text:
Tedenski pregled pravnih, davčnih in finančnih novosti / 3. oktober 2017 / številka 25
 Celjski odvetnik in pisatelj mag. Igor Karlovšek je v svojem zadnjem romanu Bahamski dokument posegel na področje tajkunov in njihovih finančnih mahinacij, ki so v letih krize izčrpale Slovenijo in v državi ustvarile bančno luknjo. Mag. Igor Karlovšek je tudi tisti odvetnik, ki je v Zasavju proti štirim onesnaževalcem, Termoelektrarni Trbovlje, Lafarge Cementu, Steklarni Hrastnik in Tovarni kemičnih izdelkov Hrastnik, kar 21 let zastopal tožeče kmete. Prepričan je, da bi pravna država delovala, če podjetja ne bi kršila zakonodaje in bi bila vsaka kršitev sankcionirana z ustavitvijo proizvodnje ali celo zaprtjem podjetja. V današnjem TFL Glasniku objavljamo povzetek pogovora, objavljenega v reviji Jana.
 V današnji Temi tedna se je g. Tomaž Kuralt zaradi negativne izkušnje z zamudo instrukcijskega roka v članku z naslovom Instrukcijski rok poglobil v teorijo upravnega prava in v akte finančne uprave.
 S pravnega področja izpostavljamo članek Upravičenost do razlike v plači v primeru vštevanja dodatkov v osnovno plačo ter intervju z dr. Alenko Šelih: "V prejšnjem sistemu smo imeli manj političnih pravic, v tem pa manj socialnih". Z davčnega področja tokrat objavljamo članek Mini davčna reforma, s finančnega področja pa članek z naslovom Presoja potrebe po slabitvi.
 Mag. Igor Karlovšek: Kazensko pravo ni prava palica za vzgajanje družbe
 Celjski odvetnik in pisatelj mag. Igor Karlovšek je v svojem zadnjem romanu Bahamski dokument posegel na področje tajkunov in njihovih finančnih mahinacij, ki so v letih krize izčrpale Slovenijo in v državi ustvarile bančno luknjo. Mag. Igor Karlovšek je tudi tisti odvetnik, ki je v Zasavju proti štirim onesnaževalcem, Termoelektrarni Trbovlje, Lafarge Cementu, Steklarni Hrastnik in Tovarni kemičnih izdelkov Hrastnik, kar 21 let zastopal (tožba je bila vložena 28. aprila 1995) tožnike (kmete). Prepričan je, da bi pravna država delovala, če podjetja ne bi kršila zakonodaje in bi bila vsaka kršitev sankcionirana z ustavitvijo proizvodnje ali celo zaprtjem podjetja.
 Pisati ste začeli zelo zgodaj, že v gimnazijskih letih ste objavili roman; menda vas je sestra prepričala, da se raje kot na filozofsko fakulteto vpišete na pravno?
 Po naravi sem tekmovalen in že v osnovni šoli sem želel, da učiteljica prebere moj spis, ampak sošolke so bile precej dobre in se ni vedno izšlo. Zato sem se trudil še bolj. Tisti pravi preskok je prišel spet iz tekmovalnosti in trme v drugem letniku. Moje prvo daljše delo je imelo trideset tipkanih strani. Obrt se je tako začela »peči« v glasilih našega razreda in gimnazije. Čeprav je bila kakšna številka povsem moja, mi to ni zadoščalo, zato sem se lotil romana. Tega sem potem nosil po uredništvih in ob tem srečal Kovačiča, Grafenauerja in Pavčka. Prav on ima veliko zaslug za to, da je ta roman potem ugledal luč sveta, in sicer v nadaljevanjih v Mladini leta 1977, kar mi je omogočilo, da sem kupil pianino, saj je glasba ena izmed mnogih mojih ljubezni. Končal sem šest let šole klavirja, tri leta violine in pel v zboru. Po gimnaziji sem se vpisal na primerjalno književnost in filozofijo. To je sestro Janico spravilo precej iz tira. Nahecala je prijateljico, tedaj sodnico v Šmarju, da me je preparirala, kako je pravo super študij. Meni se je tedaj zdel precej pust. Janica je trdila, da lahko kot odvetnik ali sodnik še vedno pišem, če bom pa komparativist, bom končal v knjižnici ali v kakšni šoli. Zato sem avgusta dvignil prijavnico in jo odnesel na pravno fakulteto.
 Ali tudi vi živite v skladu z Orwellovo mislijo, da je govoriti resnico v času laži revolucionarno dejanje?
 V zasebnem življenju se trudim ostati verodostojen. Postajam pozabljiv in če bi nekomu postregel s polresnico ali lažjo, bi zagotovo pozabil, kaj sem mu povedal, in bi me ujel. Tako je najbolj varno. (Čeprav se včasih kdo razjezi, češ a moraš vedno povedati vse po resnici.) Je pa to vprašanje, ki me vedno znova pritegne tako v zasebnosti kot v poklicu in v pisateljskih vodah. Sedim na obravnavi, kjer se dva pravdata za škodo, ker je eden izmed njiju peljal skozi rdečo, drugi pa skozi zeleno luč. Sodišče zasliši deset prič in pet jih trdi, da je skozi rdečo peljal A, pet pa ravno obratno, da je to storil B. Vsi govorijo izredno prepričljivo, prisegajo, da je resnica to, kar pripovedujejo. Gledam jih in ocenjujem in vem, da jih pol laže, ampak dogodek, kot so ga videli oni, eni zaradi kota, drugi zaradi oddaljenosti, tretji zaradi pričakovanj, kar bi morali videti, četrti zaradi tega, ker bi bilo prav, da vidijo, jemljejo vsi za resničnega, tako kot izpovedujejo. Sodišče odloči in polovica se zgraža, kako sodišče verjame lažnim pričam. Od tu do trditve, da je sodišče podkupljeno itd., ni daleč. Naše objektivne zaznave so pod velikim pritiskom želja v možganih in kadar se zlažemo, hitro in z lahkoto najdemo izgovor, zakaj ni treba povedati resnice. Je pa res, da živimo v času, ko ni več pomembno, kaj je res, saj se veliko bolje prodaja vse kaj drugega. To, kar prinaša denar, je pomembno, saj smo v kapitalizmu, in če resnica ne prinaša dobička, proč z njo. Če se laž bolje prodaja, bomo prodajali laži. Če laž zagotovi lepo žensko, veliko vilo, dober avto, gliser, potem se le redki zaradi morale in poštenja obrnejo proč. Žal.
 V svoji 30-letni karieri odvetnika ste pravzaprav videli vse, od razpada Jugoslavije do podivjane slovenske tranzicije in zdaj drsenja na rob velikih.
 No, vse to smo videli mi vsi, zato je toliko bolj grenko, da nam to vedenje prav nič ne pomaga. Vsi se še spominjamo navdušenja nad samostojnostjo, pričakovanja, zastav v Ljubljani, zanosnih govorov, obljub, da bo Slovenija nova Švica. Potem je prišla streznitev. Izguba jugoslovanskih trgov, nezaposlenost, divje lastninjenje. Slovenija je postala džungla, v kateri so se najbolje znašle barabe. Nihče jih ni znal ustaviti, ko so kradli vsevprek. Na oblasti so bili liberalci, ki so pustili, da naj bi svobodni trg sam reguliral deviantne pojave, a to je bila napaka, ki nas je oddaljila od Švice in pahnila daleč proč na Balkan, kamor tudi spadamo. Zanašanje na pravo, na sodišča in organe pregona je bilo jalovo. Kazensko pravo ni prava palica za vzgajanje družbe. Represija poseže v družbo prepozno, takrat, ko je vlak že odpeljal.
 Se tudi vi strinjate z mnenjem, da slovenska politika postaja ena samo veliko močvirje ... In da se namesto o lastnih razvojnih konceptih danes pogovarja samo še o tem, kaj so ali bodo rekli v Bruslju. In to na škodo svojih državljanov!
 Se strinjam. Nobena politična stranka nima dolgoročno jasnega vsebinskega koncepta, ki bi ljudem pokazal, kaj se bo zgodilo, če bo prišla na oblast. Desnica ima včasih veliko bolj leve ideje kot levica in obratno. Edina opcija, ki bi Slovenijo res potegnila naprej, bi bilo poenotenje glede odločilnih smeri razvoja, tega pa stranke niso sposobne, ker vztrajajo vsaka na svojem bregu. Slovenci smo pridni, gospodarni in delovni in državo vlečemo naprej kljub politiki, ki nam meče polena pod noge, ampak ko pride do volitev, nas zajame splošna pozabljivost, spravimo se na okope in pol nas je na eni in druga polovica na drugi strani, pri čemer smo povsem nepripravljeni na kakršnokoli sodelovanje. Politika se zaveda te velike teže na drugi strani in dejstva, da bo njena vladavina trajala samo eno poletje, ker bo drugič zmagala druga opcija. Skrbi jo zase, za to, kako bi ostala na oblasti, ne zanima pa je, kako bi peljala deželo v boljše življenje. Zelo poučen je primer ob državni pomoči slovenskim bankam. Politika se je poenotila, da je treba vreči desno vlado in na oblast je prišla vlada, ki ni imela nobenega znanja, kako naj se vladanja sploh loti. Namesto da bi v Bruselj poslali dobro pogajalsko ekipo strokovnjakov, so iz Ljubljane v Bruselj romali poslušni državni uslužbenci brez sleherne vizije, ne vedoč, kaj se dogaja in kaj bo njihovo hlapčevsko priklanjanje nižjim bruseljskim uradnikom prineslo Sloveniji. Ne želim se spuščati v podrobnosti, ker bodo nekoč predmet sodnih postopkov. Bistvena za razumevanje naše politike je reakcija nekdanje predsednice vlade, ko je izvedela za sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi izbrisanih podrejencev. Sklicala je tiskovno konferenco in triumfirala, da je zmagala, da je imela prav. Vlada je vsaj eno leto zatrjevala, da je bil popoln izbris podrejenega dolga v bankah nujen in obvezen, Evropsko sodišče pa je pojasnilo, da to ne drži, vendar pa da hkrati tudi ni nezakonit. To je pomenilo zmagoslavje za gospo, ki se je veselila, da je imela prav, ko je svojim državljanom izbrisala 600 milijonov prihrankov, ker je tako zahteval Bruselj, čeprav je Evropsko sodišče povedalo, da to ni bilo nujno. Če bi se zgledovala po politikih v bližini, na primer v Italiji, bi videla, da Italija ni privolila v izbris in da še zdaj, ko že veljajo veliko strožja pravila, vodi italijanska politika Bruselj za nos pri državnih pomočeh svojim bankam. Preprosto povedano, italijanska politika ščiti svoje državljane pred izgubo, naša politika pa se veseli, ko oškoduje lastne državljane zaradi ukaza iz Bruslja, ki pa sploh ni bil nujen.
 Politiki se torej ne bojijo svojih državljanov, ampak uradnikov v Bruslju, ki odločajo o tem, kaj bomo v Sloveniji prodali in kaj ne?
