ablauf der ursprünglichen Frist des Absatzes 1 mitzuteilen und zu begründen.(4) Die Mitgliedstaaten können davon absehen, diesen Artikel im Fall von Massenentlassungen infolge einer Einstellung der Tätigkeit des Betriebs anzuwenden, wenn diese Einstellung aufgrund einer gerichtlichen Entscheidung erfolgt.TEIL IV Schlußbestimmungen Artikel 5 Diese Richtlinie läßt die Möglichkeit der Mitgliedstaaten unberührt, für die Arbeitnehmer günstigere Rechts- oder Verwaltungsvorschriften anzuwenden oder zu erlassen oder für die Arbeitnehmer günstigere tarifvertragliche Vereinbarungen zuzulassen oder zu fördern.Artikel 6 Die Mitgliedstaaten sorgen dafür, daß den Arbeitnehmervertretern und/oder den Arbeitnehmern administrative und/oder gerichtliche Verfahren zur Durchsetzung der Verpflichtungen gemäß dieser Richtlinie zur Verfügung stehen.Artikel 7 Die Mitgliedstaaten teilen der Kommission den Wortlaut der wichtigsten Rechts- und Verwaltungsvorschriften mit, die sie im Anwendungsbereich dieser Richtlinie erlassen oder bereits erlassen haben.Artikel 8 (1) Die in Anhang I Teil A aufgeführten Richtlinien werden aufgehoben; dies berührt nicht die Verpflichtungen der Mitgliedstaaten hinsichtlich der in Anhang I Teil B aufgeführten Umsetzungsfristen.(2) Bezugnahmen auf die aufgehobenen Richtlinien gelten als Bezugnahmen auf die vorliegende Richtlinie und sind nach Maßgabe der Entsprechungstabelle in Anhang II zu lesen.Artikel 9 Diese Richtlinie tritt am zwanzigsten Tag nach ihrer Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften in Kraft.Artikel 10 Diese Richtlinie ist an die Mitgliedstaaten gerichtet.Geschehen zu Brüssel am 20. Juli 1998.Im Namen des RatesDer PräsidentW. MOLTERER(1) ABl. C 210 vom 6. 7. 1998.(2) ABl. C 158 vom 26. 5. 1997, S. 11.(3) ABl. L 48 vom 22. 2. 1975, S. 29. Richtlinie zuletzt geändert durch die Richtlinie 92/56/EWG (ABl. L 245 vom 26. 8. 1992, S. 3).(4) ABl. C 13 vom 12. 2. 1974, S. 1.ANHANG I TEIL A Aufgehobene Richtlinien (gemäß Artikel 8) Richtlinie 75/129/EWG des Rates und ihre Änderung:Richtlinie 92/56/EWG des Rates.TEIL B Fristen für die Umsetzung in innerstaatliches Recht (gemäß Artikel 8) >PLATZ FÜR EINE TABELLE>ANHANG II >PLATZ FÜR EINE TABELLE>


text:
 EUROPSKA
 KOMISIJA
 Bruxelles, 22.6.2015.
 COM(2015) 305 final
 2015/0136 (NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o ratifikaciji i pristupanju država članica u ime Unije Protokolu iz 2010. uz
 Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom opasnih
 i štetnih tvari morem, u odnosu na aspekte povezane s pravosudnom suradnjom u
 građanskim stvarima
 HR HR
 ---pagebreak--- OBRAZLOŽENJE
 1. KONTEKST PRIJEDLOGA
 1.1. Uvod
 Odgovornost i naknada štete koje proizlaze iz posebnih vrsta aktivnosti prijevoza
 brodovima uređene su na međunarodnoj razini nizom konvencija Međunarodne
 pomorske organizacije (dalje u tekstu „IMO”) koje se oslanjaju na ista glavna načela.
 Ta su načela: stroga odgovornost brodovlasnika, obvezno osiguranje za pokriće šteta
 nastalih trećim stranama, pravo oštećenih osoba da odštetu traže izravno od
 osiguravatelja, ograničenje odgovornosti i, u slučaju nafte i opasnih i štetnih tvari
 (dalje u tekstu „HNS”), poseban fond za naknade iz kojeg se plaćaju štete ako te štete
 premašuju limite odgovornosti brodovlasnika.
 Međunarodna konvencija o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom
 opasnih i štetnih tvari morem iz 1996. (dalje u tekstu „Konvencija HNS iz 1996.”)
 zadnja je od konvencija IMO-a kojima se uređuje odgovornost za koju se još čeka da
 je ratificiraju države kako bi stupila na snagu. Riječ je o važnom elementu
 međunarodnog režima odgovornosti na moru, posebno stoga što je prijevoz HNS-a
 morem, uključujući ukapljeni prirodni plin (LNG) i ukapljeni naftni plin (LPG),
 trgovačka grana u ekspanziji i predstavlja značajan dio pomorskog prometa.
 Protokolom iz 2010. (dalje u tekstu „Protokol iz 2010.”) uz Konvenciju HNS iz
 1996. uključene su potrebne izmjene kako bi se riješili problemi koji su uočeni u
 Konvenciji HNS iz 1996. Protokol iz 2010. i odredbe Konvencije, kako su
 izmijenjene Protokolom, moraju se čitati, tumačiti i primjenjivati zajedno kao
 jedinstveni instrument, u skladu s člankom 2. i člankom 18. Protokola. Pročišćeni
 tekst Protokola izradilo je tajništvo IMO-a, a IMO ga je prihvatio 2011. na
 98. sjednici Pravnog odbora IMO-a te se taj tekst naziva „Konvencija HNS iz 2010.”.
 Konvencija HNS iz 2010, kao jedinstveni, pročišćeni instrument Konvencije, počet
 će proizvoditi učinke kad Protokol iz 2010. stupi na snagu.
 U skladu s člankom 20. stavkom 8. Protokola (članak 45. stavak 8. Konvencije HNS
 iz 2010.), potpisivanjem, ratifikacijom ili prihvaćanjem Protokola iz 2010. od strane
 države poništavaju se sva prijašnja potpisivanja i ratifikacije te države Konvencije
 HNS iz 1996.
 Ni Konvencija HNS iz 1996. ni Protokol iz 2010. uz Konvenciju HNS nisu stupili na
 snagu. Navedeni protokol do danas nije potpisala nijedna ugovorna stranka.
 Važno je napomenuti da čin obvezivanja odredbama Protokola iz 2010. mora biti
 popraćen podnošenjem podataka dobivenih tijekom prethodne kalendarske godine o
 ukupnoj količini doprinašajućeg tereta tih tvari, u skladu s člankom 20. stavkom 4.
 Protokola iz 2010. (članak 45. stavak 4. Konvencije HNS iz 2010.). Taj preduvjet
 glavni je razlog zašto nijedna država još nije ratificirala Konvenciju.
 Nakon što je u okviru IMO donesen Protokol iz 2010. uz Konvenciju HNS, skupina
 država, uz pomoć tajništva Međunarodnih fondova za naknadu štete od zagađenja
 naftom (dalje u tekstu: „IOPC fondovi”), sastavila je skup smjernica za izvješćivanje
 o doprinašajućem teretu HNS-a. Te je smjernice prihvatio pravni odbor IMO-a na
 HR 2 HR
 ---pagebreak--- svojem stotom sastanku 19. travnja 2013.1, čime je riješena glavna tehnička
 poteškoća s ratifikacijom Konvencije.
 U cilju pripremanja ratifikacije, na sto prvom sastanku pravnog odbora IMO-a
 sastavljena je skupina za korespondenciju HNS-a kako bi se državama pomoglo u
 uspostavljanju postupaka za provedbu Konvencije, a posebno za izvješćivanje o
 doprinašajućem teretu HNS-a. Niz država članica EU-a i Europska komisija članovi
 su te skupine.
 1.2. Nadležnosti EU-a i posljedice
 U skladu s pravilima o vanjskoj nadležnosti Unije kako su utvrđena u članku 3.
 stavku 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije („UFEU”), Protokol iz 2010. i
 ubuduće Konvencija HNS iz 2010. u isključivoj su nadležnosti Unije jer utječu na
 zajednička pravila Unije i mijenjaju njihovo područje primjene.
 Kako je opisano u odjeljku 1.4. ovog Memoranduma, sklapanje Protokola iz 2010. uz
 Konvenciju utjecalo bi na područje primjene i pravila Direktive 2004/35/EZ o
 odgovornosti za okoliš u u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu2. Osim
 toga, zbog razloga navedenih u odjeljku 1.5. u nastavku, sklapanje Protokola iz 2010.
 utjecalo bi na pravila utvrđena u Uredbi (EU) br. 1215/2012 o nadležnosti,
 priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
 (preinačena Uredba Bruxelles I.)3.
 Potonjim preklapanjem između pravila Konvencije, kako je izmijenjena, i pravila
 utvrđenih u Uniji u pogledu pravosudne suradnje u građanskim i trgovačkim stvarima
 također je stvorena pravna osnova za Odluku Vijeća 2002/971/EZ o ovlašćivanju
 država članica da u interesu Zajednice ratificiraju Međunarodnu konvenciju o
 odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom štetnih i opasnih tvari morem, iz
 1996. (Konvencija HNS) ili da joj pristupe4. Međutim, kako je utvrđeno u uvodu,
 Protokolom iz 2010. izmijenjena je Konvencija HNS iz 1996. te je Konvencija HNS iz
 2010. pročišćeni instrument koji proizlazi iz te izmjene. Stoga je učinak Konvencije
 HNS iz 2010. na pravila EU-a potrebno ocijeniti u svjetlu razvoja događaja u pravnom
 poretku Unije nakon donošenja Odluke Vijeća 2002/971/EZ.
 U nedostatku klauzule REIO (regionalna organizacija za gospodarsku integraciju) u
 tekstu Konvencije ili u Protokolu, isključivu nadležnost Unije za sklapanje Protokola
 iz 2010. ne može izvršavati sama Unija kao zaseban pravni subjekt. Stoga države
 članice podliježu obvezi sklapanja tog međunarodnog sporazuma u ime Unije. Budući
 da se Protokol iz 2010. odnosi na pitanja u isključivoj nadležnosti EU-a, države
 članice ne mogu samostalno odlučiti o potpisivanju i ratifikaciji tog Protokola. One to
 mogu učiniti, u ime Unije, samo na prijedlog Komisije i nakon odobrenja Vijeća i uz
 suglasnost Europskog parlamenta, u skladu s člankom 218. stavkom 6. točkom (a)
 UFEU-a.
 1.3. Pojedinosti o Konvenciji
 1
 Stoti sastanak pravnog odbora IMO-a (IMO LEG), LEG 100/14, „Izvješće sa stotog sastanka pravnog
 odbora”, str. 5. – 6.; LEG 100/3, podnesak Kanade o „Praćenju provedbe Protokola HNS, 2010.”,
 Prilog 2.: „Smjernice za izvješćivanje pri podnošenju podataka o doprinašajućem teretu HNS-a”.
 2
 SL L 143, 30.4.2004., str. 56. .
 3
 SL L 351, 20.12.2012., str. 1. .
 4
 Odluka Vijeća 2002/971/EZ od 18. studenoga 2002. o ovlašćivanju država članica da u interesu
 Zajednice ratificiraju Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom
 štetnih i opasnih tvari morem, iz 1996. (Konvencija HNS) ili da joj pristupe, SL L 337, 13.12.2002.,
 str. 55.