 Seveda se ne bojijo, ker računajo na ta status quo položaj in ker vedo, da tudi če bodo kaj naredili narobe, jih bodo na volitvah »njihovi« podprli. Vedo, da rdeči ne bodo volili belih in beli ne bodo volili rdečih, ne glede na program in ne glede na to, kaj obljublja katera izmed strank. Ekipa, ki je na oblasti, s svojim neumnim vodenjem države kar prosi, da ji volilci obrnejo hrbet in dajo priložnost drugi strani, saj bodo potem po enem mandatu premora spet na vrsti prav oni. Ker se vse politične stranke bojijo prav tega začaranega cikla, poskušajo vladati všečno, pri tem pa ne mislijo resno z nobeno reformo, saj če bi res izvedli kakšno pošteno reformo, ki bi tudi bolela, bi jim jezni volilci stoodstotno obrnili hrbet. Tako ostajajo politične stranke na oblasti zaradi oblasti same, zaradi tega, da ni na oblasti nasprotna opcija, in zato, da se nič ne spremeni. Namesto da bi podprli pameten projekt, modro reformo, četudi jo predlaga druga opcija, se prav zaradi tega, da si druga opcija ne bi politično preveč opomogla, trudijo dober predlog zminirati. Ni pomembno, kaj je dobro za Slovenijo, pomembno je, da si druga opcija ne pridobi preveč točk.
 Kakšen je torej sploh domet slovenske politike in elit?
 Trenutni domet slovenske politike je daleč pod potrebno ravnijo. To, da se slovenska politika ne zna dogovoriti ne sama s seboj ne s sosedi, je temeljna in osnovna napaka te politike. Umetnost politike je doseči dogovor. Če se politiki ne znajo dogovoriti, so amputirani v svoji najbolj pomembni lastnosti.
 Z zadnjo knjigo Bahamski dokument zbadate oblastnike; ne bojite se torej zameriti nikomur. Gre za zgodbo o slovenskem tajkunu Primožu Levstiku, fantu iz štiristoterice najbogatejših s Forbesove lestvice.
 Vedno sem pisal o stvareh, ki so me zanimale, in se prepustil predvidevanjem, kaj se bo zgodilo. V večini primerov sem zadel. Temeljna ideja Bahamskega dokumenta je povezanost kriminala z najvišjo politiko in stališče, da nam država ukrade več denarja kot vsi kriminalci skupaj. V resnici gre za zgodbo o družinskih razmerjih, pretanjenih odnosih med moškim in žensko v vseh formalnih in neformalnih oblikah. V zgodbi je tudi sodišče, brez tega in brez prava v svojih delih ne morem. Ljubo mi je, če lahko prikazujem dogajanje v sodnih dvoranah. Zagotovo je drugačno, kot ga prikazuje del politike, ki trdi, da imajo sodnice na glavah pionirske čepice, okoli vratu rdeče rutice in da o vsem tekajo popoldne poročat v Murglje, kjer dobivajo navodila za nadaljnje delo. Doslej so kritike bralcev navdušujoče, romana ne odložijo, dokler niso na koncu.
 Vse je prepleteno med seboj, zgodbe so podobne, igralci so podobni, se tu lahko sliši in doživi pravica, ob vseh zvezah in poznanstvih? V kakšni državi živimo?
 Ne bi smeli soditi pretrdo. Na sodišče hodim več kot trideset let in še vedno zaupam v sodišče in v pravo. Vsak primer je poseben. Vsak vedno išče zveze in poznanstva, to počnejo ljudje po vsem svetu, a ker je Slovenija majhna, se jim morda pri nas večkrat posreči. Ne glede na to pa trdno verjamem, da sodniki sodijo po pravu, vesti in prepričanju, da zaupajo v svoje delo in želijo biti pravični. Razsodbe niso napačne zato, ker sodnik nalašč razsodi narobe, ampak zato, ker vidi dejstva v drugačni luči, zaradi nedorečene sodne prakse, hitrih sprememb v zakonodaji in ne nazadnje zaradi neznanja ali ker se včasih ne poglobi dovolj. Tudi odvetniki smo včasih nepripravljeni, nismo seznanjeni s sodno prakso ali pa smo preprosto premalo naštudirali zadevo. Pomembno je, da smo pošteni. Sodniki, tožilci, notarji, odvetniki. Če bomo vsi delali po svojih najboljših močeh, potem zveze in poznanstva ne bodo štela. Ko bo nezadovoljna stranka priznala avtoriteto sodbe zato, ker bo ugotovila, da so argumenti v sodbi pravilni, in ne bo vpila, da so sodniki podkupljeni ali da je izgubila zato, ker je članica ene od političnih strank, bo storjen prvi korak k pravni državi.
 Nekoč ste slovensko družbo opisali kot družbo kriminala. Zdi se, da država noče narediti reda?
 Še vedno mislim enako. Institucije pravne države ne delujejo z dovolj znanja, zagnanosti in za svoje delo nimajo pravega orožja. Res je, da je Slovenija verjetno ena najbolj prenormiranih držav v Evropi, po drugi strani pa manjka volje za odločanje na podlagi razuma in splošnih pravnih načel. Država bi lahko na nekaterih področjih v trenutku naredila red, vendar tega ne stori, in če gledaš malce od strani, lahko res dobiš vtis, da to država počne nalašč. Samo spomnimo se nekaj najbolj drastičnih primerov: država ne zna zagotoviti plačila prispevkov ob izplačilu plač, celo dolgo časa je sama dovoljevala velikim podjetjem, da prispevkov niso plačevala, v Jugoslaviji pa je obstajal SDK, ki naloga za plače ni izvedel, če ni bil priložen nalog za prispevke. Takšna rešitev bi takoj rešila vse težave glede plačevanja prispevkov. Država ne sprejme zakona, ki bi prepovedal prakso tajkunsko usmerjenih direktorjev podjetij, ki ustanavljajo hčerinska podjetja zase, za svoje otroke in prijatelje, kamor prenesejo delo in kapital, delavce pa prijavijo v družbo, ki je zgolj poštni predal, in jo pahnejo v stečaj, v katerem upniki ostanejo brez ficka, delavci pa brez plačila odpravnin, regresov in plač. Še huje je na področjih, ki niso tako na očeh javnosti - predvsem država ne zagotovi učinkovitega inšpekcijskega nadzora na številnih perečih področjih življenja. Če vam sosed na svojem dvorišču zakuri pol tone plastičnih odpadkov po četrti uri in se vam dim vali v spalnico, boste zastonj klicali inšpektorja, ker popoldne ne dela.
 V Zasavju ste proti štirim onesnaževalcem, Termoelektrarni Trbovlje, Lafarge Cementu, Steklarni Hrastnik in Tovarni kemičnih izdelkov Hrastnik, kar 21 let zastopali (tožba je bila vložena 28. aprila 1995) tožnike (kmete). Sodba je dobila svoj epilog, prisojena je bila visoka odškodnina. Ali se bo s to sodbo sploh kaj spremenilo?
 Od sodbe je preteklo že kar nekaj časa in nič pretresljivega se ni zgodilo. Ker močnejši pravil ne spoštujejo, je uteha, da lahko greš na sodišče, če ti kdo stori krivico, samo navidezna. Tožene stranke so dobile dovoljenje za obratovanje in parametre, koliko snovi lahko spustijo v zrak. Če je bilo določeno, da je to na primer 400 gramov neke snovi v neki časovni enoti za eno od tovarn, bi morala inšpekcija v trenutku, ko je tovarna začela izpuščati več kot toliko, le-to zapreti. Ker ni bilo nobenih sankcij, je tovarna izpuščala tudi do 20.000 gramov snovi, inšpekcija pa se na opozorila okoličanov ni odzivala. Žrtve nekontroliranega onesnaževanja niso imele nobene možnosti omejiti škodo ali preprečiti onesnaževanje. Oškodovanih je bilo več kot štiristo kmetij, za tožbo se jih je odločilo le petindvajset, ki so na »pravico« čakali 21 let. Tak pravni sistem omogoča storilcu zla, da nikoli ne odgovarja za vse, kar je povzročil. Veliko tožnikov je med pravdanjem umrlo, tožniki so, da bi pospešili sojenje, odstopili od zahtevka za povrnitev nepremoženjske škode. Pravica po 21 letih pravzaprav ni pravica in odškodnina ne odtehta trpljenja, ki so ga bili tožniki deležni.
 Kaj ta primer pomeni za okoliške prebivalce Vrhnike po požaru v Kemisu? Ali bo novim tožnikom kaj lažje?
 Sodba v zadevi zasavskih kmetov v nobenem primeru ne pomeni lažjega položaja za oškodovance v požaru v Kemisu. Vse je odvisno od Kemisa. Trdi, da bo škodo, če bo dokazana, povrnil. Vprašanje je, kaj je škoda in kako jo dokazati. Zaradi požara so inšpekcije odredile, da krme ne smejo uporabljati, čakati so morali z uporabo zelenjave, dokler ni pristojni organ odločil, da ni kontaminirana, itd. Ta škoda je relativno lahko izračunljiva. Pet ton sena po ceni toliko evrov za kilogram je toliko in toliko evrov. Če nisi smel pojesti treh kilogramov solate in je zato zgnila ali šla v cvet, je škoda tudi lahko izračunljiva. Zaplete pa se z vsem preostalim. Iz tovarne je ob požaru v zrak izpuhtelo veliko strupenih snovi, ki so se nekatere razgradile, nekatere raznesle vse do Črnega morja, nekatere pa v netopni obliki posedle po zemlji in vodi. Škoda mora biti ocenljiva, kar pomeni, da je treba dokazati, kakšno škodo povzroči na primer namesto 0,5 gramov kadmija v zemlji zdaj 20 gramov kadmija. Na teoretični ravni je jasno, da te snovi povzročajo škodo na zdravju, da so celo rakotvorne, ampak tudi če bi kateri od prebivalcev čez nekaj časa umrl za rakom, je vprašanje, kako bi svojci dokazali, da je umrli dobil raka prav zaradi kadmija in da ni zbolel za rakom po naključju ali pa iz razlogov, ki jih medicina še vedno ne razume? Po drugi strani pa pravo ne določa, da življenje ob onesnaženi zemlji pomeni pravno priznano škodo, ampak mora priti do negativnega vpliva na človekovo telo in ta negativni vpliv je treba dokazati.
 Ali je dokazovanje škode res peklensko težko? Nastala je velika okoljska škoda, ki jo je težko dokazati, potok Tojnica je mrtev, morebitne zdravstvene posledice pa se lahko pojavijo šele čez nekaj desetletij.
 Za potok Tojnico ni težav dokazati škode. Ribiči imamo potoke inventarizirane, letno pregledujemo, koliko rib je v potoku, in precej natančno vemo, kolikšna je populacija rib na hektar vodne površine. Vemo tudi, koliko časa traja, da praktično mrtev potok spet oživi, pa tudi, kdaj bodo ribe, ki bodo čez leta naseljene, spet užitne in ne bodo več kontaminirane s težkimi kovinami. Je pa po mojem prepričanju ob zdajšnjem stanju prava in pravne prakse nemogoče dokazati, da je nastala pravno priznana škoda na ljudeh, ki tam živijo. Tudi če bi v naslednjih desetih letih najmanj polovica prebivalcev zbolela za levkemijo, ne bi bilo mogoče dokazati, da so to bolezen dokazano povzročile strupene snovi ob požaru.
 Slovensko pravo skupinske tožbe še ne pozna. Dolgo pričakovani zakon naj bi dopustil možnost kolektivnih tožb zgolj v omejenem obsegu, in sicer zgolj na treh področjih – varstvu potrošnikov, varstvu konkurence in delovnopravnih sporov.
 Slovenija kar naprej izumlja toplo vodo, posebej v pravu. Skupinska tožba ne bo prinesla nobenega olajšanja, lahko pa se bo zgodilo to, kar se pri takšnih pravnih eksperimentih običajno zgodi: da bo razvodenela pomenila samo večjo priložnost zaslužka za nekaj spretnih pooblaščencev. Tak primer je bil tudi zemljiški dolg. Nenadoma ga je bilo treba pod nujno uvesti v slovensko pravo, zgodilo pa se je to, da so ta institut najbolj izkoristili tisti, ki so z njim upnikom onemogočili izterjavo dolgov, nakar je to ugotovilo tudi pravosodje in so zemljiški dolg spet po hitrem postopku spravili s sveta. Če zakonodajalec res želi uvesti skupinsko tožbo, potem bi moral to storiti v celoti z vsem, kar spada zraven, ne pa da jo omejuje na tri institute, in še to pod posebnimi pogoji. Mogoče bi si veljalo prebrati Grishamovo delo Kralj poravnav.
 Bi bilo dokazovanje kaj lažje, če bi bila skupinska tožba dovoljena tudi na področju varstva okolja?
 Formalen način, kako je oblikovana tožba, in postopek sam ne moreta nikoli nadomestiti vsebine. Na področju varstva okolja je trenuten izbor ukrepov, ki jih ima na voljo žrtev, majhen. Pojavlja se morda ne najbolj posrečena dvojnost zaščite, saj sam zakon o varstvu okolja pozna sankcije, po drugi strani pa tudi Obligacijski zakonik. Če gre za čisto odškodninsko tožbo, se zadeva zaplete v trenutku, ko onesnažuje tovarna, ki ima dovoljenje za obratovanje. Takrat se ne povrne vse škode, ampak samo tisto, ki presega normalno mejo. Ta institut pa je tako odprt, da je po mojem prepričanju v resnici nedoločljiv in bi ga bi bilo treba umakniti iz Obligacijskega zakonika. Če na primer neko podjetje namesto 100 gramov nekega onesnažila izpušča 150 gramov tega onesnažila in se ti posreči dokazati, da je rastlina zbolela zaradi tega, ker teh 150 gramov ni prenesla, kako dokazati, kakšno škodo moraš trpeti sam in kaj je presežek, ki ga mora plačati podjetje? Bistvo je torej v nečem drugem. Pravna država bi delovala, če podjetja ne bi kršila zakonodaje in bi bila vsaka kršitev sankcionirana z ustavitvijo proizvodnje ali celo zaprtjem podjetja. Ne verjamem, da bi bil v tem trenutku v Sloveniji kateri od oškodovancev uspešen s takšnim zahtevkom. Družba se mora spremeniti v svojih temeljih, ker, kot rečeno, sodišče ne more usmerjati načina življenja, sodišče nastopa samo takrat, kadar je nekaj že polomljeno oziroma ko je pravna norma že kršena. To pa ni naš cilj, ko želimo živeti mirno, brez pretresov in brez škodljivih vplivov na naše življenje.
 Dejali ste, da bi morali sodniki v svoje delo vložiti več človečnosti in srčnosti in manj gole želje, da izpolnijo normo in gredo po lažji poti. Kaj ste mislili s tem?
 Kot odvetnik razmišljam brez ovir, ki jih na primer narekuje zaposlitev v neki instituciji. Včasih vidim pot, ki pripelje do cilja, sodniki pa je ne vidijo, ker so zavezani že uveljavljeni sodni praksi in odredbam instance. Na primer, sodnik razsodi po svojem prepričanju, višje sodišče pa njegovo sodbo razveljavi in mu vrne zadevo. Višje sodišče pričakuje, da bo v drugo razsodil drugače, in to tudi zapiše. Sodnik na prvi stopnji se še vedno ne strinja, ampak klecne. Rečem mu: ne daj se, razsodi še enkrat tako, kot misliš. A sodnik se tega ne gre. Noče negativnih točk, noče še ene razveljavitve, ki bi verjetno sledila, ukloni se pritisku. Zadnjič sem doživel kar oster odziv ob klicu na sodišče v neki izvršilni zadevi. Sodišče je v tisti izvršilni zadevi izdalo že več sklepov glede neke terjatve. Mati treh mladoletnih otrok je bila že tretjič obveščena, da je terjatev, ki je bila že zdavnaj poravnana in ne obstaja več, prenesena v izterjavo novemu upniku. Poklical sem na sodišče, da bi morda našli »inovativno« rešitev, s katero bi tej materi olajšali njen položaj, ko bo prisiljena v številnih postopkih najemati odvetnike, da jo bodo branili pred nečim, kar sploh ne obstaja več in kar ji je bilo v resnici s sklepom prav istega sodišča že vzeto. Takoj je bil ogenj v strehi. Moja sogovornica je najprej zatrdila, da ne poznam prava, nato da naj si pogledam zakon, potem da ni imela nobene druge možnosti, kot da sledi predlogu upnika, da naj dam nadzorstveno pritožbo, če mislim, da je naredila kaj narobe, itd. Formalno je imela v celoti prav. To sem vedel že v trenutku, ko sem klical na sodišče. A moj poskus ni šel v smeri formalne pritožbe, ampak v smer človeškosti, ko bi mogoče sodišče upnika vendarle obvestilo o nekem svojem prejšnjem sklepu, ki ga je tudi izvršilo, da denarja ni več, saj bi s tem mamici brez sredstev lahko vsaj malce olajšalo položaj. Gospa na sodišču do konca pogovora ni razumela, kaj sploh želim od nje, in obupal sem nad poskusom, da bi dosegel kakšno bolj človeško in bolj srčno odločanje, pri čemer sem ji seveda jasno zagotovil, da ima formalno v celoti prav in da ne bo nobene pritožbe z moje strani.
 Kaj pa menite o potezi slovenske politike v zvezi s projektom Magna in njegovim umeščanjem v prostor.
 To, kar ste rekli. Da je to politika. Magna in vsi preostali investitorji v Sloveniji bi morali biti obravnavani v smislu ustavne določbe, da imamo vsi enake pravice in dolžnosti in da smo pred zakonom vsi enaki. Da ne bo pomote, to ni prvo hlapčevsko obnašanje pred velikim kapitalom. Včasih se takšni pritiski, da se zadeve lepo utečejo in uradniki zdisciplinirajo, zgodijo kar na uradnih obiskih tujih politikov. Ti pritisnejo na naše predsednike in ti intervenirajo na pravih mestih. Samo spomnite se protesta Eko kroga v Zasavju ob obisku Pahorja zaradi Lafarge Cementa. Kadar gre za velike denarje, so odprta vsa vrata.
 Ali lahko oblasti prisilijo Magno, da bo v Hočah spoštovala enake standarde, kot jih spoštuje v Avstriji?
 To sploh ne more biti vprašanje. Tujci se naših predpisov držijo, ker so prepričani, da je tako prav. Naj vam povem za primer tovarne celuloze Obir na avstrijskem Koroškem. Lastnice te tovarne so bile slovenske papirnice in tovarna celuloze v Krškem. Tovarna celuloze ni imela čistilne naprave. V Belo je spuščala odplake. Oblasti so zahtevale, da se voda za uporabo v tovarni zajame pod izpustom iz tovarne, in postavile so rok, do katerega mora biti postavljena čistilna naprava. Slovenska podjetja denarja za čistilno napravo niso imela. Tovarna celuloze Obir je delala točno do datuma, ko bi morala biti postavljena čistilna naprava, naslednji dan pa je prenehala z obratovanjem. Lastnice so morale celo vzpostaviti prvotno stanje, plačale so razgradnjo tovarne in čiščenje terena. Nobenega vprašanja ni bilo glede tega, da slovenska podjetja ne bi spoštovala avstrijskih predpisov. Samo doma se obnašamo tako balkansko, da se ne držimo lastnih pravil, ker vemo, da sankcij praktično ni.
 Kako vi vidite poklic odvetnika in etične dileme ter izzive, ki jih prinaša?
 Vedno sem si želel biti odvetnik. Ko sem se leta 1983 vrnil iz JLA, sem bil pripravnik na sodišču in takoj sem predsedniku sodišča rekel, da bi šel naravnost na civil, ker bom odvetnik. Naneslo je, da vendarle nisem šel takoj v odvetništvo, ampak sem šel v gospodarstvo. To mi je dalo precej širine. Najprej je postala odvetnica Marija in potem sem ji sledil. Na začetku sem bil celo zaposlen pri njej, nato pa sva imela vsak svojo pisarno. Nisem bil prepričan, da bom tako dolgo vztrajal, kot sem. To je poklic, kjer ni urnika in oddiha. Odvetniki ne odložimo svinčnika ob dveh in odidemo domov. Vsi dvomi in vsi strahovi gredo z nami in razmišljamo o težavah, dokler nas ne ujame spanec, in še potem sanjamo o svojih primerih. Največja težava je v tem, da te stranka takoj ob prvem obisku vpraša: »Ali mi bo uspelo?« Nihče noče izgubiti, nihče noče stroškov po nepotrebnem. Po drugi strani pa nikoli ne poznaš vseh dejstev, saj stranke ne vedo, kaj je pomembno, zamolčijo nekatere stvari, ker jih je sram, hkrati pa je lahko sodna praksa različna ali nedorečena. Z nekaterimi primeri sem živel deset, dvajset in celo petindvajset let. Zdaj čakam na odločitev o obnovi postopka v kazenski zadevi, ki se je začela 1991. Za poklic odvetnika je potrebno predvsem srce, šele potem znanje. Področje našega dela je skorajda neomejeno. Ni si mogoče zamisliti, kaj vse vprašajo stranke oziroma kaj vse jih muči. So pa tudi neverjetne razlike med odvetniki samimi. Nekateri so samotni jezdeci v kakšnem majhnem mestu, nekateri so zaposleni v veliki odvetniški družbi v prestolnici. Življenje enega in drugega se sploh ne more primerjati. O dilemah, ki jih je v tem poklicu res veliko, lahko rečem le, da se jih lotevam tako, kot živim, ko nisem odvetnik. Vedno ostati pošten in zvest sam sebi.
 V vašem romanu Odvetnik se Iztok v eksistenčni stiski loti tudi etično vprašljivih ravnanj, kot je nelojalna konkurenca, prejemanje gotovine brez potrdila ... Ali gre zgolj za opisovanje odvetniške realnosti? V knjigi seveda držimo z Iztokom, zato mu to spregledamo ...
 Glavni junak v Odvetniku je v nekem trenutku v veliki eksistenčni stiski in takrat se odloči, da je družina prva, morala pa druga. Stori to, kar sicer počnejo nekateri gospodarstveniki vsak dan. Spremljal sem usodo neke velike družine, ki je zaupala v pogodbo z multinacionalno družbo iz tujine, ustanovila podjetje, vložila vanj vse svoje premoženje, zadolžili so se celo vsi polnoletni družinski člani, potem pa je drugi pogodbenik enostransko prekinil pogodbo, prenesel posel na avstrijsko družbo in družina je izgubila vse svoje premoženje, prišlo je do stečaja, nekoč ponosni ljudje so ostali brez svoje krivde brez ficka, reveži, nekateri so zboleli, umrli v žalosti, otroci bodo zadolženi še dolga leta, njihova življenja so uničena. Odvetniki smo po naravi individualisti in v odvetništvo gremo tudi iz prepričanja, da bomo zaslužili hitreje in več, če bomo odvetniki. Po drugi strani pa tudi ni nobenega padala. Če pademo, se razbijemo. Nobene varnostne mreže ni. Velikokrat je odločitev za odvetništvo odločitev celotne družine, da se bo življenje hudo in nepopravljivo spremenilo. Moja realnost je bila verjetno precej drugačna od realnosti drugih odvetnikov. Marija je začela iz nič, v juliju je postavila tablo na stavbi, kjer je imela najeto pisarno, in čakala na prvo stranko. Dva meseca ni vstopil nihče. Šele po treh mesecih je dobila substitucijo in potem so prišle stranke, ki so izgubile že vsako upanje in so imele izgubljene zadeve. Lotila se jih je in nekaj teh izgubljenih zadev po nekaj letih spremenila v dobljene, tako da si je počasi začela ustvarjati ime in potem je bilo vedno lažje. Njena nepopustljivost in zagrizenost sta bili tako siloviti, da je premagala vse ovire. Ko sem sam postal odvetnik, je pravzaprav že potrebovala pomoč, dela je bilo veliko, toliko, da sva delala od šestih zjutraj do polnoči vse dneve v tednu. Delo naju je tako posrkalo vase, da deset let nisva vedela, da živiva, potem pa sva se zavedela, kaj se dogaja, in sva se vprašala, zakaj.