 HR 3 HR
 ---pagebreak--- Protokol iz 2010. te time ujedno i pročišćena Konvencija HNS iz 2010. stupit će na
 snagu 18 mjeseci nakon što ga je ratificiralo najmanje 12 država, od kojih su četiri s
 po najmanje dva milijuna bruto tona jedinica, te nakon što se odgovarajući podaci o
 doprinašajućem teretu podnesu glavnom tajniku IMO-a, prema potrebi, u kojima je
 prikazano najmanje 40 milijuna tona tereta koji je zaprimljen u tim državama tijekom
 prethodne kalendarske godine i kojim se doprinosi ukupnom računu HNS-a. Uvjeti za
 stupanje na snagu isti su kao i za Konvenciju HNS iz 1996.
 Glavne promjene između Konvencije HNS iz 1996. i Konvencije HNS iz 2010. su
 sljedeće:
 (a) iz definicije doprinašajućeg tereta u fond HNS-a isključen je pakirani HNS, a
 šteta koju prouzroči pakirani HNS i dalje je pokrivena dvostupanjskim
 sustavom naknade utvrđenim Konvencijom (članak 1. stavak 10. Konvencije
 HNS iz 2010.);
 (b) povećava se limit za odgovornost brodovlasnika za brodove kojima se prevozi
 pakirani HNS, u cilju boljeg rješenja pitanja isključivanja pakiranog HNS-a iz
 kategorije doprinašajućeg tereta u fond HNS-a (članak 9. stavak 1. točka (b)
 Konvencije HNS iz 2010.);
 (c) fizički primatelj ukapljenog prirodnog plina je sada odgovorna stranka koja
 plaća odgovarajuće doprinose u fond HNS-a, osim ako je drukčije dogovoreno
 između titulara i primatelja (članak 19. (1.bis) Konvencije HNS);
 (d) isplata naknade štete iz fonda HNS-a u slučaju incidenta koji je pokriven
 uvjetuje se ispunjavanjem obveze dotične države da dostavi izvješća o
 doprinašajućem teretu za sve godine koje su prethodile incidentu (članak 21.bis
 stavak 2. Konvencije HNS iz 2010.).
 Tim se promjenama uklanjaju glavne prepreke zbog kojih je proces ratifikacije
 Konvencije HNS iz 1996. bio blokiran.
 Područje primjene: Konvencija HNS iz 2010. primjenjuje se na zahtjeve za naknadu
 štete koja je nastala prijevozom HNS-a morem, osim u slučajevima zahtjeva koji se
 temelje na ugovoru o prijevozu robe ili putnika. Šteta koja je pokrivena Konvencijom
 uključuje svu štetu državnom području – uključujući teritorijalno more – države
 stranke, štetu nanesenu okolišu u isključivom gospodarskom pojasu države stranke,
 svu štetu – osim štete nanesene okolišu – koju je brod registriran u državi stranci
 prouzročio izvan državnog područja i teritorijalnog mora države stranke, kao i sve
 preventivne mjere koje su poduzete kako bi se navedene vrste štete smanjile na
 najmanju moguću mjeru. Ratni brodovi ili drugi brodovi koji su u vlasništvu države ili
 ih upotrebljava država za nekomercijalne svrhe isključeni su iz područja primjene
 Konvencije, osim ako predmetna država odluči drugačije. Osim toga, država može iz
 područja primjene ove Konvencije isključiti brodove ispod 200 bruto tona kojima se
 prevozi HNS isključivo u pakiranom obliku, dok putuju između luka ili instalacija te
 države. Potonje izuzeće može se također primjenjivati između dvije susjedne države
 ako postoji izričit sporazum obiju država. O takvim izuzećima koja se odnose na jednu
 ili dvije susjedne države mora se, prema potrebi, obavijestiti IMO.
 Glavni aspekti odgovornosti i naknade: Konvencijom HNS iz 2010. uspostavlja se
 stroga odgovornost vlasnika broda kojim se prevozi HNS za sve štete koje su
 uzrokovane incidentom povezanim s pomorskim prijevozom HNS-a koji je ukrcan na
 taj brod. Postoje ograničene iznimke za strogu odgovornost vlasnika, a da bi se one
 primijenile, teret dokazivanja je na vlasniku.
 HR 4 HR
 ---pagebreak--- Prema Konvenciji, stroga odgovornost popraćena je obvezom vlasnika da plati
 osiguranje ili pribavi drugo financijsko jamstvo u svrhu naknade moguće štete. U
 skladu s Konvencijom, države stranke moraju potvrditi da je takvo osiguranje ili
 financijsko jamstvo pribavljeno.
 Kako bi predmetna gospodarska grana podržala zahtjeve za strogu odgovornost i
 obvezno osiguranje, Konvencijom je također predviđeno pravo ograničenja
 odgovornosti vlasnika do 100 milijuna obračunskih jedinica za HNS koji se prevozi u
 rasutom stanju i 115 milijuna obračunskih jedinica za pakirani HNS. Osim toga, kao
 što je slučaj sa svim konvencijama o odgovornosti na moru, postoji odredba kojom se
 zabranjuje pravo traženja odštete od vlasnika broda za štetu obuhvaćenu Konvencijom
 HNS iz 2010. „drugačije nego u skladu s ovom Konvencijom”.
 Najveći doprinos ove Konvencije međunarodnom režimu odgovornosti i naknade štete
 za nesreće koje su prouzročene aktivnostima pomorskog prijevoza i, posebno,
 prijevozom HNS-a morskim putem radi trgovine, uspostavljanje je specijaliziranog
 fonda za naknadu štete. Cilj je fonda HNS-a plaćanje naknade svim osobama koje
 pretrpe štetu povezanu s prijevozom HNS-a morem, u mjeri u kojoj te osobe nisu
 mogle dobiti punu i odgovarajuću naknadu štete od vlasnika broda i njegova
 osiguravatelja. Više je okolnosti koje mogu prouzročiti takvu situaciju, konkretno
 nepostojanje odgovornosti vlasnika broda, financijska nesposobnost brodovlasnika i
 njegova osiguravatelja da podmire zahtjeve za naknadu štete u potpunosti, ili šteta
 koja premašuje limite odgovornosti brodovlasnika.
 Ukupan iznos za naknade štete koji je dostupan u okviru ovog dvostupanjskog sustava
 je 250 milijuna obračunskih jedinica (oko 310 milijuna EUR preračunato po
 današnjem tečaju). Kako bi taj iznos bio dostupan, Konvencijom HNS iz 2010.
 utvrđen je sustav doprinosa koje u fond HNS-a uplaćuju osobe koje zaprimaju HNS u
 svakoj državi stranci. Države stranke su pak odgovorne za točnost, pravovremenost i
 pravilnost izvješćivanja o doprinašajućem teretu fondu HNS-a; također je moguće da
 država odluči da će, umjesto subjekta koji zaprima HNS, ona sama platiti doprinose u
 fond.
 Zahtjevi i postupci pred sudovima države stranke: Konvencija HNS iz 2010.
 sadržava pravila o nadležnosti sudova države stranke u pogledu zahtjeva koje protiv
 vlasnika ili njegova osiguravatelja ili protiv fonda HNS-a podnose osobe koje su
 pretrpjele štetu koja je pokrivena Konvencijom. Priznavanje i izvršenje sudskih odluka
 sudova država stranaka također je pokriveno Konvencijom. Ti elementi, koji ostaju
 nepromijenjeni od Konvencije HNS iz 1996. imaju za cilj osiguravanje da se žrtve
 nesreća koje su pokrivene Konvencijom mogu osloniti na jasna proceduralna pravila i
 pravnu sigurnost kako bi njihovi zahtjevi bili uspješniji.
 1.4. Utjecaj na Direktivu 2004/35/EZ
 Od 2004., Direktiva 2004/35/EZ mjerodavni je propis u EU-u u odnosu na
 odgovornost subjekata profesionalnih aktivnosti, uključujući pomorski prijevoz, u
 pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu na državnom području i u vodama
 pod nadležnošću država članica.
 Područje primjene konvencija HNS iz 1996. i 2010. preklapa se s Direktivom, u mjeri
 u kojoj se odnosi na: i. štetu nanesenu okolišu u državnom području, uključujući
 teritorijalno more, države stranke (članak 3. točka (a) Konvencije HNS iz 2010.), ii.
 štetu nanesenu okolišu nastalu onečišćenjem u isključivom gospodarskom pojasu ili
 ekvivalentnom području (do 200 nautičkih milja od obale) države stranke (članak 3.
 HR 5 HR
 ---pagebreak--- točka (b) Konvencije HNS iz 2010.), i iii. „mjere prevencije, gdje god su poduzete,
 radi sprječavanja ili smanjivanja takve štete na najmanju moguću mjeru” (članak 3.
 točka (d) Konvencije HNS iz 2010.). Odgovarajuće odredbe Direktive su članak 2.
 stavak 1. o definiciji „štete za okoliš” i članak 2. stavak 10. o definiciji „preventivnih
 mjera”, u kombinaciji s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2008/56/EZ o
 uspostavljanju okvira za djelovanje Zajednice u području politike morskog okoliša5 i
 člankom 1. stavkom 1. Direktive 79/409/EEZ o pticama6 te člankom 2. stavkom 1.
 Direktive 92/43/EEZ o staništima7, kako je navedeno u „Smjernicama Komisije za
 osnivanje mreže Natura 2000 u morskom okolišu – primjena Direktive o staništima i
 Direktive o pticama”8. Definicije „štete za okoliš” u Konvenciji i Direktivi
 2004/35/EZ, iako se uvelike preklapaju, nisu iste. Međutim, u praksi, očekuje se da bi
 se Konvencijom trebalo težiti jednako visokim standardima za sanaciju štete nanesene
 okolišu kao i u Direktivi.
 Zbog preklapanja u području primjene Direktive 2004/35/EZ i Konvencije HNS iz
 2010., jasno je da se sklapanjem Protokola iz 2010. o izmjeni Konvencije HNS iz
 1996., čime se dobilo novi pravni tekst (tj. Konvencija HNS iz 2010.), utječe na
 postojeća pravila Unije.
 Nadalje, u Direktivi 2004/35/EZ izričito se upućuje na Konvenciju HNS iz 1996. i iz
 područja primjene Direktive isključuje sva šteta nastala zbog incidenta koji je
 obuhvaćen tom Konvencijom i svim njezinim budućim izmjenama, pod uvjetom da je
 Konvencija na snazi u dotičnoj državi članici (članak 4. stavak 2. Direktive
 2004/35/EZ i njezin Prilog IV.). Time se omogućuje da posebni međunarodni režimi
 kojima je obuhvaćena građanskopravna odgovornost koja proizlazi iz posebnih
 profesionalnih aktivnosti imaju prednost nad Direktivom, jer se smatraju
 učinkovitijima kad je riječ o pravovremenoj i odgovarajućoj dodjeli naknade za štetu
 nanesenu okolišu te prikladnijima za takve profesionalne aktivnosti. Protokol iz 2010.
 kao izmjena Konvencije HNS iz 1996. obuhvaćen je tim izuzećem iz Direktive
 2004/35/EZ; stoga je jasno da će se ratifikacijom ili pristupanjem Konvenciji utjecati
 na područje primjene postojećih pravila EU-a.
 Osim značajnog preklapanja pravila Konvencije i Direktive, postoji također i ključni
 prijepor koji definira učinak odredbi Konvencije na pravila Unije. Člankom 7.
 stavkom 4. Konvencije HNS (isti tekst u konvencijama iz 1996. i 2010.)
 onemogućavaju se svi zahtjevi za naknadu štete od vlasnika broda koji su podneseni
 na bilo koji drugi način ili pred drugom institucijom osim onih koji su propisani
 Konvencijom. To znači da se Direktiva ne može primjenjivati uz Konvenciju u
 pogledu odgovornosti vlasnika broda za naknadu štete nastale HNS-om; stoga je
 područje primjene Direktive ograničeno Konvencijom, što je relevantno za potrebe
 sklapanja Protokola iz 2010. od strane država članica.