 Zdi se, da knjiga kar kliče po filmski upodobitvi.
 Po svojih knjigah sem napisal veliko scenarijev, ampak običajno ni bilo neke velike koristi od tega. Uspelo mi je s scenarijem po romanu Rodoljub, film pa ima naslov Patriot. Žal obrtno ni najbolje narejen in je izginil iz zavesti, tudi televizija ga je predvajala samo dvakrat ali trikrat. Več uspeha sem imel z nadaljevankami, saj je bila po romanu Klan posneta nanizanka v 11 delih, Dosje JK pa je bil posnet v 6 delih. Po nalogu televizije sem napisal scenarij Iz sodnih dvoran, bili smo že tik pred dogovorom za snemanje, pa se je televizija zaradi stroškov odločila, da nadaljevanke ne bo snemala. Od takrat nisem več poskušal s scenariji in tudi nimam več energije, da bi se spuščal v to delo.
 Sicer pa v vseh svojih knjigah opisujete žgoča vprašanja družbe. Boj malega posameznika z neko višjo organizacijo ali institucijo, ki pozablja, zakaj obstaja in kakšen je njen namen.
 Na življenje vedno gledam z očmi posameznika. Če je izdanih devetindevetdeset »pravilnih« sodb in v stotem primeru sodišče zapre nedolžnega človeka, temu prav nič ne pomaga devetindevetdesetodstotna pravilnost vseh sodb v državi. Zanj je sodba katastrofa, ki ne sme obstajati. Zato je moj pogled usmerjen v posameznika. Velikokrat v zgodovini se je zgodilo, da so pokončni posamezniki končali pod peto večinsko usmerjenega, poslušnega ljudstva. Oče mi je povedal zgodbo o streljanju ljudi v revirskih rovih takoj po drugi svetovni vojni. Eden od vojakov, ki bi moral streljati na zvezanega ujetnika, se je uprl in oficir mu je rekel: »Kar stopi tja na drugo stran.« Včasih je treba veliko poguma, da uveljaviš svojo moralno držo. Kadar ti zaradi pokončnosti grozi lastna smrt, je to izjemno težko storiti. Nihče noče umreti. In vendar je zgodovina polna upornih, pokončnih in nepopustljivih ljudi. Kolikokrat sem bil priča boju pogumnega posameznika, ki je stegnil jezik o kakšni nepravilnosti vodstva podjetja, nato pa končal na cesti. Njegovi dovčerajšnji sodelavci so bili tisti, ki so na sodišču pričali proti njemu in se mu posmehovali, češ kakšen butelj je bil, da se je spravil na direktorja.
 Pisanje zahteva veliko časa. Kako usklajujete obe področji? Izdali ste že štirinajst knjig, če se ne motim. Pišete tako za mladino kot za odrasle; leta 2004 ste prejeli nagrado Večernica za mladinski roman Gimnazijec, nominirani ste bili za Kresnika ...
 V resnici sem izdal petnajst romanov v knjižni obliki in en roman v nadaljevanjih, hkrati pa že omenjene scenarije, kratko prozo, radijske igrice. Očitno mi uspe hitro preklapljati med različnimi dejavnostmi. Potrebujem tudi kar precej spanja, to je sedem ur na dan. Ostanek dneva je razdeljen na različne dejavnosti. Rad imam glasbo, vsaj dotaknem se rad tipk na klavirju, če že nimam časa igrati, sem strasten ribič - muhar in podvodni ribič, zaprisežen hribolazec, občasno plezalec, zelo rad tečem, dušo pa prodam za igre z žogo. Igram nogomet, rokomet, odbojko in košarko. Zadnja leta imam tudi čebele, prav tako zelo rad delam na vrtu. Pri tem naj povem, da to ne požre največ časa. Ja, uganili ste. Najraje od vsega berem. (To včasih povzroča slabo voljo pri Mariji, ker imam odprto knjigo tudi ob krožniku in slišim: »Vsaj pri jedi ne beri,« ali pa: »Kako naj se pogovarjam s teboj, če samo bereš?«) Kradem trenutke za branje med kuho, britjem, ščetkanjem zob. Nekaj časa ostane tudi za stranke in odvetniško delo, pisanje pa tudi zahteva svoje. Običajno sem vedno sredi pisanja romana, zdaj sem pri prvi petini novega romana, ki bi ga rad izdal leta 2019.
 Po duši ste športnik in popotnik. Menda sta s ženo Marijo preplezala kar nekaj pet- in šesttisočakov, radi se potapljate ... Zdaj sta si vzela leto dni premora od odvetništva. Kam vas vleče in kako se bo to končalo? Bo sledil nov roman ali še nekaj let prakse v odvetniški pisarni?
 Z Marijo sva se po desetletjih norega dela od jutra do trde noči odločila, da morava poskrbeti zase. Zelo rada in kar veliko sva hodila v hribe. To je pripeljalo do trenutka, ko je Marija rekla: »Zdaj pa je tega dovolj. Če bova še naprej hodila tako, da se bova morala varovati, se morava naučiti, kako se to počne na pravi način.« Zato sva šla v tečaj in začela z alpinizmom. Naredila sva celo izpit za mlajšega in starejšega alpinističnega pripravnika. Imela sva srečo, da sva s prijatelji alpinisti lahko plezala v Peruju, Boliviji, Kanadi, v Evropi. Prišla sva na šest ali sedem šesttisočakov, najmanj petnajst pettisočakov. Ko sva potovala po Polineziji, je bilo najbolj logično, da se naučiva potapljati, ker je podvodni svet tam izjemen. Mislim, da imava opravljenih okoli štirideset potopov. Najina najljubša dejavnost je pravzaprav smučanje, tisto na smučiščih in zunaj njih oziroma turno smučanje. Začneva takoj, ko se odpre prvo smučišče, in če je le mogoče, greva smučat tudi še aprila. Marija ni več odvetnica, ker jo je to delo tako izčrpalo, da je škodovalo njenemu zdravju, in tudi ne bo več. Tudi država ni bila najbolj prijazna do naju in zdaj veva, kaj je v življenju pomembno. Te lekcije sva se učila dolga desetletja in misliva, da sva našla rešitev. Življenje je nekaj, kar je treba zajemati z veliko žlico iz dneva v dan. Bova videla, kaj bo prineslo, a se ga še vedno veseliva.
 Pogovarjala se je: Irena Vovk
 Pogovor je povzet po članku, objavljenem v reviji Jana
 piše: Simič & partnerji d.o.o., vir: revija Denar 476/2017
 Zaradi negativne izkušnje z zamudo instrukcijskega roka sem se malo poglobil v teorijo upravnega prava in v akte finančne uprave. To, da finančna uprava zavezancem, ki so v težkem finančnem položaju za davek, onemogoča učinkovito uveljavljanje zakonsko določenih ugodnosti, ni sprejemljivo. Strategija FURS 2015–2020 in Etični kodeks zaposlenih v FURS sta odlično napisana dokumenta, vendar uradne osebe ne sledijo tem zapisom niti pri najelementarnejših postopkih. Finančna uprava bo morala svoje delovanje prilagoditi tako, da bodo spoštovani instrukcijski roki. Roki so postavljeni za zagotavljanje najugodnejšega oziroma najboljšega reševanja zadev v določenem času in čimprejšnje končanje postopka.
 Ali velja mit, da kršitev instrukcijskega roka nima posledic, oziroma česa naj se bojijo uradne osebe v upravnih postopkih
 Rok je natančno omejeno trajanje, dogovorjeno ali določeno za kaj. Instrukcijski rok je namenjen organom oziroma njihovim uradnim osebam. Ta rok pomeni instrukcijo – napotilo organu, da v določenem času opravi določeno dejanje v postopku. Torej na nek način zavezuje organ. Ta rok ni nepomemben, sicer ne bi bil predpisan. Gre za omejitev, ki ne sme biti presežena. Zaželeno je, da je dejanje opravljeno pred iztekom roka.
 Iz gradiva za strokovno izobraževanje s področja upravnega postopka na spletni strani Upravne akademije izhaja, da zamuda instrukcijskega roka nima posebnega vpliva. Zapisano je:
 »zamuda tega roka praviloma ne povzroči kakšnih posebnih posledic,
 zamuda tega roka nima za organ, pogosto pa tudi za stranko, pravnih posledic,
 pri kršitvi instrukcijskega roka pa pravnih posledic za stranko ali organ praviloma ni«.
 Podobne zapise lahko zasledimo tudi pri drugih avtorjih. Takšni zapisi so zavajajoči oziroma žal ne upoštevajo vseh pravnih aktov upravnega prava. Samo v enem dokumentu je poudarjeno, da je ob kršitvi instrukcijskega roka možna pritožba zoper molk organa, saj odločba ni bila izdana v predpisanem roku, in da je uradna oseba disciplinsko odgovorna za kršitev instrukcijskega roka. To pa je razlog, ki bi moral skrbeti tudi javne uslužbence, ki vodijo upravne (davčne) postopke.
 V primeru prekoračitve instrukcijskega roka res ne nastopijo nobene procesno pravne posledice, tako da ima organ še vedno pravico opraviti določeno procesno dejanje. Vendar ima lahko kršitev instrukcijskega roka v davčnem postopku tako negativne posledice, da onemogoča učinkovito uporabo zakonsko določenih ugodnosti za tiste zavezance za davek, ki na finančno upravo naslovijo prošnjo za odpis, delni odpis, odlog in obročno plačevanje davka. O tem sem pisal v julijski izdaji revije Denar, ko je finančna uprava za izdajo odločbe potrebovala štiri mesece, rok za odločbo pa je bil 30 dni. V vmesnem času je bil odmerjeni davek že plačan, tako da je bila odločba nesmiselna. Verjetno pa to ni edini takšen primer.
 Zakon o davčnem postopku (ZDavP-2, Uradni list RS, št. 13/11 – UPB, 32/12, 94/12, 101/13 – ZDavNepr, 111/13, 25/14 – ZFU, 40/14 – ZIN-B, 90/14, 91/15 in 63/16) določa številne roke za izdajo odločbe: o odmeri dohodnine, o višini akontacije dohodnine od dohodka iz zaposlitve, o poračunu davčnega odtegljaja na podlagi uveljavljanja dejanskih stroškov, o višini akontacije dohodnine od dohodka iz prenosa premoženjske pravice, o višini akontacije dohodnine od drugega dohodka, o višini dohodnine od dobička iz kapitala, o višini dohodnine od obresti, dividend, dobička iz kapitala in dohodka iz oddajanja premoženja v najem, itd.
 Z zakonom so torej postavljeni procesni roki kot časovno obdobje, v katerem mora finančna uprava opraviti procesno dejanje (izdati odločbo). Za roke v davčnem postopku, ki niso določeni z ZDavP-2 ali drugimi zakoni (zakoni o obdavčenju, ZFU, ZIN), se uporablja zakon, ki ureja splošni upravni postopek. Če torej zakon ne določa drugače, mora finančna uprava izdati odločbo v enem mesecu.
 Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP, Uradni list RS, št. 24/06 – UPB, 105/06 – ZUS-1, 126/07, 65/08, 8/10 in 82/13) v prvem odstavku 222. člena določa rok za izdajo odločbe:
 »Kadar se začne postopek na zahtevo stranke oziroma po uradni dolžnosti, če je to v interesu stranke, pa pred odločitvijo ni potreben poseben ugotovitveni postopek, mora pristojni organ izdati odločbo in jo vročiti stranki čimprej, najpozneje pa v enem mesecu od dneva, ko je prejel popolno vlogo za začetek postopka, oziroma od dneva, ko je bil začet postopek po uradni dolžnosti. V drugih primerih, ko se začne postopek na zahtevo stranke oziroma po uradni dolžnosti, če je to v interesu stranke, mora pristojni organ izdati odločbo in jo vročiti stranki najpozneje v dveh mesecih.«
 Rok je torej en mesec oziroma dva meseca, le izjemoma začne rok teči kasneje (nepopolna vloga, prekinitev postopka, zadržanje izvrševanja predpisa s strani pristojnega organa). Četrti odstavek 222. člena nadalje določa:
 »Če pristojni organ, zoper katerega odločbo je dovoljena pritožba, ne izda odločbe in je ne vroči stranki v predpisanem roku, ima stranka pravico do pritožbe, kot da bi bil njen zahtevek zavrnjen.«
 Gre za tako imenovani molk organa.
 Nadzor nad izvajanjem ZUP in drugih zakonov, ki urejajo upravne postopke, opravlja upravna inšpekcija. Upravni inšpektor lahko pri opravljanju nadzora odredi, da se nezakonitosti odpravijo v roku, ki ga določi. Če so pri nadzoru ugotovljene kršitve pravil upravnega postopka, ki imajo za posledico očitno prikrajšanje javnega interesa, pravic oziroma pravnih koristi strank, ali druge ponavljajoče se kršitve pravil upravnega postopka, ki niso odpravljene v določenem roku, lahko upravni inšpektor z odločbo odredi, da se uradna oseba ponovno udeleži usposabljanja za vodenje in odločanje v upravnem postopku. Zaradi kršitev pravil upravnega postopka lahko v teh primerih upravni inšpektor predlaga uvedbo disciplinskega postopka zoper uradno osebo, ki jih je z vodenjem ali odločanjem kršila. Upravni inšpektor o ugotovitvah nadzora napiše zapisnik, v katerem lahko predstojniku organa odredi, da v določenem roku odpravi nezakonitosti oziroma izvede druge ukrepe.
 V 320. členu ZUP je določeno, da mora predstojnik državnega organa (generalni direktor/-ica Fursa) skrbeti, da se v organu pravilno uporablja ZUP, zlasti pa, da se upravne zadeve rešujejo v predpisanih rokih, in skrbeti za strokovno izpopolnjevanje delavcev, ki odločajo v upravnih zadevah. Za izvajanje ZUP skrbi ministrstvo, pristojno za upravo, ki organizira stalno izpopolnjevanje uradnih oseb, ki vodijo upravni postopek in odločajo v upravnih zadevah.
 Uredba o upravnem poslovanju (Uradni list RS, št. 20/05, 106/05, 30/06, 86/06, 32/07, 63/07, 115/07, 31/08, 35/09, 58/10, 101/10 in 81/13) vsebuje določbe o informacijah strankam o upravnih postopkih. Prvi odstavek 227. člena določa:
 »Vsi javni uslužbenci, ki opravljajo svoje naloge v skladu s to uredbo, morajo poznati pravila poslovanja organov na podlagi te uredbe ter druge predpise s področja upravnega poslovanja.«
 Za izvajanje uredbe je odgovoren predstojnik organa (generalni direktor/-ica Fursa).
 Iz 21. člena uredbe izhaja:
 »Stranka lahko zahteva pojasnilo o razlogu, zaradi katerega odločba ni bila izdana v zakonsko določenem roku. Uradna oseba, kateri je dodeljena upravna zadeva v reševanje, mora stranko pisno, lahko pa tudi ustno, obvestiti o razlogu za zamudo najkasneje v 3 delovnih dneh od prejema zahtevka za pojasnilo. O ustnem obvestilu se sestavi uradni zaznamek.«
 Pisno obvestilo o razlogih za neizdano odločbo mora vsebovati navedbo organa, ki obvešča, zadevo in razloge za neizdano odločbo ter podpis uradne osebe. Obvestilo o poteku postopkov o istovrstnih upravnih zadevah lahko organ sporoči tudi po medijih ali po svetovnem spletu.
 Zavezanci za davek, ki jih torej zanima razlog, zakaj finančna uprava ni upoštevala zakonsko določenega roka, naj torej pošljejo zahtevo za pojasnilo na pristojni finančni urad. Glede na to, da je rok za povratno informacijo zelo kratek, ni odveč informacija o tem, kdo nadzoruje izvajanje uredbe. V skladu z drugim odstavkom 225. člena nadzor nad izvajanjem te uredbe opravlja upravna inšpekcija pri ministrstvu, pristojnem za javno upravo. V primeru kršitev te uredbe lahko minister, pristojen za javno upravo, predlaga ukrepe za odpravo pomanjkljivosti in obvesti vlado o kršitvah.
 Nadzor nad postopkom odločanja
 Ob dolgotrajnem čakanju na odločbe finančne uprave se je nemogoče izogniti razmišljanju o tem, kako bi se davčni postopki pospešili. Ker imajo časovne stiske z odločanjem tudi nekateri drugi državni organi, je smiselno uporabiti že implementirane izboljšave drugih. Tako bi se lahko v davčnih postopkih zgledovali po sodnih postopkih. Zavezanci za davek imajo pravico, da finančna uprava o njihovih pravicah in dolžnostih v davčnih postopkih odloča brez nepotrebnega odlašanja.
 Če temu ni tako, bi morala davčna zakonodaja omogočati institut nadzorstvene pritožbe po modelu Zakona o varstvu pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (Uradni list RS, št. 67/12 – UPB). Če bi zavezanec za davek menil, da finančna uprava nepotrebno odlaša z odločanjem, bi lahko pri finančnem uradu, ki bi obravnaval zadevo, vložil pisno nadzorstveno pritožbo, o kateri bi odločal predstojnik (ali predstojnica) finančnega urada.
 Uslužbenec (ali uslužbenka) finančne uprave, ki bi mu bila zadeva dodeljena v reševanje, bi moral posredovati poročilo o razlogih za trajanje postopka v zadevi. Pri odločanju o nadzorstveni pritožbi bi se upoštevale vse okoliščine posameznega primera: kompleksnost zadeve v dejanskem in pravnem pogledu, ravnanje strank v postopku, zakonski roki za izdajo upravnih aktov, trajanje časa, v katerem je na drugih finančnih uradih rešena zadeva, narava in vrsta zadeve ter njen pomen za zavezanca za davek.
 Če bi bilo zavezancu za davek, ki bi vložil nadzorstveno pritožbo, ugodeno, bi lahko zahteval še pravično zadoščenje. Pravično zadoščenje bi se zagotovilo z izplačilom denarne odškodnine za povzročeno škodo zaradi kršitve pravice do odločanja brez nepotrebnega odlašanja. Prvenstveni namen pravičnega zadoščenja bi bil, da bi finančna uprava zagotovila tak sistem oziroma organizacijo postopkov, ki bi omogočali, da zavezanci za davek pridejo do odločitve finančne uprave v razumnem (zakonitem) času.
 Moj predlog je seveda svetlobna leta od realizacije. Vendar bi od organa, ki ima tako smelo strategijo in etični kodeks pričakoval, da bi takšen izziv sprejel. Kljub temu imajo zavezanci za davek že po aktualni zakonodaji možnost, da zamudo instrukcijskega roka »nagradijo«. Zavezanci bi morali torej dosledno (za vsako zamudo roka) zahtevati pojasnila o razlogu, zaradi katerega odločba ni bila izdana v zakonsko določenem roku. Še bolj učinkovito pa bi bilo, če bi zadeve prijavljali na upravno inšpekcijo. A pri zavezancih za davek obstaja strah pred povračilnimi ukrepi finančne uprave. Dokler pa problem ni uradno zapisan, za odločevalce ne obstaja.
 Upravičenost do razlike v plači v primeru vštevanja dodatkov v osnovno plačo
 Delodajalci v praksi dodatke velikokrat vštevajo v osnovno bruto plačo, kar je bilo do nedavnega možno. Spremenjena sodna praksa daje možnost delavcem, da za zadnjih pet let zahtevajo vračilo razlike med osnovno plačo brez obračunanih dodatkov do osnovne plače z obračunanimi dodatki, s prispevki in akontacijo dohodnine.
 Pravna podlaga: Zakon o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 – 15/2017), členi: 9., osma in deveta alineja 31., prvi in drugi odstavek 126., tretji in četrti odstavek 127., 128., 129.; Zakon o minimalni plači (ZMinP, Ur. l. RS, št. 13/10 – 4/2017): tretji odstavek 2. člena; Zakon o dopolnitvi zakona o minimalni plači (ZMinP-A, Ur. l. RS, št. 92/15): 3. člen; Zakon o prejemkih poslovodnih oseb v gospodarskih družbah v večinski lasti Republike Slovenije in samoupravnih lokalnih skupnosti (ZPPOGD, Ur. l. RS, št. 21/2010 - 23/2014): tretji odstavek 4. člena
 1. Splošno o osnovnih plači in dodatkih
 ZDR-1 določa, da je plačilo za delo sestavljeno iz plače, ki mora biti vedno v denarni obliki, in morebitnih drugih vrst plačil, če je tako določeno s kolektivno pogodbo. Pri plači mora delodajalec upoštevati minimum, določen z zakonom oziroma kolektivno pogodbo, ki neposredno zavezuje delodajalca.
 dela plače za delovno uspešnost in
 Zakon ureja naslednje dodatke:
 1. dodatke za delo v posebnih pogojih dela:
 dodatek za delo v nedeljo, na praznike ali dela proste dneve po zakonu,
 ki delavcu pripadajo delavcu le takrat, ko v takih pogojih dejansko dela, in
 pod pogojem, da so določeni v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti.
 Posebej je določeno, da se dodatek za delo v nedeljo in dodatek za delo na dela proste dneve po zakonu med seboj izključujeta, kar po mojem mnenju pomeni, da se mora delavcu izplačati tisti dodatek, ki je višji.
 2. dodatek za delovno dobo.
 ZDR-1 glede dodatka za delovno dobo uporablja sledečo dikcijo:
 »Delavcu pripada dodatek za delovno dobo. Višina dodatka za delovno dobo se določi v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti.«
 Z uporabo gramatikalne razlage je nedvomno, da je osnovna plača ena vrsta plačila delavca, dodatki pa druga, kar po mojem mnenju pomeni, da se dodatki v osnovno plačo ne smejo vštevati. Vendar pa je sodna praksa zavzela drugačno stališče (konkretno sklep Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 10/2013 z dne 16. septembra 2013), kot bo pojasnjeno v nadaljevanju, zato je več kot dobrodošla sprememba Zakona o minimalni plači (ZMinP-A), ki je iz minimalne plače izvzela še tri dodatke za delo v posebnih pogojih dela, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa, in sicer:
 Menim, da je ta sprememba izvzemanja dodatkov iz osnovne plače v ZMinP nepotrebna, saj so bili ti dodatki izvzeti iz osnovne plače že na podlagi ZDR-1.
 Delavec bi moral v morebitnem sporu z delodajalcem že na podlagi določb ZDR-1 uspeti z zahtevkom na izplačilo dodatkov za zadnjih 5 let, kot je zakonski rok za uveljavljanje denarnih zahtevkov pred pristojnim sodiščem.
 Tudi stališče pravne teorije je jasno: dodatek za delovno dobo je obvezna sestavina plače, in delavcu vedno pripada.