 1.5. Posljedice za Uredbu (EU) br. 1215/2012 (preinačena Uredba (EZ) br. 44/2001 –
 „Bruxelles I.”)
 U poglavlju IV. Konvencije HNS iz 2010. utvrđuju se pravila postupanja koja se
 odnose na zahtjeve i postupke u skladu s Konvencijom pred sudovima država
 stranaka. Posebno, člancima 38., 39. i 40. Konvencije utvrđuju se pravila o nadležnosti
 5
 SL L 164, 25.6.2008., str. 19.
 6
 Direktiva Vijeća 79/409/EEZ o zaštiti divljih ptica, SL L 103, 25.4.1979., str. 1.
 7
 Direktiva Vijeća 92/43/EEZ o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore, SL L 206, 22.7.1992.,
 str. 7.
 8
 http://ec.europa.eu/environment/nature/natura2000/marine/docs/marine_guidelines.pdf
 HR 6 HR
 ---pagebreak--- sudova i priznavanju i izvršenju sudskih odluka. Ti su članci identični člancima 38.,
 39. i 40. Konvencije HNS iz 1996. koji su bili pravna osnova za isključivu nadležnost
 Zajednice i temelj za Odluku Vijeća 2002/971/EZ.
 Uredbom (EU) br. 1215/2012 utvrđuju se pravila o nadležnosti, priznavanju i
 izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima među državama
 članicama EU-a, a gore navedene odredbe Konvencije – ako stupe na snagu – mogu
 utjecati na pravila Uredbe. „Prijedlog Odluke Vijeća kojom se države članice
 ovlašćuju za ratifikaciju, u interesu Europske zajednice, Međunarodne konvencije o
 odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom opasnih i štetnih tvari morem,
 1996. (‚Konvencija HNS’)”, COM (2001) 674 završna verzija9, sadrži detaljan pregled
 i objašnjenja preklapanja između poglavlja IV. Konvencije i Uredbe Bruxelles I.
 (Uredba (EZ) br. 44/200110).
 Uz navedeno, članci 37., 41. i 42. u poglavlju IV. Konvencije HNS iz 2010. pomoćne
 su prirode i kao takvi ne mogu stajati samostalno, niti ih se može primjenjivati
 odvojeno od drugih odredbi Konvencije. Stoga je cijelo poglavlje IV. Konvencije
 obuhvaćeno isključivom nadležnošću Unije.
 Posebno stajalište Danske u pogledu poglavlja IV. Konvencije treba rješavati zasebno,
 u skladu s Protokolom br. 2211 o stajalištu Danske priloženog Ugovorima. Danska je
 izuzeta iz primjene dijela trećeg glave V. UFEU-a i stoga ne sudjeluje u donošenju
 predložene Odluke Vijeća o ratifikaciji i pristupanju država članica u ime Unije
 Protokolu iz 2010. godine uz Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi za
 štete u vezi s prijevozom opasnih i štetnih tvari morem u odnosu na aspekte povezane
 s pravosudnom suradnjom u građanskim stvarima.
 1.6. Zaključci
 Donošenje i stupanje na snagu međunarodnih pravila o odgovornosti za
 izvanugovorne štete koje proizlaze iz prijevoza HNS-a morem ključno je s obzirom na
 znatan udio HNS-a u pomorskom prijevozu tereta diljem svijeta.
 S obzirom na svoje iskustvo sa sličnim međunarodnim režimima kojima je uređena
 odgovornost za štete prouzročene drugim aktivnostima pomorskog prijevoza, kao što
 je prijevoz nafte tankerima, IMO je donio ovaj međunarodni sporazum, kako je
 izmijenjen Protokolom HNS iz 2010., u cilju dopunjavanja sustava konvencija o
 odgovornosti na moru specijaliziranim instrumentom kojim se utemeljuje i novi fond
 za naknade štete ciljano za štete od HNS-a.
 Na temelju Odluke Vijeća 2002/971/EZ, države članice su ovlaštene da nastave s
 ratifikacijom Konvencije HNS iz 1996. Protokol iz 2010. o izmjeni Konvencije
 također treba biti predmetom nove odluke Vijeća, u skladu s Ugovorima i uzimajući u
 obzir promjene u zakonodavstvu Unije od 2002. Protokol iz 2010. vodi stvaranju
 novog međunarodnog sporazuma (vidjeti posebno članak 45. stavak 8. pročišćenog
 teksta Konvencije HNS iz 2010.). Kao posljedica toga, ratifikacijom ili pristupanjem
 Protokolu iz 2010. Unija ovlašćuje države članice da primjenjuju Konvenciju HNS iz
 2010. ne samo u odnosu na pitanja obuhvaćena Protokolom, nego i u odnosu na sva
 druga pitanja obuhvaćena izmijenjenim tekstom Konvencije HNS iz 2010.
 S obzirom na navedeno, Komisija predlaže donošenje dviju zasebnih odluka Vijeća o
 ratifikaciji i pristupanju, od strane država članica u ime Unije, Protokolu iz 2010.,
 9
 SL C 51E, 26.2.2002., str. 370.
 10
 SL L 12, 16.1.2001., str. 1.
 11
 SL C 326, 26.10.2002., str. 299.
 HR 7 HR
 ---pagebreak--- kako bi se osiguralo postizanje ciljeva Ugovorâ kako je utvrđeno u Direktivi
 2004/35/EZ i Uredbi (EU) br. 1215/2012 i usklađenost s odredbama Protokola 22. U
 odnosu na gore navedenu Uredbu, a posebno u pogledu pravila o priznavanju i
 izvršavanju sudskih odluka koju je donio sud države članice, svaka država članica
 mora izdati odgovarajuću izjavu, kao što je utvrđeno u Prilogu predloženoj Odluci
 Vijeća, prilikom ratifikacije ili pristupanja Protokolu iz 2010., čime bi se osigurao
 nastavak primjene pravila o priznavanju i izvršenju sudskih odluka iz Uredbe (EU)
 br. 1215/2012 kad je riječ o priznavanju i izvršavanju u državi članici sudskih odluka
 koju je donio sud druge države članice. Izjava treba obuhvaćati i ostala relevantna
 pravila Unije o tom pitanju, posebno, Konvenciju iz Lugana o nadležnosti i
 priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima od 30.
 listopada 2007.12
 2. REZULTATI SAVJETOVANJA SA ZAINTERESIRANIM STRANAMA I
 PROCJENE UTJECAJA
 U ovoj fazi postupka nije potrebna procjena utjecaja jer su mogućnosti djelovanja EU-
 a već ograničene zbog toga što su pregovori o međunarodnom instrumentu zaključeni.
 Međutim, razmotreno je nekoliko mogućnosti:
 (1) Ne poduzimati ništa
 Trenutačno, budući da Konvencija HNS nije stupila na snagu, odgovornost za štete u
 okolišu koje su uzrokovane nesrećama brodova koji prevoze HNS morem u EU-u
 uređena je Direktivom 2004/35/EZ. To znači da se primjenjuje definicija štete
 nanesene okolišu utvrđena u Direktivi, zajedno s pravom vlasnika broda da ograniči
 svoju odgovornost u skladu s Međunarodnom konvencijom o ograničenju
 odgovornosti za pomorske tražbine iz 1976., kako je izmijenjena (u daljnjem tekstu
 „LLMC”), u skladu s člankom 4. stavkom 3. Direktive. Vlasnik broda ima pravo
 ograničiti svoju odgovornost do općih limita utvrđenih u LLMC-u, osim u slučajevima
 kada postoji namjera uzrokovanja takve štete ili nemar. Limiti odgovornosti prema
 LLMC-u niži su od onih utvrđenih u članku 9. Konvencije HNS iz 2010. U nedostatku
 fonda za naknadu štete poput onog utvrđenog poglavljem III. Konvencije HNS iz
 2010., u okviru Direktive trenutačno ne postoji ništa čime bi se moglo osigurati
 naknadu štete žrtvama (npr. ribarima, lokalnim zajednicama) zagađenja mora HNS-om
 u slučaju da je riječ o iznosima koji premašuju limite odgovornosti vlasnika broda.
 Nadalje, u postojećem pravnom okviru nema zahtjeva za obveznim osiguranjem, dok
 se člankom 12. Konvencije HNS iz 2010. izričito utvrđuje takva obveza vlasnika
 broda, zajedno s pravom tražitelja odštetnih zahtjeva da naknadu zatraže izravno od
 osiguravatelja (članak 12. stavak 8). Konačno, u Direktivi 2004/35/EZ suzakonodavci
 EU-a odlučili su predvidjeti izuzeće u korist međunarodnog režima odgovornosti za
 aktivnosti brodskog prijevoza za sve relevantne konvencije, uključujući Konvenciju
 HNS, te su također odlučili iz područja primjene Direktive izuzeti slučajeve koji
 spadaju u područje primjene međunarodnih konvencija. Ako se na razini EU-a ne
 poduzme ništa u smislu dopuštanja državama članicama da ratificiraju ili pristupe
 Protokolu HNS iz 2010. kako bi posljednja konvencija IMO-a o odgovornosti stupila
 na snagu, pojavit će se nesuglasje u međunarodnom – i EU-ovu – režimu odgovornosti
 za brodarske aktivnosti, na štetu pravne sigurnosti i ujednačenosti normi koje se
 primjenjuju, među ostalim, na štete u okolišu prouzročene prijevozom HNS-a morem.
 12
 SL L 339, 21.12.2007., str. 3.
 HR 8 HR
 ---pagebreak--- (2) Usklađivanje Konvencije HNS s pravnom stečevinom Unije
 Direktiva 2004/35/EZ ne preklapa se u potpunosti s Konvencijom HNS iz 2010., u
 mjeri u kojoj se odnosi na štetu u okolišu. Naime, definicija u Direktivi šira je i njome
 je obuhvaćeno više vrsta otklanjanja štete, uključujući primarno otklanjanje štete
 kojim se oštećena prirodna dobra vraćaju u početno stanje, uključujući, po potrebi,
 poduzimanje dopunskih i kompenzacijskih mjera ako se resursi ne mogu vratiti u
 početno stanje te kompenzaciju za gubitak resursa u međuvremenu (takve se mjere
 nikad ne sastoje od novčane naknade, nego uvijek od mjera za poboljšanje prirodnih
 resursa na narušenom području ili području u njegovoj blizini). Stoga je moguće
 zalagati se u korist mogućnosti izmjene Konvencije u skladu s odredbama Direktive.
 Međutim, vrlo je malo vjerojatno da će se dobiti dostatna potpora država stranaka
 IMO-a, posebno s obzirom na poteškoće koje treba riješiti prije nego bude moguće
 postići dogovor o sadašnjoj verziji Konvencije. Također, definicija štete uzrokovane
 onečišćenjem u Konvenciji je pažljivo utvrđena u skladu s drugim postojećim
 režimima odgovornosti za nesreće na moru koje su rezultat različitih vrsta brodarskih
 aktivnosti (npr. Međunarodnom konvencijom o građanskoj odgovornosti za štetu zbog
 onečišćenja uljem iz 1992. i Međunarodnom konvencijom o građanskoj odgovornosti
 za štetu zbog onečišćenja pogonskim uljem iz 2001.). Izmjenom te definicije u
 Konvenciji HNS iz 2010. ozbiljno bi se narušila ravnoteža među različitim brodarskim
 sektorima i bilo bi protivljenja širom IMO-a.
 (3) Unošenje „klauzule o razdvajanju” u Konvenciju HNS i, slijedom toga,
 izmjena Direktive 2004/35/EZ
 Može se razmotriti mogućnost izmjene Konvencije umetanjem „klauzule o
 razdvajanju” kako bi se osiguralo da se, kada države članice postanu stranke
 Konvencije, pravilima zakonodavstva Unije i dalje uređuju posebni odnosi između
 EU-a i država članica EU-a. U odnosu na treće države, obveze iz Konvencije ostaju
 nepromijenjene.
 Prihvaćanjem takve „klauzule o razdvajanju” sve stranke Konvencije (uključujući
 države koje nisu članice EU-a) prihvatile bi da EU i države članice EU-a primjenjuju
 zakonodavstvo EU-a u međusobnim odnosima kada se zakonodavstvom EU-a uređuje
 ista tematika kao i ona u Konvenciji. Ipak, isto obrazloženje kao i gore vrijedi i za ovu
 mogućnost, što znači da nije realno očekivati da će države članice u ime Unije na ovaj
 način moći preuzimati obveze u IMO-u.
 Osim toga, takva odredba zahtijeva izmjenu Direktive 2004/35/EZ kako bi se iz
 područja primjene Direktive promijenilo odredbu o izuzeću koje se primjenjuje na
 štetu nastalu zbog incidenata koji potpadaju u područje primjene Konvencije HNS.
 Međutim, Direktivom se sve konvencije o odgovornosti na moru koje su navedene u
 Prilogu IV. Direktivi tretiraju jednako. Stoga bi uvođenje drukčijeg režima za jednu od
 konvencija bilo protivno smislu same Direktive, posebno kada su sve konvencije
 IMO-a o odgovornosti osmišljene na istim načelima kako bi se uspostavio okvir za
 strogu odgovornost vlasnika broda, zajedno s obveznim osiguranjem i dostupnošću
 dostatnih sredstava za naknadu štete od zagađenja koje je prouzročeno pomorskim
 incidentom.
 (4) Ratifikacija Protokola HNS iz 2010.
 Sklapanjem Protokola iz 2010. uz Konvenciju HNS osigurat će se ujednačena
 primjena pravila o odgovornosti i naknadi u vezi s nesrećama koje uzrokuju brodovi
 kojima se prevozi HNS na moru diljem EU-a. Osim toga, na taj način će se osigurati
 HR 9 HR
 ---pagebreak--- dostupnost dostatnih sredstava za odštetu žrtvama takvih nesreća. Zbog prirode
 brodarstva kao globalne djelatnosti i prekograničnih učinaka koje takve nesreće često
 imaju, za ove je svrhe, umjesto regionalnih rješenja, prikladniji međunarodni režim.
 Stoga je zaključeno da je sadašnji nacrt odluke kojom se države članice ovlašćuju da
 ratificiraju Protokol HNS iz 2010. i, stoga, prihvaćaju da budu obvezane pročišćenim
 tekstom Konvencije HNS iz 2010. najbolje rješenje.
 3. PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA
 Kako je već navedeno u uvodu, potpisivanjem, ratifikacijom ili prihvaćanjem
 Protokola iz 2010. od strane države poništavaju se svi prijašnji potpisi i ratifikacije od
 strane te države Konvencije HNS iz 1996. Države koje ratificiraju Protokol izražavaju
 svoju suglasnost da budu obvezane pročišćenim tekstom Konvencije HNS iz 2010.
 kao jedinstvenim i pročišćenim instrumentom Konvencije, koji će početi proizvoditi
 učinke kada Protokol iz 2010. stupi na snagu.
 Predloženim odlukama Vijeća stoga će se ovlastiti države članice da ratificiraju ili
 pristupe, u ime Unije, Protokolu HNS iz 2010. i posljedično budu obvezane pravilima
 Konvencije HNS iz 2010.
 Predložene odluke Vijeća temelje se na članku 218. stavku 6. UFEU-a u vezi s, s jedne
 strane člankom 81. UFEU-a, koji čini glavnu pravnu osnovu za zakonodavstvo EU-a o
 pravosudnoj suradnji u građanskim stvarima relevantno za pravila postupanja koja se
 primjenjuju na zahtjeve i postupke iz poglavlja IV. Konvencije HNS iz 2010., a s
 druge strane člankom 192. UFEU-a, koji čini glavnu pravnu osnovu za zakonodavstvo
 EU-a o zaštiti okoliša.
 Konvencijom HNS iz 2010. želi se postići više neodvojivo povezanih ciljeva od kojih
 nijedan nije sekundaran ili neizravan u odnosu na drugi. Jedinstvena odluka ne može
 se donijeti na dvojnoj pravnoj osnovi ako postupci koji se zahtijevaju na temelju svake
 pravne osnove nisu kompatibilni13. Ovdje je riječ o takvom slučaju s obzirom na to da
 pitanja u pogledu pravosudne suradnje u građanskim stvarima nisu obvezujuća za
 Dansku, zbog čega dolazi do razlike u glasačkim pravima u Vijeću. Slijedom toga
 potrebno je donijeti dvije zasebne odluke Vijeća.
 Te dvije odluke imaju sličan sadržaj. Njihovim člankom 1. dopušta se državama
 članicama da u ime Unije ratificiraju ili pristupe Protokolu iz 2010. uz Konvenciju
 HNS, zbog nemogućnosti da EU postane stranka takve Konvencije.
 U zajedničkom članku 2. zahtijeva se od država članica da pristanu na obvezivanje
 Protokolom iz 2010. u roku od dvije godine od stupanja na snagu ove Odluke. Ranim
 pristupanjem svih država članica EU-a Protokolu iz 2010. omogućit će se njegovo
 stupanje na snagu, jer će biti ispoštovani zahtjevi u smislu broja država pristupnica
 IMO-a i ukupne flote (12 država od kojih su četiri s po najmanje dva milijuna bruto
 tona jedinica). Što je još važnije, ratifikacijom u određenom vremenskom okviru
 onemogućit će se konkurentska prednost koju bi imale države članice koje odgađaju
 svoje pristupanje Protokolu iz 2010. i time Konvenciji HNS iz 2010., na štetu
 jednakog pravnog lijeka koji bi bio dostupan strankama koje pretrpe štetu od
 incidenata na moru koji uključuju HNS. Razmjena informacija i najboljih praksi bit će
 posebno korisna za postupak ratifikacije ili pristupanja, osobito u odnosu na
 izvješćivanje o doprinašajućem teretu na temelju Konvencije.
 13
 Vidjeti nedavnu presudu Suda Europske unije od 11. lipnja 2014., predmet C-377/12, t. 34.
 HR 10 HR
 ---pagebreak--- Člankom 3. prijedloga Odluke Vijeća, isključujući aspekte povezane s pravosudnom
 suradnjom u građanskim stvarima, zahtijeva se od država članica da uključe
 upućivanje, napismeno, na obje odluke Vijeća u trenutku polaganja svojeg instrumenta
 ratifikacije ili pristupanja Protokolu iz 2010.
 U članku 3. prijedloga Odluke Vijeća u odnosu na aspekte povezane s pravosudnom
 suradnjom u građanskim stvarima upućuje se na izjavu koju države članice moraju
 dati u trenutku kada daju svoj pristanak da budu obvezane Protokolom iz 2010., o
 pitanju priznavanja i izvršavanja sudskih odluka, u smislu isključive nadležnosti Unije
 u tom pitanju. Izjava je slična izjavi uključenoj u članak 2. Odluke Vijeća
 2002/971/EZ.
 Zajedničkim člankom 4. određuje se datum stupanja na snagu prijedloga odluka
 Vijeća.
 U zajedničkom članku 5. jasno je navedeno da se odluke upućuju državama članicama
 u skladu s Ugovorima, budući da je cilj odluka ovlašćivanje država članica da budu
 obvezane Protokolom iz 2010.
 4. UTJECAJ NA PRORAČUN
 Nema utjecaja.
 HR 11 HR
 ---pagebreak--- 2015/0136 (NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o ratifikaciji i pristupanju država članica u ime Unije Protokolu iz 2010. uz
 Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom opasnih
 i štetnih tvari morem, u odnosu na aspekte povezane s pravosudnom suradnjom u
 građanskim stvarima
 VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
 uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije („UFEU”), a posebno njegov
 članak 81. u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a) podtočkom (v),
 uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
 uzimajući u obzir suglasnost Europskog parlamenta14, budući da:
 (1) Međunarodna konvencija o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom
 opasnih i štetnih tvari morem iz 1996. (dalje u tekstu „Konvencija HNS iz 1996.”)
 imala je za cilj osigurati primjerenu, brzu i učinkovitu naknadu osobama koje trpe
 štetu zbog izlijevanja opasnih i štetnih tvari koje se prevozilo morem. Konvencijom
 HNS iz 1996. popunilo se značajnu prazninu u međunarodnim propisima u području
 odgovornosti za onečišćenje mora.
 (2) Vijeće je 2002. donijelo Odluku Vijeća 2002/971/EZ15 o ovlašćivanju država članica
 da u interesu Zajednice ratificiraju Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi
 za štete u vezi s prijevozom štetnih i opasnih tvari morem, iz 1996. (Konvencija HNS)
 ili da joj pristupe. Odlukom 2002/971/EZ obvezalo se države članice da poduzmu
 potrebne korake za ratifikaciju ili pristupanje Konvenciji HNS iz 1996. prije 30. lipnja
 2006. Nakon toga su četiri države članice ratificirale tu Konvenciju. Konvencija HNS
 iz 1996. nikada nije stupila na snagu.
 (3) Konvencija HNS iz 1996. izmijenjena je Protokolom iz 2010. U skladu s člankom 2. i
 člankom 18. stavkom 1. Protokola iz 2010., Protokol iz 2010. i Konvenciju HNS iz
 1996. treba čitati, tumačiti i primjenjivati zajedno kao jedan, jedinstveni instrument
 među strankama Protokola iz 2010.
 (4) Pročišćeni tekst Protokola iz 2010. i Konvencije HNS iz 1996. izradilo je tajništvo
 Međunarodne pomorske organizacije („IMO”) i odobrio pravni odbor IMO-a na
 svojoj 98. sjednici (dalje u tekstu „Konvencija HNS iz 2010.”). Konvencija HNS iz
 2010. nije instrument otvoren za potpisivanje ili ratifikaciju. Konvencija HNS iz 2010.
 počet će proizvoditi učinke nakon što Protokol iz 2010. stupi na snagu u državama
 članicama.
 14
 SL C 326, 26.10.2012., str. 47.
 15
 Odluka Vijeća 2002/971/EZ od 18. studenoga 2002. o ovlašćivanju država članica da u interesu
 Zajednice ratificiraju Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom
 štetnih i opasnih tvari morem, iz 1996. (Konvencija HNS) ili da joj pristupe (SL L 337, 13.12.2002.,
 str. 55.).
 HR 12 HR
 ---pagebreak--- (5) Činom iskazivanja suglasnosti države da bude obvezana Protokolom iz 2010.
 poništavaju se svi prijašnji iskazi suglasnosti te države s Konvencijom HNS iz 1996.,
 u skladu s člankom 20. stavkom 8. Protokola (članak 45. stavak 8. Konvencije HNS iz
 2010.), Kao rezultat toga, države koje su ugovorne stranke Konvencije HNS iz 1996.
 prestaju to biti od trenutka kada iskažu svoju suglasnost da budu obvezane Protokolom
 iz 2010. u skladu s člankom 20. tog Protokola, a posebno njegovim stavcima 2., 3. i 4.