 Do enakega zaključka pridemo tudi z uporabo drugih zakonskih določb. Osnovna plača se v skladu z prvim odstavkom 127. člena ZDR-1 določi glede na zahtevnost dela, za katerega delavec sklene pogodbo o zaposlitvi, v 31. členu ZDR-1 izrecno določa, da mora pogodba o zaposlitvi vsebovati določilo o znesku osnovne plače delavca v EUR, ki mu pripada za opravljanje dela po pogodbi o zaposlitvi, in določilo o drugih sestavinah plače delavca (kamor sodijo tudi dodatki).
 2. Sodna praksa
 Naj problematiko daljšega uvoda ponazorim s praktičnim primerom. V pogodbi o zaposlitvi je dogovorjena bruto osnovna plača 1.500 EUR, iz plačilne liste pa je razvidno, da se je delavcu izplačalo 1.475 EUR bruto plače in 25 EUR dodatka na delovno dobo.
 Konkretno to pomeni, da se delavcu v osnovno plačo všteva dodatek za delovno dobo, za kar sem zgoraj pojasnila, da ni zakonske osnove.
 piše: mag. Ivan Simič, Simič & partnerji d.o.o., Ljubljana, vir: revija Denar 475/2017
 Ministrstvo za finance je v drugi polovici julija dalo v javno obravnavo paket davčnih zakonov. Gre za predloge sprememb Zakona o davčnem postopku, Zakona o dohodnini, Zakona o davku od dohodkov pravnih oseb, Zakona o davčnem potrjevanju računov in Zakona o davku na tonažo. V nadaljevanju vam predstavljamo bistvene spremembe. Podrobnejšo predstavitev sprememb si lahko ogledate na spletni strani ministrstva za finance.
 V Zakonu o davčnem postopku se predlagajo spremembe postopkovnih določb zaradi predloga sprememb Zakona o dohodnini glede sistema normiranih odhodkov. Druge spremembe se nanašajo na uvedbo možnosti kartičnega plačevanja davkov pri Upravi RS za javna plačila brez provizij, odpravo nekaterih predpisanih obrazcev ter nekaj redakcijskih popravkov in uskladitev s pravom EU.
 Sprememba je potrebna zaradi spremembe v sistemu ugotavljanja davčne osnove od dohodka iz dejavnosti z upoštevanjem normiranih odhodkov, kot jih določa predlog novele Zakona o dohodnini. Po predlogu se dohodki iz dejavnosti, ugotovljeni z upoštevanjem normiranih odhodkov, vključijo v sistem letnega obračuna dohodnine (sintetična obdavčitev) in se jih tako izvzema iz dosedanjega cedularnega sistema izračunavanja dohodnine. Primerjalne izračune sedanjega sistema cedularne obdavčitve in nove sintetične obdavčitve smo predstavili v prejšnji številki revije DENAR.
 Ministrstvo za finance je novembra lani opravilo analizo sistema normiranih odhodkov v okviru davka od dohodkov pravnih oseb in dohodnine, to je dohodkov iz dejavnosti. Osrednji cilj analize je bil predvsem ugotoviti, ali se s sistemom normiranih odhodkov dosegajo cilji in nameni, zaradi katerih je bil sistem uveden. Namreč ob uveljavitvi tega sistema v letu 2013 tako na ravni pravnih kot tudi fizičnih oseb, ki opravljajo dejavnost, je bil pomemben cilj administrativna razbremenitev malih poslovnih subjektov pri izpolnjevanju njihovih davčnih obveznosti in pri tem spodbujanje malega podjetništva.
 Žal ta namen ni bil dosežen v celoti, saj je na trgu dela zraslo število tako imenovanih fiktivnih samozaposlenih. Kljub razmeroma stabilnemu povprečnemu številu samozaposlenih v strukturi delovno aktivnega prebivalstva je ob podrobnejšem pregledu strukture samozaposlenih mogoče sklepati o porastu tega negativnega pojava zaradi naraščanja deleža tistih samozaposlenih, ki delajo pretežno le za eno stranko in v prostorih te stranke, kar močno zvišuje verjetnost pojava fiktivne samozaposlitve. Delež teh se je v zadnjih štirih letih kar podvojil.
 Po podatkih Fursa sistem normiranih odhodkov zaradi nizkih obremenitev z dajatvami zaostruje problem »fiktivnih samozaposlitev«, ki bi sicer obstajal tudi brez njega. V postopkih preverjanja izpolnjevanja pogojev za vstop v shemo ugotavljanja davčne osnove z upoštevanjem normiranih odhodkov Furs zaznava porast priglasitev fizičnih oseb, ki opravljajo dejavnost - normiranci, ki so že lastniki d. o. o. V postopkih naknadnih kontrol finančni uradi opažajo, da normiranci izdajajo račune pravnim osebam, kjer so sami ustanovitelji/direktorji družb, kar bi lahko pomenilo, da gre za izdajo fiktivnih računov in/ali način prikritega izplačila dobička prek fizične osebe – normiranca. Razlog bi lahko iskali v nižji obdavčitvi. Podobne ugotovitve so finančni uradi zaznali pri stečajnih upraviteljih, ki so registrirani kot fizične osebe, ki opravljajo dejavnost po sistemu normiranih odhodkov, so pa hkrati tudi solastniki podjetja in tam tudi zaposleni.
 Nadalje se z namenom olajšanja izpolnjevanja davčnih obveznosti za zavezance ukinjajo nekateri predpisani obrazci, kar bo finančni upravi omogočilo, da jih spreminja in oblikovno izpopolnjuje, finančna uprava pa bo v pomoč davčnim zavezancem obrazce s predpisano vsebino še vedno objavljala na svojih spletnih straneh. S predlogom zakona se tudi razveljavljajo tisti pravilniki, v katerih so ti obrazci predpisani, kar bo pripomoglo k preglednosti glede veljavnosti davčnih predpisov in s tem k pravni varnosti.
 Za spodbujanje prostovoljnega pravočasnega izpolnjevanja davčnih obveznosti se uvaja možnost kartičnega plačila davčnih obveznosti pri upravi za javne prihodke (UJP). Vzpostavitev plačilnih mest pri UJP bo pomenila cenejši način plačevanja davčnih obveznosti, saj bodo davčni zavezanci pri UJP lahko poravnali svoje obveznosti brez provizij. Podoben sistem, poleg možnosti gotovinskega plačevanja davka pri davčni upravi, smo želeli uvesti že leta 2008, toda zaradi predčasnega odhoda iz davčne uprave nam to ni uspelo.
 Pri Zakonu o dohodnini se predlagajo naslednje spremembe:
 1. Pri t. i. normirancih se zmanjšuje odstotek normiranih odhodkov z 80 odstotkov na 60 odstotkov (59. člen Zakona o dohodnini) s tem, da je uvedena še dodatna omejitev. Normirani odhodki ne morejo znašati več kot 30.000,00 evrov pri normirancih do 50.000,00 evrov in 60.000,00 evrov pri normirancih do 100.000,00 evrov. Ta omejitev je očitno uvedena predvsem zaradi tega, da sistem normiranih odhodkov ne bi veljal oziroma ga ne bi uporabljali ali izkoriščali tudi tisti, ki v posameznem letu presežejo mejni znesek 50.000,00 ali 100.000,00 evrov. Kar pomeni, če bo nekdo v prvem letu imel 130.000,00 prihodkov, se mu bodo priznali le normirani odhodki do 100.000,00 evrov, to je 60.000,00 evrov. K temu znesku se bo nato dodal presežek nad 100.000,00 evrov, to je 30.000,00 evrov. Tako bodo obdavčljivi dohodki tega davčnega zavezanca znašali 90.000,00 evrov namesto možnih 78.000,00 evrov, če bi veljal sedanji sistem uveljavljanja normiranih odhodkov. Glede na to, da se bodo ti dohodki vključevali v sintetično davčno osnovo za odmero dohodnine, bo to pomenilo višjo obdavčitev.
 2. V 44. členu bo dodan novi 5. odstavek, v katerem bo določeno, da se za službeno potovanje šteje tudi napotitev na začasno delo v tujino v neprekinjenem trajanju do največ 30 dni.
 3. V novem 45.a členu bo zakonsko urejena posebna davčna osnova pri napotitvi na delo zunaj države. Tako je določeno, da se v davčno osnovo dohodka iz delovnega razmerja, ki ga delavec doseže v okviru napotitve na delo zunaj države, ne všteva znesek v višini 20 odstotkov plače oziroma nadomestila, prejetega za opravljanje dela v okviru te napotitve, vendar ne več kot 1.000,00 evrov za izplačila v posameznem mesecu, če so izpolnjeni naslednji pogoji:
 delavec je napoten na delo iz Slovenije ali v Slovenijo,
 napotitev na delo traja neprekinjeno več kot 30 dni,
 kraj običajnega opravljanja dela ali kraj napotitve na delo je po najkrajši razdalji več kot 150 km oddaljen od ozemlja Slovenije in
 delavec v zadnjih 10 letih pred začetkom prve napotitve na delo ni bil rezident Slovenije pred začetkom napotitve na delo v Slovenijo ali rezident druge države pred napotitvijo na delo iz Slovenije.
 Za napotitev na delo zunaj države po prejšnjem se šteje, če:
 je delavec napoten na delo zunaj države sedeža delodajalca,
 se napotitev na delo opravi na podlagi sklenjene pogodbe o zaposlitvi po pravu države, iz katere se delavec napotuje na delo zunaj te države,
 pogodba o zaposlitvi je sklenjena med delodajalcem s sedežem v državi, iz katere se napotuje na delo, ki dejansko opravlja svojo dejavnost tudi v državi sedeža, in delavcem, ki običajno dela za delodajalca v državi sedeža delodajalca,
 pogodba o zaposlitvi je sklenjena za opravljanje dela v okviru dejavnosti delodajalca v državi napotitve na delo v imenu in za račun delodajalca iz prejšnje točke na podlagi pogodbe delodajalca z naročnikom storitve in
 delavec ves čas napotitve dela po navodilih in pod nadzorom delodajalca, ki ga napotuje na delo.
 Presoja potrebe po slabitvi
 piše: Iz prakse za prakso, vir: revija SIR*IUS, številka 5/2017
 V praksi se pogosto pojavi situacija, ko naročniki pooblaščenim ocenjevalcem naročijo ponovno oceno v preteklosti že ocenjenega premoženja. Takšni primeri se pojavljajo tako pri ocenjevanju vrednosti za namen računovodskega poročanja, zavarovanega posojanja in druge namene, ko naročniki želijo potrditev že ocenjene vrednosti iz preteklosti (t. i. "novelacije poročil"). Pogosto se pojavljajo tudi situacije, ko družbe potrebujejo mnenje o indikatorjih, ki nakazujejo potrebo po izvedbi testa slabitve premoženja, pri čemer se v tovrstnih primerih najpogosteje obrnejo na ocenjevalca vrednosti, ki je v preteklosti izvajal ocenjevanje tega premoženja. Na podlagi predstavljenega izhodišča je bila sprejeta naslednja strokovna razlaga.
 Ocenjevalec vrednosti mora vedno, kadar se opredeljuje o ocenjeni vrednosti premoženja, opraviti vse postopke, kot so pregled, poizvedovanje, izračunavanje in analiza, ter zbrati zadostne dokaze, ki zagotavljajo ustrezno podporo oceni vrednosti. V primeru kakršnihkoli odstopanj od ustaljenih in zahtevanih postopkov morajo ocenjevalci v poročilu zapisati omejitve svojih raziskav, hkrati pa poročilo o oceni vrednosti izdelati skladno z zahtevami MSOV-jev in SPS 2 ter v obsegu dela zapisati izjeme glede oblike poročila. Če ocenjevalec tega ne stori, poleg MSOV-jev in SPS-jev krši tudi prvi odstavek 4. točke (Nepremišljena mnenja in preliminarno poročilo) Priloge 1 Kodeksa etičnih načel za ocenjevalce vrednosti (Uradni list RS, 91/2012), ki določa, da je dajanje hitrih, nepremišljenih in improviziranih mnenj, ki podcenjujejo pomembnost pregledovanja, poizvedovanja in analiziranja pri ocenjevanju ter zmanjšujejo zaupanje v izide kakovostnega ocenjevanja, neetično in nestrokovno.
 Prav tako je pooblaščeni ocenjevalec dolžan poročati o vseh ocenah vrednosti v sklopu rednega letnega poročanja Inštitutu ne glede na obliko.
 Pogosti primer je tudi, ko družba potrebuje mnenje o obstoju indikatorjev, ki bi lahko nakazovali, da je treba oslabiti vrednost presojanega sredstva. Družbi v tovrstnih primerih ni treba ocenjevati nadomestljive vrednosti sredstva na dan vsakega poročanja. Pomembno je, da ima družba v svojih internih aktih (Pravilnik o računovodstvu) zapisano, kako ravnati v tovrstnih primerih. V Pravilniku o računovodstvu bi morala imeti družba opredeljene indikatorje, ki jih je treba spremljati in naj bi nakazovali, da je na trgu istovrstnih nepremičnin prišlo do sprememb, ki nakazujejo, da je treba izvesti test slabitve nepremičnin oziroma ali je vrednost sredstva pri uporabi nižja od njegove knjigovodske vrednosti. Naloga družbe je torej, da oceni, ali obstajajo znamenja, ki bi nakazovala, da je na določen datum vrednost sredstva višja od njegove nadomestljive vrednosti.
 V tovrstnih primerih lahko družba najame ocenjevalca, ki je v preteklosti že izvedel oceno vrednosti, da poda mnenje, ali obstajajo merljivi indikatorji, ki bi nakazovali, da je nadomestljiva vrednost sredstva nižja od njegove knjigovodske vrednosti. Pri tem pooblaščeni ocenjevalec lahko poroča o morebitnem obstoju ali neobstoju indikatorjev, ki nakazujejo, da bi bilo treba ponovno oceniti vrednost za namen ugotavljanja, ali je sredstvo oslabljeno ali ne. Obstaja torej dvostopenjski proces pri ugotavljanju potreb po slabitvi vrednosti določenih sredstev:
 Prvi korak je vezan na računovodsko usmeritev družbe. Vsaka družba mora imeti v svojem pravilniku o računovodstvu opredeljene indikatorje, ki naj bi nakazovali, v katerih primerih mora družba narediti test slabitve določenega sredstva (npr. odstotek upada transakcijskih cen z istovrstnim premoženjem, odstotek upada bruto družbenega proizvoda, odstotek upada cen na nepremičninskem trgu ...). Družba lahko najame pooblaščenega ocenjevalca vrednosti nepremičnin, da kot finančni svetovalec oceni, ali je na trgu nepremičnin prišlo do sprememb, ki nakazujejo, da bi bilo treba izvesti oceno vrednosti opazovanega premoženja za potrebe slabitve njegove vrednosti. V tovrstnih primerih lahko pooblaščeni ocenjevalec vrednosti nastopa kot finančni svetovalec, ki se lahko opredeljuje o obstoju indicev za potrebe slabitve, ne more in ne sme pa potrebe po slabitvi izvajati iz t. i. "preliminarnih ocen" ali t. i. "ažuracij ocen vrednosti" premoženja, ki je predmet preverjanja potrebe po slabitvi. Ocenjevalec ne sme poročati o "indikativni" vrednosti premoženja na novi datum ocenjevanja vrednosti in ne sme potrjevati ocenjene vrednosti iz preteklosti. Pogosto se v praksi pojavljajo primeri, da je ocenjevalec pred leti ocenil vrednost nepremičnine, po nekaj letih pa ga uprava družbe ponovno najame, da bi naredil "ažuracijo" ocene vrednosti izpred nekaj let, preko katere bi potrdil ali ovrgel vrednost premoženja, ki je zavedeno v računovodskih listinah.
 piše: Andrej Razdrih, vir: revija Odvetnik, številka 3(81)/2017
 Dr. Alenka Šelih se je rodila v zavedni slovenski odvetniški družini, njen oče dr. Igor Rosina in njen ded dr. Franjo Rosina sta bila ugledna odvetnika in javna delavca. V odvetništvo je bila pravzaprav vpeta vse življenje, saj je bil odvetnik tudi njen mož Rudi Šelih (predsednik Odvetniške zbornice Slovenije od 1965–1971 in od 1982–1985, tj. tri mandate), družinsko tradicijo pa nadaljuje njena hčerka Nina Šelih.
 V prejšnjem sistemu smo imeli manj političnih pravic, v tem pa manj socialnih
 Dr. Alenka Šelih se je rodila v zavedni slovenski odvetniški družini, njen oče dr. Igor Rosina in njen ded dr. Franjo Rosina sta bila ugledna odvetnika in javna delavca. V odvetništvo je bila pravzaprav vpeta vse življenje, saj je bil odvetnik tudi njen mož Rudi Šelih (predsednik Odvetniške zbornice Slovenije od 1965–1971 in od 1982–1985, tj. tri mandate), družinsko tradicijo pa nadaljuje njena hčerka Nina Šelih. Alenka Šelih, doktorica pravnih znanosti, redna članica Slovenske akademije znanosti in umetnosti (SAZU), zaslužna profesorica Univerze v Ljubljani, je bila redna profesorica kazenskega prava in kriminologije na omenjeni fakulteti. Raziskovalno se je ukvarjala predvsem z vprašanji kazenskih sankcij, mladoletniškega prestopništva, človekovih pravic v okviru kazenskega prava, otrokovih pravic in pravic obrobnih družbenih skupin. Njena bibliografija obsega več kot 300 enot v slovenskem in tujih jezikih. Učbenik Kazensko pravo – splošni del, ki sta ga napisala skupaj z dr. Ljubom Bavconom (Uradni list SRS, Ljubljana 1978), je bil temeljno delo za študij kazenskega prava, prof. Šelihova pa je generacijam študentom predavala o tem, da se mora družba na kriminaliteto odzivati humano in racionalno, pri čemer je med prvimi opozorila tudi na problem žrtev kaznivih dejanj.
 Zakon o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija (ZIUFSZZ), objavljeno v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, velja od 30.9.2017
 Zakon o dajatvah za motorna vozila (ZDajMV), objavljeno v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, veljati začne 14.10.2017
 Zakon o Prešernovi nagradi (ZPreN-1), objavljeno v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, veljati začne 14.10.2017
 Pravilnik o načinu zagotavljanja sredstev za pripravništvo, sekundariat in specializacije, objavljeno v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, velja od 30.9.2017
 Odredba o izvedbi projekta Tradicionalni slovenski zajtrk 2017, objavljeno v Uradnem listu RS št. 53/2017 z dne 25.9.2017, veljati začne 10.10.2017
 Zakon o socialnem varstvu (ZSV), sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, veljati začne 14.10.2017
 Zakon o preprečevanju nasilja v družini (ZPND), sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, veljati začne 14.10.2017, uporabljati se začne 1.10.2018
 Zakon o pravilih cestnega prometa (ZPrCP), sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, veljati začne 14.10.2017
 Zakon o varuhu človekovih pravic (ZVarCP), sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, veljati začne 14.10.2017
 Uredba o plačah in drugih prejemkih javnih uslužbencev za delo v tujini, sprememba objavljena v Uradnem listu RS št. 54/2017 z dne 29.9.2017, velja od 1.10.2017
 Predlog zakona o izvrševanju proračunov Republike Slovenije za leti 2018 in 2019 (ZIPRS1819), nujni postopek, EPA 2253-VII
 Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davčnem postopku (ZDavP-2K), nujni postopek, EPA 2252-VII
 Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davčnem potrjevanju računov (ZDavPR-A), skrajšani postopek, EPA 2236-VII
 Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o dohodnini (ZDoh-2T), nujni postopek, EPA 2239-VII
 Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davku od dohodkov pravnih oseb (ZDDPO-2O), nujni postopek, EPA 2234-VII
 Predlog zakona o spremembi in dopolnitvah Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (ZZVZZ-O), EPA 2237-VII
 Predlog zakona o spremembi Zakona o interventnem ukrepu na področju trga dela (ZIUPTD-A), skrajšani postopek, EPA 2233-VII
 Predlog zakona o spremembah in dopolnitvi Zakona o voznikih (ZVoz-1A), nujni postopek, EPA 2235-VII
 11.12.2018 Vse spremembe DDV od 1.1.2019 ter nekaj izbranih tem v mednarodnem prometu
 12.12.2018 TFL Delavnica: učinkovita uporaba portala TFL
 13.12.2018 Spremembe SRS v letu 2019
 13.12.2018 EcoLexLife - Okoljska odgovornost v Sloveniji
 19.12.2018 Nova ureditev najemov: MSRP 16 in spremembe SRS (Najemi)


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 12.12.2015
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 328/110
 A BIZOTTSÁG (EU) 2015/2327 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE
 (2015. december 11.)
 az egyes gyümölcs- és zöldségfélék behozatali árának meghatározására szolgáló behozatali átalányértékek megállapításáról
 AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
 tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
 tekintettel a mezőgazdasági termékpiacok közös szervezésének létrehozásáról, és a 922/72/EGK, a 234/79/EK, az 1037/2001/EK és az 1234/2007/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17-i 1308/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1),
 tekintettel az 1234/2007/EK tanácsi rendeletnek a gyümölcs- és zöldség-, valamint a feldolgozottgyümölcs- és feldolgozottzöldség-ágazatra alkalmazandó részletes szabályainak a megállapításáról szóló, 2011. június 7-i 543/2011/EU bizottsági végrehajtási rendeletre (2) és különösen annak 136. cikke (1) bekezdésére,
 mivel:
 (1)
 Az Uruguayi Forduló többoldalú kereskedelmi tárgyalásai eredményeinek megfelelően az 543/2011/EU végrehajtási rendelet a XVI. mellékletének A. részében szereplő termékek és időszakok tekintetében meghatározza azokat a szempontokat, amelyek alapján a Bizottság rögzíti a harmadik országokból történő behozatalra vonatkozó átalányértékeket.
 (2)
 Az 543/2011/EU végrehajtási rendelet 136. cikke (1) bekezdése alapján a behozatali átalányérték számítására munkanaponként, változó napi adatok figyelembevételével kerül sor. Ezért helyénvaló előírni, hogy e rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lépjen hatályba,
 ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
 1. cikk
 Az 543/2011/EU végrehajtási rendelet 136. cikkében említett behozatali átalányértékeket e rendelet melléklete határozza meg.
 2. cikk
 Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
 Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
 Kelt Brüsszelben, 2015. december 11-én.
 a Bizottság részéről,
 az elnök nevében,
 Jerzy PLEWA
 mezőgazdasági és vidékfejlesztési főigazgató
 (1) HL L 347., 2013.12.20., 671. o.
 (2) HL L 157., 2011.6.15., 1. o.