 (6) Konvencija HNS iz 2010., kao i Konvencija koja joj je prethodila, posebno je važna za
 interese Unije i njezinih država članica, jer se njome osigurava poboljšana zaštita
 okoliša i žrtava morskog zagađenja HNS-om prema međunarodnim pravilima o
 odgovornosti za onečišćenje mora, u skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o
 pravu mora iz 1982.
 (7) Kako bi države mogle postati ugovorne stranke Protokola iz 2010., a time i
 Konvencije HNS iz 2010., moraju glavnom tajniku IMO-a dostaviti, u isto vrijeme kao
 i svoj instrument o suglasnosti, relevantne podatke za proteklu kalendarsku godinu o
 ukupnim količinama doprinašajućeg tereta prema Konvenciji HNS iz 2010., u skladu s
 njezinim člankom 20. stavkom 4. U tu svrhu, države članice trebaju uspostaviti sustav
 za izvješćivanje o doprinašajućem teretu prije nego što izraze svoj pristanak da budu
 obvezane Protokolom iz 2010.
 (8) Člancima 38., 39. i 40. Konvencije HNS iz 2010. utječe se na sekundarno
 zakonodavstvo Unije o nadležnosti te priznavanju i izvršenju sudskih odluka u
 građanskim i trgovačkim stvarima, kako je utvrđeno u Uredbi (EU) br. 1215/2012
 Europskog parlamenta i Vijeća16 (preinačena Uredba Bruxelles I.).
 (9) Unija stoga ima isključivu nadležnost u vezi s člancima 38., 39. i 40. Konvencije HNS
 iz 2010., budući da se Konvencijom utječe na pravila utvrđena u Uredbi (EU)
 br. 1215/2012. Osim toga, članci 37., 41. i 42. u poglavlju IV. Konvencije HNS iz
 2010. podređeni su bitnim pravilima Konvencije, što znači da ne mogu stajati zasebno
 ili biti odvojeni od ostalih odredaba Konvencije. Stoga je cijelo poglavlje IV.
 Konvencije obuhvaćeno isključivom nadležnošću Unije.
 (10) Razmjenom informacija i najboljih praksi među državama članicama o postupcima
 koji vode ratifikaciji ili pristupanju Protokolu iz 2010. može se državama članicama
 olakšati napore u uspostavljanju funkcionalnog sustava izvješćivanja za doprinašajući
 teret HNS-a u skladu s Konvencijom HNS iz 2010.
 (11) Kao što je bio slučaj s Konvencijom HNS iz 1996., samo suverene države mogu biti
 stranke Protokola iz 2010., u nedostatku klauzule o regionalnim organizacijama za
 gospodarsku integraciju (REIO). Stoga, za sada, nije moguće da Unija ratificira ili
 pristupi Protokolu iz 2010., i time Konvenciji HNS iz 2010. Međutim, prema
 Ugovorima, države članice i Uniju obvezuje načelo iskrene suradnje, u svrhu
 ostvarenja ciljeva Unije u područjima zaštite okoliša i suradnje u građanskopravnim
 stvarima. U ovom slučaju, njime se zahtijeva od država članica da teže pristupanju
 Unije toj Konvenciji i u tom smislu ulažu svoje najveće napore.
 (12) Ratifikacijom Protokola iz 2010. od strane svih država članica u točno određenom
 vremenskom roku trebalo bi se osigurati jednake uvjete za sve zainteresirane sudionike
 na koje se odnosi primjena Konvencije HNS iz 2010. i spriječiti bilo kakvu
 konkurentsku prednost koja bi bila stečena odgodom pristupanja.
 16
 Uredba (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća o nadležnosti, priznavanju i izvršenju
 sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (preinačena), (SL L 351, 20.12.2012., str. 1.).
 HR 13 HR
 ---pagebreak--- (13) Države članice bi stoga trebale biti ovlaštene da ratificiraju Protokol iz 2010. ili mu
 pristupe u odnosu na aspekte koji su povezani s pravosudnom suradnjom u građanskim
 stvarima. Odredbe Konvencije koje su u nadležnosti dodijeljenoj Uniji osim odredaba
 koje se odnose na pravosudnu suradnju u građanskim stvarima bit će predmet Odluke
 koja se donosi usporedno s ovom Odlukom17.
 (14) Prilikom ratifikacije ili pristupanja Protokolu iz 2010., države članice trebale bi dati
 izjavu o priznavanju i izvršavanju sudskih odluka koje potpadaju u područje primjene
 Konvencije HNS iz 2010.
 (15) Ujedinjena Kraljevina i Irska obvezane su Uredbom (EU) br. 1215/2012 i stoga u
 potpunosti sudjeluju u donošenju i primjeni ove Odluke.
 (16) U skladu s člancima 1. i 2. Protokola o stajalištu Danske18, priloženog Ugovoru o
 Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u
 donošenju ove Odluke i nije obvezana ovom Odlukom niti podliježe njezinoj primjeni.
 DONIJELO JE OVU ODLUKU:
 Članak 1.
 Ovime se države članice ovlašćuju za ratifikaciju ili pristupanje, prema potrebi, Protokolu iz
 2010., u ime Unije, u odnosu na aspekte koji su povezani s pravosudnom suradnjom u
 građanskim stvarima, podložno uvjetima utvrđenim u člancima 2., 3. i 4. ove Odluke.
 Članak 2.
 1. Države članice bez odlaganja moraju poduzeti potrebne korake za polaganje
 instrumenata ratifikacije odnosno pristupanja Protokolu iz 2010., a u svakom slučaju
 najkasnije dvije godine od datuma stupanja na snagu ove Odluke.
 2. Države članice moraju obavijestiti Vijeće i Komisiju, u roku od jedne godine od
 datuma stupanja na snagu ove Odluke, o očekivanom datumu dovršetka svojeg
 postupka ratifikacije ili pristupanja.
 3. Države članice moraju nastojati razmjenjivati informacije o stanju svojih postupaka
 ratifikacije odnosno pristupanja, posebno uspostavom sustava za izvješćivanje o
 doprinašajućem teretu iz Protokola iz 2010.
 Članak 3.
 Prilikom ratifikacije ili pristupanja Protokolu iz 2010., države članice moraju također položiti
 izjavu iz Priloga ovoj Odluci.
 Članak 4.
 Ova Odluka stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
 17
 SL L
 18
 Protokol br. 22 o stajalištu Danske, (SL C 326, 26.10.2012., str. 299.).
 HR 14 HR
 ---pagebreak--- Članak 5.
 Ova je Odluka upućena državama članicama u skladu s Ugovorima.
 Sastavljeno u Bruxellesu
 Za Vijeće
 Predsjednik
 HR 15 HR
 ---documentbreak--- EUROPSKA
 KOMISIJA
 Bruxelles, 22.6.2015.
 COM(2015) 305 final
 ANNEX 1
 PRILOG
 prijedlogu Odluke Vijeća
 o ratifikaciji i pristupanju država članica u ime Unije Protokolu iz 2010. uz
 Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom opasnih
 i štetnih tvari morem, u odnosu na aspekte povezane s pravosudnom suradnjom u
 građanskim stvarima
 HR HR
 ---pagebreak--- PRILOG
 prijedlogu Odluke Vijeća
 o ratifikaciji i pristupanju država članica u ime Unije Protokolu iz 2010. uz
 Međunarodnu konvenciju o odgovornosti i naknadi za štete u vezi s prijevozom opasnih
 i štetnih tvari morem, u odnosu na aspekte povezane s pravosudnom suradnjom u
 građanskim stvarima
 Izjava koju države članice trebaju položiti pri ratifikaciji ili pristupanju Protokolu iz 2010., u
 smislu članka 3. Odluke Vijeća:
 „Sudske odluke u pitanjima obuhvaćenima Konvencijom kako je izmijenjena Protokolom iz
 2010., kada ih izriče sud [..1.], priznaju se i izvršavaju u [..2.] u skladu s relevantnim pravilima
 Unije o toj tematici3.
 Sudske odluke u pitanjima obuhvaćenima Konvencijom kako je izmijenjena Protokolom iz
 2010., kad ih izriče sud Kraljevine Danske, priznaju se i izvršavaju u [..4.] u skladu sa
 Sporazumom između Europske zajednice i Kraljevine Danske o nadležnosti, priznavanju i
 izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima iz 2005.5.
 Sudske odluke u pitanjima koja su obuhvaćena Konvencijom kako je izmijenjena Protokolom
 iz 2010., kad ih izriče sud treće zemlje koja je obvezana odredbama Luganske konvencije o
 nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima od
 30. listopada 2007.6 priznaju se i izvršavaju u [..7.] u skladu s tom Konvencijom.”
 1
 Sve države članice Europske unije, s iznimkom Danske i države članice koja daje izjavu.
 2
 Država članica koja daje izjavu.
 3
 Trenutačno, ta su pravila utvrđena Uredbom (EU) br. 1215/2012 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju
 sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, SL L 351, 20.12.2012., str. 1.
 4
 Država članica koja daje izjavu.
 5
 SL L 299, 16.11.2005., str. 62.
 6
 SL L 339, 21.12.2007., str. 3.
 7
 Država članica koja daje izjavu.
 HR 2 HR


type: other

text:
Személyiségi jogi perek, kártérítés, követelésbehajtás.
 Személyiségi jogi perek, kártérítés, követelésbehajtásadmin2018-09-07T13:18:08+00:00
 Jogi képviselet, polgári per, peres ügyvéd Budapest
 Mit jelent a peres képviselet, jogi képviselet, polgári peres ügyekben?
 Sokszor előfordul, hogy vitás ügyekbe vagy akár perrel végződő ügyekbe keveredünk és ilyen esetekben szükség van egy olyan ügyvédre, aki teljes mértékben el tudja látni az ügyfél jogi képviseletét, biztosítja érdekei védelmét, eljár a nevében, megteszi a szükséges nyilatkozatokat egy bírósági eljárás során a járásbíróságok és törvényszékek, ítélőtáblák és a Kúria (korábban Legfelsőbb Bíróság) előtt is, az eljárási cselekményeket szakszerűen végrehajtja, illetve képviseli állami és önkormányzati hatóságok előtt, legyen szó peres vagy nem peres eljárásokról.
 Vannak olyan esetek, amikor a peres eljárás hatékony ügyvédi közbenjárással egyezséggel lezárható, azonban vannak olyan esetek is, amikor éppen a határozott és kemény ügyvédi fellépés vezet célra a per folyamán.
 A peres képviselet ellátása során, nem csak a hagyományos megoldásokat veszek figyelembe, de adott esetben igyekszem innovatív és a hagyományostól eltérő jogi megoldásokat is alkalmazom.
 Fontosnak tartom, hogy Ügyfelem képviseletét úgy lássam el, hogy folyamatosan tájékoztatom az eljárásról, és mint érintett is értse, hogy miről szól az ügye, és ezt számára érthetően elmagyarázzam.
 Mikor kötelező jogi képviselet igénybevétele?
 A Polgári perrendtartásról szóló törvény a következőket írja elő:
 Kötelező jogi képviselet igénybevétele:
 az Ítélőtábla előtti eljárásban, ha a fellebbezés az ítéletre vagy az ügy érdemére vonatkozik
 Kúria előtti eljárásban
 sok esetben a Törvényszék előtti elsőfokú eljárásokban
 Cégbíróság előtti eljárásokban
 egyes nemperes eljárásokban ahol kötelező az elektronikus úton történő kapcsolattartás a bírósággal (pl. alapítványok, egyéb társadalmi szervezetek)
 csőd- és felszámolási eljárás esetén
 Ugyan kötelezően csak a fenti eljárásokban szükséges ügyvéd közreműködése, azonban minden ügyben javasolt a hatékony jogi közreműködés igénybevétele, mivel egy tapasztalt ügyvéd már előre felépíti a pertaktikát, amit az eljárás folyamán képvisel, és akár egy sakkjátszmánál, előre gondolkodik nem csupán a következő, de a későbbi szükséges lépésekben is, és ennek megfelelően jár el. Emellett az ügyfeleknek nem a megszokott hétköznapi terepe a tárgyalóterem, míg egy ügyvéd magabiztosan lép fel ott, és közreműködésével biztosítja, hogy ügyében minden jogi lehetőség a lehető legnagyobb hatékonysággal legyen kihasználva, illetve a per okozta stresszhelyzet is elkerülhető, végül jelentősen megnő az esély a per számunkra kedvező kimenetelére. Ahhoz, hogy a lehető legnagyobb jogi védelmet élvezze, szükséges, hogy miután bizonyossá válik a bírósági eljárás, mielőbb ügyvédhez forduljon, és a lehető legmagasabb színvonalú jogi képviseletben részesüljön. Amennyiben ügyvédet keres, a Kapcsolat menüpontban találja elérhetőségeimet.
 Meddig érvényesíthető egy követelés? Hogyan alakul az elévülés?
 Mielőtt részleteiben belemennénk az elévülési időnek és a hozzá kapcsolódó jogi fogalmaknak, először is tisztázzuk mit is értünk követelés alatt.
 Követelések alatt olyan jogszerű fizetési igényeket értünk, amelyek valamilyen szerződéses viszonyból, előleg, kölcsön nyújtásából vagy jogi előírásból származnak.
 Az elévülés szabályaival azért fontos tisztában lenni, mert ez határozza meg, hogy egy polgári perben van-e értelme még bírósághoz fordulni, azaz bírósági úton érvényesíthető-e még a követelésünk. Ha egy követelés elévült, akkor az már nem behajtható, és ezáltal szabadulhatunk a tehertől. Az idő múlása tehát gátat szabhat az igényérvényesítésnek.
 Az elévülés, elévülési idő
 Az elévülés azt jelenti, hogy egy korábban létező jogos követelés jogilag már nem érvényesíthető (elenyészik). A ma hatályos szabályozásban az általános elévülési határidő 5 év. Ez alól természetesen vannak kivételek, mint a kellékszavatossági határidő, mely 1 év (hibás teljesítés esetén), veszélyes üzemből eredő kártérítés 3 év (veszélyes üzem pl. a gépjármű), a fuvarozóval szembeni elévülési határidő 1 év, munkajogi igény 3 év alatt évül el, de találkozhatunk rövidebb elévülési idővel is, mint például a munkaviszony megszüntetésének jogellenességével kapcsolatos igény 30 nap alatt évül el. Az általános elévülési időt a Polgári törvénykönyv mondja ki, de ettől más jogszabályok eltérhetnek. Emellett a felek írásbeli szerződéssel kiköthetnek a törvényi határidőnél hosszabb vagy rövidebb elévülési időt, azonban az elévülés lehetőségét nem lehet kizárni, az ilyen megállapodás semmis. Ezen megállapodás megszerkesztéséhez erősen ajánlott ügyvéd segítségét igénybe venni, ugyanis a jogszabályoknak megfelelő megállapodással megelőzhetőek a későbbi peres eljárások.
 A követelések végrehajtása esetében az elévülési idő akkor kezdődik, amikor a követelés bírósági úton végrehajthatóvá válik. Így például, ha valakit a bíróság jogerős ítéletben kötelezett egy meghatározott összeg megfizetésére, a követelés akkor lesz végrehajtható, ha a kötelezett az ítéletben foglalt határidőben önként nem teljesít. E határidő leteltét követően az ítéletben foglaltak végrehajtását bármikor kezdeményezheti a jogosult. Így a végrehajtási jog is az ítéletben foglalt teljesítési határidő leteltével kezd elévülni. Ha az ítélet végrehajtását 5 évig nem kéri a pernyertes fél, a végrehajtási jog elévül. A végrehajtási jog a végrehajtás kezdeményezése után is elévülhet, ha elévülést megszakító tényező az elévülési időn belül nem merül fel.
 Fontos kivétel, hogy a tulajdoni igények nem évülnek el sosem, így ha valakinek ingatlannal kapcsolatos tulajdoni igénye van, akkor 5 éven túl is érvényesítheti igényét, azonban az eljárás indításához mindenképp javaslom az ügyvéddel való konzultálást a hatékony igényérvényesítés érdekében.
 Az elévülés nyugvása és megszakítása
 Ha a követelést a jogosult menthető okból nem tudja érvényesíteni, az elévülés nyugszik. Ha az elévülés nyugszik, az akadály megszűnésétől számított 1 éves – 1 éves vagy ennél rövidebb elévülési idő esetén 3 hónapos – határidőn belül a követelés akkor is érvényesíthető, ha az elévülési idő már eltelt vagy abból egy 1 évnél – 1 éves vagy annál rövidebb elévülési idő esetén 3 hónapnál – kevesebb van hátra. Az itt meghatározott időtartam alatt az elévülés nyugvásának nincs helye, a megszakításra vonatkozó rendelkezéseket pedig azzal az eltéréssel kell alkalmazni, hogy a megszakítás következtében az 1 éves – 1 éves vagy ennél rövidebb elévülési idő esetén 3 hónapos – határidő számítása kezdődik újból.
 Fontos, hogy az elévülés megszakításához már nem elegendő a fizetési felszólítás, mivel az új. Ptk. szabályai alapján már szükséges a követelés bírósági úton való érvényesítése. Azonban nem csupán a perindítás, hanem a bíróság eljárást befejező jogerős érdemi határozata is szükséges, így amennyiben jogos követelése áll fenn, úgy javaslom a kapcsolat menüpontban található elérhetőségeimen keresztül vegye fel velem a kapcsolatot a keresetlevél mielőbbi benyújtása érdekében.
 Megszakítja továbbá az elévülést a csődeljárásban való bejelentés, a követelés megegyezéssel történő módosítása és az egyezség is.
 Az elévülést a bíróság hivatalból nem veszi figyelembe, kizárólag erre való hivatkozás esetén vizsgálja. A teljesített szolgáltatást nem lehet visszakövetelni az elévülésre tekintettel, így amennyiben a felek nem hivatkoznak elévülésre, úgy a bíróság e miatt nem utasíthat el követelést.
 Mikor van helye kártérítésnek?
 A kártérítési jogról általában
 A magyar kártérítési jog mind a szándékos, mind a gondatlan károkozás tekintetében a teljes kártérítés elvét követi. Tehát az a célja, hogy a károsult olyan helyzetbe kerüljön, mintha a kár be sem következett volna. Vannak olyan helyzetek, amikor ez nem lehetséges objektív okokból kifolyólag, úgy, mint maradandó sérülés vagy téves letartóztatás, azonban ilyenkor lehetőségünk van az elszenvedett kár pénzbeli megtérítését igényelni.
 A károkat alapvetően két nagy csoportra lehet osztani:
 Vagyoni károk
 Pénzben kifejezhető, többnyire vagyonban, tárgyakban bekövetkezett károsodás, elmaradt haszon, jövedelem kiesése.
 Mire van szükség egy ilyen káreset bizonyításához és hogy a követelés konkrét formában is megfogalmazódjon? Elsősorban a bizonyításhoz szükséges adatokat, iratokat illetve szakértői vélemény beszerzése.
 Sérelemdíj (korábbi nem vagyoni kár)
 Sérelemdíjat követelhetünk abban az esetben, amennyiben minket személyiségi jogainkban megsértettek. Fontos tudni, hogy elég önmagában a jogsértés tényét bizonyítani, a sérelem, azaz a kár bekövetkeztét nem szükséges.
 Mikor lehet személyiségi jogi pert indítani, mint jelent a személyiségi jog, sérelemdíj?
 A Polgári Törvénykönyv alapján a személyiségi jogok általános védelemben részesülnek, így ezek megsértése esetén perben érvényesíthetjük igényünket a jogsértővel szemben.A személyiségi jogok speciális értékkel bírnak, megsértésük miatt esetenként változó, hogy milyen anyagi jóvátételt igényelhetünk. Mind a természetes személyek, mind a jogi személyek számára biztosítja a törvény a személyiségi jogaik védelmét.
 A Polgári Törvénykönyv alapján a személyiségi jogok sérelmét jelenti különösen:
 Akit személyiségi jogában megsértenek, a jogsértés ténye alapján – az elévülési időn belül, azaz 5 éven belül – az eset körülményeihez képest követelheti
 A személyiségi jogok megsértése esetén a személyiségi jogok megsértésével okozott vagyoni károkon túl követelhető sérelemdíj is, mely szintén felróhatóságtól függ, de ez igyekszik az elszenvedett sérelmet kompenzálni, illetve elégtételt nyújtani a sérelmet szenvedett félnek. Sérelemdíj valamennyi személyiségi jogi jogsértés esetén követelhető, mivel itt a kártérítési igénnyel szemben nem kell a kár bekövetkeztét bizonyítani, elegendő önmagában a jogsértés megtörténte.
 Személyiségi jogi perek nagy számban fordulnak elő a média, közösségi média felületei által.
 Milyen összegű sérelemdíjat ítél meg a bíróság?
 A magyar jogrendszer nem határozza meg a sérelemdíj konkrét összegét. Nagyságát a bíróság az eset összes körülménye figyelembevételével, saját belátása szerint határozza meg.
 A személyiségi jogi jogsértés megállapítása és az emiatti következmények alkalmazása peres eljárás keretében valósulhat meg.
 Mi a követeléskezelés és mi annak folyamata?
 Egyre többször találkozhatunk az üzleti életben fizetetlen számlával vagy késedelmes teljesítéssel. Ezt a problémát elsősorban egy ügyvéd, vagy végső esetben egy erre szakosodott céggel tudjuk megoldani, de mielőtt ide jutnánk fontos, hogy az összes meglévő jogi lehetőséget igénybe vegyük. Ebben tud segíteni egy követeléskezeléssel foglalkozó ügyvéd vagy felszámolási eljárásban jártas jogi szakember.
 Milyen lehetősége, jogi eszközök állnak rendelkezésre a követelésbehajtás érdekében?
 Ügyvédi felszólító levél
 Egy ügyvédi felszólító levél általában az elsődleges módja az adós teljesítésre bírásának. Elmondható, hogy sok esetben az ügyvéd fellépése elegendő ahhoz, hogy a további lépések elkerülhetőek legyenek.
 Ez egy alternatív mód, amely csak akkor működik, ha az adós együttműködik. Habár ez nem ad alapot a végrehajtásra, mégis, amennyiben a későbbiekben peres eljárásra kerül sor, úgy a hitelező ezzel az erős bizonyítékkal tudja igazolni a követelése fennállását, amely a jelen bírói gyakorlat alapján az adósra nehezülő ellenbizonyítást követel meg. Tehát, amennyiben egy ilyen dokumentummal rendelkezünk, akkor jó eséllyel indulunk a bírósági eljárásban.
 Ha az előzőkben tárgyalt módok nem vezetnek eredményre, akkor fizetési meghagyásos eljárást lehet kezdeményezni az adóssal szemben, amely átvételét követően tizenöt (15) napja van az adósnak, hogy ellentmondással éljen. Amennyiben ellentmondással él, úgy az eljárás peres eljárássá alakul és a bíróságon folytatódik. Azonban, ha mégse él ellentmondással, akkor jogerőssé és végrehajthatóvá válik a fizetési meghagyás, és megindítható az adóssal szemben a végrehajtási eljárás.
 A gazdasági társaság adósok esetén a felszámolási kérelem beadása (eljárás megindítása) önmagában jelentősen növeli a fizetési szándékot, ugyanis ennek elmaradása esetén megkezdődik a társaság megszüntetése, melynek következtében köteles feltűntetni a számlán, hogy felszámolás alatt áll, mely a cég hitelezői számára visszatartó erő.
 Amennyiben valaki a jogerős határozat alapján fennálló fizetési kötelezettségét nem teljesíti, akkor végrehajtási eljárást kell vele szemben indítani. Jogerős határozat származhat bírósági eljárásból vagy közjegyzői okiratból. Ez utóbbi esetben a végrehajtó próbálja felderíteni az adós bárhol fellelhető vagyonát és abból kielégíteni a hitelező követelését.
 Mikor támadható egy szerződés semmisség miatt?
 Egy szerződés két esetben lehet érvénytelen, ha semmis vagy ha megtámadható. A semmisségre bárki határidő nélkül hivatkozhat, akinek ehhez jogi érdeke fűződik vagy akit erre törvény feljogosít.
 Semmisnek minősül egy szerződés ha:
 jogszabályba ütközik vagy jogszabály megkerülésével kötötték
 színlelt, azaz más jogügyletet leplez
 szerződés nem felel meg az alaki követelményeknek (pl. ingatlan adásvételi szerződés ügyvédi ellenjegyzés vagy közjegyzői hitelesítés nélkül)
 nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközik (pl. pilótajátékra épülő szerződések)
 fogyasztói jogot csorbító feltétel, fogyasztójog lemondó nyilatkozata
 lehetetlen szolgáltatásra irányul (pl. örök életre) vagy érthetetlen, ellentmondó kikötést tartalmaz, ez esetben az utóbbi része semmis
 pénztartozás idő előtti teljesítése fogyasztói szerződés esetén
 szerződésszegés jogkövetkezményeinek korlátozását és kizárását tartalmazza a szerződés (pl. szándékosan okozott kárért)
 a szerződésben kötbér után kamat került kikötésre
 szerződés, ami felmondási jog kizárásával köttetett
 kutatási szerződésben a jogszavatosság kizárása vagy korlátozása semmis
 utazási szerződésnél semmis a szerződés olyan kikötése, amelyet nem foglaltak írásba
 közös tulajdon megszüntetése lehetősége jogáról való lemondást tartalmaz
 elévülést kizáró megállapodás semmis
 semmis a bizományi szerződés, ha annak alapján a bizományos ingatlan tulajdonjogának a megszerzésére köteles
 felmondás jogának korlátozása vagy kizárása semmis
 bizalmi vagyonkezelő kizárólagos kedvezményezetté nevezése semmis
 a felmondási jog három évnél hosszabb időre történő kizárása a három évet meghaladó részében semmis kárbiztosítási szerződésnél
 a biztosított hozzájárulása nélkül kötött biztosítási szerződésnek a kedvezményezett kijelölését tartalmazó része semmi
 a szándékosan okozott, továbbá az emberi életet, testi épséget vagy egészséget megkárosító károkozásért való felelősséget korlátozó vagy kizáró szerződési kikötés semmis
 veszélyes üzemi felelősség kizárása vagy korlátozása semmis
 a károsulttal szemben a gyártó felelősségének korlátozása vagy kizárása semmis
 a felek eltérő megállapodásának hiányában semmis az örökhagyónak élők között vagy halála esetére az öröklési szerződéssel lekötött vagyontárgyat elidegenítő vagy megterhelő rendelkezése
 cselekvőképtelen kiskorú (14 év alatti) jognyilatkozata (nevében a törvényes képviselője járhat el)
 Mikor megtámadható egy szerződés?
 A megtámadhatóság esetén a szerződés csak akkor lesz a megkötés időpontjától b, ha a bíróság, kérelemre, a megtámadás következtében érvénytelenné nyilvánítja. Megtámadásra a sérelmet szenvedett fél és az jogosult, akinek a megtámadáshoz jogi érdeke fűződik. A megtámadási határidő a szerződés megkötésétől számított egy év. Amennyiben azonban a jogosult menthető okból (pl. súlyos betegségben szenvedett) nem tudja érvényesíteni a megtámadáshoz való jogát, akkor az általános elévülési időn, azaz öt éven belül megteheti ezt.
 A megtámadási okok:
 tévedés, erről akkor van szó, ha egy szerződés valamely lényeges körülménye tekintetében tévedésben voltunk és ezt a tévedést a másik fél okozta vagy felismerhette
 vállalkozások közötti szerződésnél pénztartozás teljesítésének ideje, fizetési késedelme egyoldalúan és indokolatlanul jogosult hátrányára eltérő szerződési feltételt tartalmaz
 közös tulajdonnál szótöbbséggel hozott határozat bíróság előtti megtámadása lehetséges, amennyibe az okszerű gazdálkodást vagy a kisebbségi jog érdekeit sérti
 ha a képviselő és a képviselt között érdekellentét van
 Mi a tartozáselismerés?
 Ptk. 6:26. § [Tartozáselismerés]
 Ha a kötelezett a tartozását elismeri, a tartozás jogcíme nem változik meg, de a tartozását elismerő kötelezettet terheli annak bizonyítása, hogy tartozása az elismerő jognyilatkozat megtételének időpontjában nem vagy alacsonyabb összegben állt fenn, bírósági eljárásban nem érvényesíthető követelésen vagy érvénytelen szerződésen alapult.
 Egy esetleges peres eljárásban a tartozáselismerő nyilatkozat megfordítja a bizonyítási terhet, így az lesz köteles bizonyítani, hogy nem tartozik, akivel szemben ezen okirat alapján követelnek (alapesetben a hitelezőnek kell a kötelezettől követelnie és bizonyítani a tartozás fennállását).
 Hogyan kell a peres határidőket számítani?
 Pp. 103. § (1) A határidőket napok, hónapok vagy évek szerint kell számítani.
 (2) A napokban megállapított határidőbe a kezdőnap nem számít bele. Kezdőnap az a nap, amelyre a határidő megkezdésére okot adó cselekmény vagy egyéb körülmény (pl. kézbesítés, kihirdetés) esik.
 (3) A hónapokban vagy években megállapított határidő azon a napon jár le, amely számánál fogva a kezdőnapnak megfelel, ha pedig ez a nap a lejárat hónapjában hiányzik, a hó utolsó napján.
 (4) Ha a határidő utolsó napja munkaszüneti napra esik, a határidő csak az azt követő legközelebbi munkanapon jár le.
 (5) A határidő az utolsó nap végével jár le, a bírósághoz intézett beadvány előterjesztésére és a bíróság előtt teljesítendő cselekményre megállapított határidő azonban már a hivatali idő végével lejár.
 Mi történik ha a felperes nem megy el az első tárgyalásra?
 Milyen esetekben szünetel a peres eljárás?
 Pp. 137. § (1)Az eljárás szünetel, ha
 a) a felek erre vonatkozó kölcsönös megegyezésüket akár az első tárgyalást megelőzően, akár az első fokú eljárás folyamán bármikor bejelentik, vagy
 b) a felek közül bármelyik tárgyaláson egyik fél sem jelenik meg, vagy a megjelent fél az ügy tárgyalását nem kívánja, illetőleg nyilatkozatot egyáltalában nem tesz, és a távollevő felperes megelőzőleg egyik esetben sem kérte, hogy a bíróság a tárgyalást távollétében is tartsa meg, vagy
 c) a felperes a megadott lakcímről nem idézhető, illetőleg ismeretlen helyre költözött, és az alperes hirdetményi idézést nem kér, vagy az ügy tárgyalását nem kívánja, illetőleg nyilatkozatot egyáltalában nem tesz, vagy
 d) hirdetményi idézésnek volna helye, és a fél ezt nem kéri.
 (2) A szünetelés a határidők folyását nem érinti. Bármelyik fél kérelmére az eljárást folytatni kell.
 (3) Hathónapi szünetelés után a per megszűnik. E határidő elmulasztása miatt igazolásnak helye nincs.
 (4) A per során hozott jogerős részítélet és közbenső ítélet hatályát a per megszűnése nem érinti.
 Mivel lehet bizonyítani a polgári perben?
 Pp. 166. § (1) Bizonyítási eszközök különösen a tanúvallomások, a szakértői vélemények, a szemlék, az okiratok és egyéb tárgyi bizonyítékok.
 (2) Eskünek a perben helye nincs.
 Mikor lehet csak fizetési meghagyásos eljárást indítani?
 Az egymillió forintot meg nem haladó lejárt pénzkövetelések kizárólag fizetési meghagyás útján érvényesíthetőek, perindítás esetén a bíróság a keresetlevelet idézés kibocsátása nélkül elutasítja.
 Nem lehet fizetési meghagyás útján érvényesíteni a követelést ha az munkaviszonyból, közalkalmazotti jogviszonyból, közszolgálati jogviszonyból, állami szolgálati jogviszonyból, szolgálati jogviszonyból, szövetkezeti tag munkaviszony jellegű jogviszonyából és a bedolgozói jogviszonyból ered.
 Fizetési meghagyással szemben a kötelezett vitatása esetén, a kézbesítéstől számított 15 napon belül ellentmondás előterjesztésének van helye, mely esetben az eljárás perré alakul.
 Ellentmondás hiányában a követelés jogerőssé és végrehajthatóvá válik.
 Mi a kötelem?
 Míg a tulajdonjog a saját vagyontárgyak birtoklását, használatát biztosítja, addig a kötelmi jog pedig másik tulajdonának ideiglenes vagy végleges megszerzésére nyújt jogi lehetőséget.
 Milyen esetekben szakad félbe az eljárás?
 Pp. 111. § (1) Ha valamelyik fél meghal vagy megszűnik, az eljárás a jogutód perbelépéséig, illetve perbevonásáig (61-62. §) félbeszakad, kivéve ha a jogviszony természete miatt a jogutódlás kizárt.
 (2) Ha az olyan fél, akinek a per vitelére nincs meghatalmazottja, cselekvőképességét elveszti, az eljárás mindaddig félbeszakad, míg a fél részére kirendelt törvényes képviselő személyét be nem jelentik.
 (3) Ha a fél törvényes képviselője hal meg, és a törvényes képviselőnek a per vitelére nem volt meghatalmazottja, az eljárás mindaddig félbeszakad, míg a fél részére kirendelt új törvényes képviselő személyét be nem jelentik. Ugyanez áll akkor is, ha a fél törvényes képviselőjének ez a jogosultsága anélkül szűnik meg, hogy az általa képviselt fél cselekvőképessé vált volna.
 (4) Ha a bíróság működése háború vagy valamely elháríthatatlan esemény miatt szünetel, vagy a féllel ilyen okból nem lehet érintkezni, az eljárás az akadály megszűnéséig félbeszakad.
 (5) Ha a (2) és (3) bekezdés esetében az eljárás félbeszakadása vagy annak túlságosan hosszú tartama valamelyik fél méltányos érdekeit sértené, a bíróság a fél részére akár kérelemre, akár hivatalból a 49. § (2) bekezdésének megfelelő alkalmazásával ügygondnokot (74. §) rendel ki; az ügygondnok kirendelésével az eljárás félbeszakadása megszűnik.
 Az eljárás félbeszakadásának hatása a határidőkre:
 Pp. 112. § (1) Az eljárás félbeszakadásával minden határidő megszakad; a félbeszakadás megszűnésétől a határidő újra kezdődik.
 Mi történik ha az alperes nem megy el az első tárgyalásra?
 Ha az első tárgyalást az alperes mulasztja el, és írásbeli védekezést nem terjesztett elő, a bíróság a felperes kérelmére az alperest az idézéssel közölt kereseti kérelemnek megfelelően bírósági meghagyással kötelezi, egyben marasztalja a felperes költségeiben. Nem bocsáthatja ki a bíróság a meghagyást, ha a per megszüntetésének lenne helye.
 A jogerős bírósági meghagyásnak ugyanaz a hatálya, mint az ítéletnek. A bírósági meghagyást a mulasztás tényének megállapításán kívül indokolni nem kell.
 Mikor és hogyan lehet a bíróságtól ideiglenes intézkedést kérni?
 Pp. 156. §(1) A bíróság kérelemre ideiglenes intézkedéssel elrendelheti a kereseti kérelemben (viszontkeresetben), illetve az ideiglenes intézkedés iránti kérelemben foglaltak teljesítését, ha ez közvetlenül fenyegető kár elhárítása vagy a jogvitára okot adó állapot változatlan fenntartása, illetve a kérelmező különös méltánylást érdemlő jogvédelme érdekében szükséges, és az intézkedéssel okozott hátrány nem haladja meg az intézkedéssel elérhető előnyöket. A bíróság az ideiglenes intézkedés elrendelését biztosítékadáshoz kötheti. A kérelmet megalapozó tényeket valószínűsíteni kell.
 (2) Az ideiglenes intézkedés iránti kérelem a keresetlevél benyújtása előtt nem terjeszthető elő. Az ideiglenes intézkedésről a bíróság az első tárgyalás kitűzését megelőzően is dönthet.
 (3) Az ideiglenes intézkedés tárgyában a bíróság soron kívül határoz.
 (4) A bíróság döntése előtt a feleket személyesen meghallgatja, illetve lehetővé teszi, hogy a kérelemre írásban nyilatkozzanak. A felek meghallgatása csak rendkívül sürgős szükség esetében, valamint akkor mellőzhető, ha a fél a meghallgatásra kitűzött határnapot, illetve határidőt elmulasztja.
 (5) Az ideiglenes intézkedésre vonatkozó döntéssel kapcsolatban bizonyítás lefolytatásának csak akkor van helye, ha a kérelem e nélkül érdemben nem bírálható el.
 (6) Az ideiglenes intézkedés iránti kérelemről a bíróság végzésben határoz, amely ellen külön fellebbezésnek van helye. A bíróság kérelemre – ha a felperes a keresetét leszállítja, hivatalból – a végzést maga is megváltoztathatja.
 (7) A teljesítési határidő – ha a bíróság másként nem rendelkezik – a végzés írásbeli közlését követő napon kezdődik.
 (8) A végzés előzetesen végrehajtható (231-232. §). A végzés mindaddig hatályban marad, amíg azt a bíróság a felek bármelyikének kérelmére – a másik fél meghallgatása (113. §) után – hozott végzésével vagy ítéletében hatályon kívül nem helyezi. Ha az elsőfokú bíróság az ideiglenes intézkedésről szóló határozatát ítéletében (permegszüntető végzésében) nem helyezte hatályon kívül, az elsőfokú ítélet (permegszüntető végzés) jogerőre emelkedésével az ideiglenes intézkedés a hatályát veszti.
 Mi előzetesen végrehajtható?
 Az előzetes végrehajthatóság esetén nem kell megvárni, hogy az ítélet jogerőssé váljon, fellebbezéstől függetlenül már az elsőfokú ítélet után azonnal kérhetünk végrehajtást.
 Pp. 231. § Fellebbezésre tekintet nélkül végrehajthatónak kell nyilvánítani:
 a) a tartásdíjban, járadékban és más hasonló célú időszakos szolgáltatásban marasztaló ítéletet;
 c) a birtokháborítás megszüntetésére kötelező ítéletet;
 d) az alperes által elismert követelésben marasztaló ítéletet;
 e) a közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban (195., 196. §) vállalt kötelezettségen alapuló pénzbeli marasztalást tartalmazó ítéletet, ha az annak alapjául szolgáló összes körülményeket ilyen okirattal bizonyították;
 f) a nem pénzbeli marasztalást tartalmazó ítéletet, ha a felperesnek a végrehajtás elhalasztásából aránytalanul súlyos vagy nehezen megállapítható kára származnék, és ha a felperes megfelelő biztosítékot nyújt.
 Mikor lehet sajtó-helyreigazítási eljárást indítani?
 Helyreigazításának – a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól szóló törvény szerinti – közzétételét az érintett személy vagy szervezet az általa vitatott közlemény közzétételétől számított harminc napon belül írásban kérheti a médiaszolgáltatótól, a sajtótermék szerkesztőségétől vagy a hírügynökségtől.
 A határidőben kért helyreigazítás közzétételét csak akkor lehet megtagadni, ha a kérelemben előadottak valósága nyomban megcáfolható.
 Ha a médiaszolgáltató, a sajtótermék szerkesztősége vagy a hírügynökség a helyreigazítás közzétételére irányuló kötelezettségét határidőben nem teljesíti, az azt igénylő fél ellene keresetet indíthat.
 A keresetet a közlési kötelezettség utolsó napjától számított tizenöt nap alatt kell megindítani.
 Az első tárgyalás megtartásának nem akadálya az, ha a felperes vagy az alperes nem jelenik meg. Ha azonban egyik fél sem jelenik meg az első tárgyaláson, az eljárást meg kell szüntetni. Sajtó-helyreigazítási perben bírósági meghagyást nem lehet kibocsátani.
 Ki lehet fél a polgári perben?
 A perben fél az lehet (perbeli jogképesség), akit a polgári jog szabályai szerint jogok illethetnek és kötelezettségek terhelhetnek.
 Melyek a keresetlevél kötelező tartalmi elemei?
 (2) A keresetlevélhez csatolni kell azt az okiratot, illetve annak másolatát (kivonatát), amelynek tartalmára a felperes bizonyítékként hivatkozik, vagy amely a bíróság hatáskörének és illetékességének megállapításához, valamint, amely a hivatalból figyelembe veendő egyéb körülményeknek az igazolásához szükséges, kivéve, ha az adatokat személyi igazolvánnyal is lehet igazolni; erre a keresetlevélben utalni kell.
 Mi a bírósági meghagyás, melyek a szabályai?
 Ha az első tárgyalást az alperes mulasztja el, és írásbeli védekezést nem terjesztett elő, a bíróság a felperes kérelmére az alperest az idézéssel közölt kereseti kérelemnek megfelelően bírósági meghagyással kötelezi, egyben marasztalja a felperes költségeiben.
 A bírósági meghagyás ellen a kézbesítésétől számított tizenöt napon belül bármelyik fél szóban vagy írásban a meghagyást kibocsátó bíróságnál ellentmondással élhet.
 A kellő időben benyújtott ellentmondás esetében a bírósági meghagyást kibocsátó bíróság a per tárgyalására új határnapot tűz ki.
 Milyen esetekben szünteti meg a bíróság a pert?
 Pp. 157. § A bíróság a pert megszünteti:
 i) ha a jogi képviselő közreműködésével eljárni köteles felperes a megszűnt jogi képviseletének pótlásáról felhívás ellenére nem gondoskodik [73/B. § (5) bek.].
 PERES ÜGYBEN TANÁCSADÁSRA VAN SZÜKSÉGE?
 Peres ügybe keveredett és kérdése van vagy konzultációra jelentkezne? Itt megteheti.


text:
AccueilSite Web de la législation accueilLois codifiéesL.R.C. (1985), ch. E-8 - Table des matières L.R.C. (1985), ch. E-8
 Loi sur la surveillance du secteur énergétique (L.R.C. (1985), ch. E-8)Texte complet : HTMLTexte complet : Loi sur la surveillance du secteur énergétique | XMLTexte complet : Loi sur la surveillance du secteur énergétique [39 KB] | PDFTexte complet : Loi sur la surveillance du secteur énergétique [207 KB]Loi à jour 2013-04-29
 Note marginale :États à fournir par les négociants en pétrole et en gaz12. Sauf exception prévue par les règlements, tout négociant en pétrole et en gaz doit adresser au ministre, en la forme et selon les modalités réglementaires, pour chacune de ses périodes réglementaires, un état exposant les statistiques et renseignements concernant :a) ses activités quant à la production, au traitement, au raffinage, au stockage, à la commercialisation, à la vente et à l’utilisation de pétrole, de gaz et de produits pétroliers;b) ses coûts, revenus, prix et bénéfices découlant de chacune des activités visées à l’alinéa a).1980-81-82-83, ch. 112, art. 12.
 Note marginale :Cas spéciaux d’application de la présente loi13. Le ministre peut, s’il estime que l’intérêt public le requiert, exiger que n’importe quel négociant en pétrole et en gaz non soumis à la présente loi produise, en la forme et selon les modalités réglementaires, un état exposant les statistiques et renseignements visés à l’article 12.1980-81-82-83, ch. 112, art. 13.
 Note marginale :Renseignements complémentaires14. Tout négociant en pétrole et en gaz tenu de produire un état en vertu de la présente loi ou de ses textes d’application doit fournir les statistiques, renseignements et documents complémentaires que peut exiger le ministre dans le cadre de l’application de la présente loi.1980-81-82-83, ch. 112, art. 14.
 Note marginale :Communication de renseignements à l’Office15. Le ministre peut mettre à la disposition de l’Office de répartition des approvisionnements d’énergie, constitué en vertu de la Loi d’urgence sur les approvisionnements d’énergie, les statistiques, renseignements et documents qu’il a obtenus dans le cadre de la présente loi relatifs aux négociants en pétrole et en gaz.1980-81-82-83, ch. 112, art. 15.
 16. à 28. [Abrogés, 2001, ch. 34, art. 44]
 DISPOSITIONS GÉNÉRALESRapports sur les produits énergétiques et les entreprises énergétiquesNote marginale :Rapports29. (1) Sous réserve du paragraphe (2), le ministre peut publier les rapports qu’il juge pertinents et nécessaires sur les produits énergétiques et sur les entreprises énergétiques et leurs avoirs en actions et leurs activités.Note marginale :Communication de certains renseignements uniquement(2) Le ministre ne peut communiquer dans un rapport publié en vertu du paragraphe (1) des statistiques, renseignements ou documents qu’il a obtenus en vertu de la présente loi ou de toute autre loi fédérale et qui identifient ou permettent d’identifier la personne à laquelle ils se rapportent — qu’il s’agisse d’une personne physique ou morale, d’une société de personnes, d’une fiducie ou d’une organisation —, sauf sur autorisation écrite de celle-ci.L.R. (1985), ch. E-8, art. 29; 2001, ch. 34, art. 44, 45.
 Loi sur la surveillance du secteur énergétique1 - TITRE ABRÉGÉ 2 - DÉFINITIONS 4 - SURVEILLANCE DU SECTEUR ÉNERGÉTIQUE 11 - SURVEILLANCE DES NÉGOCIANTS EN PÉTROLE ET EN GAZ 29 - DISPOSITIONS GÉNÉRALES 29 - Rapports sur les produits énergétiques et les entreprises énergétiques 30 - Documents, dossiers et livres de comptabilité 33 - Divulgation de statistiques et de renseignements 37 - Exécution 41 - Règlements Page précédentePage suivanteTable des matières1 ... 23 ... 56 ... 1112 ... 2930 ... 3435 ... 3839 ... 42