 MELLÉKLET
 Az egyes gyümölcs- és zöldségfélék behozatali árának meghatározására szolgáló behozatali átalányértékek
 (EUR/100 kg)
 KN-kód
 Országkód (1)
 Behozatali átalányérték
 0702 00 00
 MA
 90,2
 TR
 91,2
 ZZ
 90,7
 0707 00 05
 MA
 90,5
 TR
 155,3
 ZZ
 122,9
 0709 93 10
 MA
 64,5
 TR
 134,6
 ZZ
 99,6
 0805 10 20
 MA
 71,7
 TR
 62,0
 ZA
 34,0
 ZW
 32,0
 ZZ
 49,9
 0805 20 10
 MA
 70,6
 ZZ
 70,6
 0805 20 30, 0805 20 50, 0805 20 70, 0805 20 90
 IL
 113,8
 TR
 85,4
 ZZ
 99,6
 0805 50 10
 TR
 96,2
 ZZ
 96,2
 0808 10 80
 CL
 81,9
 US
 110,2
 ZA
 187,8
 ZZ
 126,6
 0808 30 90
 CN
 58,1
 TR
 130,9
 ZZ
 94,5
 (1) Az országoknak a Közösség harmadik országokkal folytatott külkereskedelmére vonatkozó statisztikáról szóló 471/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletnek az országok és területek nómenklatúrájának frissítése tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2012. november 27-i 1106/2012/EU bizottsági rendeletben (HL L 328., 2012.11.28., 7. o.) meghatározott nómenklatúrája szerint. A „ZZ” jelentése „egyéb származás”.


type: caselaw

text:
 10.4.2017
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 C 112/8
 A Bíróság (első tanács) 2017. február 16-i ítélete (a rechtbank van Koophandel te Gent [Belgium] előzetes döntéshozatal iránti kérelme) – Agro Foreign Trade & Agency Ltd kontra Petersime NV
 (C-507/15. sz. ügy) (1)
 ((Előzetes döntéshozatal - Önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökök - 86/653/EGK irányelv - Tagállami jogszabályok összehangolása - Belga átültető törvény - Kereskedelmi ügynöki szerződés - Belgiumi székhelyű megbízó és törökországi székhelyű ügynök - A belga jog választásáról szóló záradék - Alkalmazhatatlan törvény - EGK–Törökország társulási megállapodás - Összeegyeztethetőség))
 (2017/C 112/12)
 Az eljárás nyelve: holland
 A kérdést előterjesztő bíróság
 Rechtbank van Koophandel te Gent
 Az alapeljárás felei
 Felperes: Agro Foreign Trade & Agency Ltd
 Alperes: Petersime NV
 Rendelkező rész
 A tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18-i 86/653/EGK tanácsi irányelvet és az Európai Gazdasági Közösség és Törökország között társulást létrehozó megállapodást, amelyet 1963. szeptember 12-én Ankarában írt alá egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az EGK tagállamai és a Közösség, és amely megállapodást a Közösség nevében az 1963. december 23-i 64/732/EGK tanácsi határozattal kötöttek meg, hagytak jóvá és erősítettek meg, úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az ezen irányelvet az érintett tagállam jogába átültető nemzeti szabályozás, amely kizárja a hatálya alól az olyan kereskedelmi ügynöki szerződést, amelynek keretében a kereskedelmi ügynök Törökországban rendelkezik székhellyel, és ott folytatja az e szerződésből fakadó tevékenységét, míg a megbízó székhelye az említett tagállamban található, oly módon, hogy e körülmények között a kereskedelmi ügynök nem hivatkozhat azokra a jogokra, amelyeket az említett irányelv az ilyen kereskedelmi ügynöki szerződés megszűnése esetén biztosít a kereskedelmi ügynökök számára.
 (1) HL C 414., 2015.12.14.


type: other

text:
Het bibberende Brazilië van Bolsonaro | La Chispa: Het Latijns Amerika Magazine
 In Nederland draaide de economie nog beperkt door tijdens de intelligente lockdown en kinderen kregen online les. In Brazilië niet. Onderwijzers en leerlingen zitten al maanden thuis en ook in andere sectoren is nauwelijks doorgewerkt. De nabrander van de coronapandemie zal voor de Braziliaanse economie daarom extra pijnlijk zijn.
 De bevolking verkeert daarbij al die tijd in opperste verwarring. De verschillende overheden zijn het meestal oneens en vechten elkaars maatregelen aan bij de rechter. Zo worden versoepelingen van de federale overheid teruggedraaid en lockdowns van deelstaten en gemeenten weer opgeheven. De profvoetballers moesten hun competitie hervatten, maar vochten dit besluit van de voetbalbond met succes aan. Brazilië probeert te versoepelen terwijl de piek van besmettingen en doden zelfs medio juni nog niet is bereikt. Het virus trekt dan het binnenland in.
 Terwijl een groot deel van de wereld eind mei langzaam aan het terugkeren was naar het normale leven, stapelden Brazilië en de Verenigde Staten record op record, in negatieve zin. De leiders van die landen lijken in opvattingen en gedrag erg op elkaar, ook qua aanpak van de coronapandemie. Eigenlijk geen aanpak. Ze blijven er onverschillig onder en houden zich staande met provocaties en het zoeken van de confrontatie met hun tegenstanders. Daarmee binden ze hun fanatiekste eigen aanhang sterker aan hun persoon, maar de polarisering in de landen neemt almaar toe.
 Bolsonaro probeerde eigenhandig de ellendige coronacijfers een positieve draai te geven. Hij verordonneerde de ware statistieken niet meer te openbaren maar een flauwe afspiegeling daarvan, waardoor het er allemaal een stuk beter uit zag. Het Hooggerechtshof moest er weer aan te pas komen om een einde te maken aan de zoveelste uitglijder van de Braziliaanse president, ditmaal gegoochel met cijfers.
 Intussen komt een militaire coup steeds dichterbij, wanneer het aantal militairen in de regering daar een indicatie voor is. Tien van de 22 ministers komen uit het leger. De in een jaar tijd negen vertrokken ministers werden vrijwel allemaal vervangen door een militair. Ook de derde minister van Gezondheid in ruim een maand is nu een generaal. Wanneer de oppositie doorgaat met afzetpogingen en het Hooggerechtshof de president blijft terugfluiten, gaat het leger ingrijpen. Dit is een veelgehoorde voorspelling. Het Hooggerechtshof toetst als hoogste rechterlijke macht de wetten en daden van de regering aan de grondwet, en komt daardoor steeds in aanvaring met Bolsonaro. In het voor democraten nog meest gunstige scenario worden langzaam de democratische instituties uitgehold. Dan nog is het wachten op een vanzelf ontstane dictatuur, vrezen sommige analisten. Net zoals dat in Venezuela is gebeurd, maar dan met een heel andere politieke kleur.
 Aanval op Hooggerechtshof
 Deze ontwikkelingen en ook de constante polemiek rond hun president lijken de Bolsonaro gezinde bevolking niet op andere politieke gedachten te brengen. Zonder Bolsonaro zou het allemaal misschien nog wel erger zijn geweest, is een veelgehoorde opmerking. Anderen gooien alle bestuurders op een hoop (allemaal corrupt en incompetent) en zien de cultuur van het land als oorzaak van alle ellende. Iedereen in Brazilië is ‘sem educação’ (onopgevoed), inclusief de bevolking, en daarom is het zo’n zooitje. Maar tegenstanders van Bolsonaro beschrijven hun land momenteel als een hel op aarde. Zo slecht was het nog nooit.
 Voormalig president Fernando Henrique Cardoso luidt ook de alarmbel in een interview met Braziliaanse studenten in Engeland. Brazilië kan volgens hem maar zo een autoritaire staat worden wanneer antidemocratische acties niet van bovenaf veroordeeld worden. De aanleiding was een met vuurwerk gesimuleerde aanval op het Hooggerechtshof door een groep van dertig bolsonaristas. De voortrekkers van een beweging die zowel Hooggerechtshof als parlement wil afschaffen.
 Ziekenhuizen binnenvallen
 De symbolische aanval op de rechtsstaat vond plaats op 14 juni 2020 op het Plein van de Drie Machten in Brasília. Natuurlijk op de zondag, de manifestatiedag van Bolsonaro-aanhangers, ook in coronatijd. De rechters van het hof werden uitgescholden. Zo gaat deze beweging steeds een stapje verder, en de president staat het oogluikend toe. Er kwam in ieder geval geen enkele publieke reactie uit zijn president, wel was er nadien één arrestatie. Het absurdistische nieuws rond hem houdt maar niet op. In dezelfde week deed hij een oproep aan het volk om ziekenhuizen binnen te vallen en vast te leggen, in woord en beeld, hoeveel patiënten met corona er werkelijk liggen. Bolsonaro gelooft de cijfers van zijn eigen diensten niet. Het land bibbert. Juist op dit gevaarlijke moment is het de tijd om de democratische instituties te beschermen en je uit te spreken over het belang ervan, zegt Cardoso. Maar de ‘fundamentele institutie’ is het leger. Hij gelooft niet dat de militairen eenzelfde plan hebben als in 1964, toen een staatsgreep werd gepleegd die leidde tot ruim twintig jaar dictatuur.
 Hoewel het land zich op glad ijs bevindt, denkt de ex-president vooralsnog dat de militairen de grondwet blijven respecteren. Dat hebben ze zelf overigens ook verklaard. En wat Bolsonaro betreft noteert Cardoso diens autoritaire discours maar hij ziet ‘nog geen zwaard in zijn hand’. “We bevinden ons in grijs gebied, en dat is maar goed ook.” De sociaal-liberaal Cardoso was begin jaren negentig, na jaren zware economische en politieke crisis, de bedenker van het plano real, een grondige monetaire hervorming met een nieuwe munt - die onder Bolsonaro naar recordlaagtes devalueert. Dat deed hij als minister van Economische Zaken. Daarna was hij acht jaar lang de meest stabiele president die Brazilië waarschijnlijk ooit heeft gehad. Geen spraakmakende schandalen, geen verbale agressie en een consistent beleid met een regering van weinig personele wisselingen. Hij werd wel gekenschetst als een ‘te rustige en nette president’ voor het temperamentvolle volk.
 Met Bolsonaro is er nu een complete tegenpool aan de macht. Eentje die straattaal spreekt en met een verre van stabiele regering. De laatste minister die aftrad was Abraham Weintraub, van Onderwijs. Niet als gevolg van een conflict met zijn baas maar voor eigen gewin. Het bracht nogal wat commotie teweeg. Hij verruilde namelijk zijn ministerspost voor een plek in de directie van de Wereldbank, waar hij vier keer zoveel gaat verdienen. Maar de keuze valt niet goed binnen de Wereldbank, waarvan medewerkers aan de krant Estado de São Paulo melden dat “Brazilië op weg is een internationale grap te worden”. Want Weintraub heeft zich als minister juist vaak negatief uitgelaten over multilaterale samenwerking. En op sociale media ging hij regelmatig op zijn Bolsonaro’s tekeer tegen andere landen en volken. Zo bespotte hij de Chinezen tijdens de coronapandemie. Hij gaat de stoel bezetten namens Brazilië, Colombia, Ecuador, trinidad en Tobago, De Filippijnen,Suriname, Haïti, De Dominicaanse Republiek en Panama. De stemming is een formaliteit, omdat Brazilië over de helft van de stemmen beschikt. Als Weintraub zich niet constructief zal opstellen, bestaat volgens analisten het risico dat Brazilië een paria binnen de Wereldbank wordt. Door dat isolement zouden projecten van belang voor de Braziliaanse regering tegengehouden worden. Dan kan gedacht worden aan ontginning en ontwikkeling van gebieden in de Amazone, daar heeft Bolsonaro grote plannen voor.
 Intussen draait zijn propagandamachine door, onder leiding van zoon en parlementslid Eduardo. Ditmaal met een video waarin Eduardo, als een volleerd shownieuwspresentator, landgenoten oproept en instrueert om lid te worden van de nieuwe politieke partij in dienst van ‘het project Bolsonaro’, Aliança pelo Brasil. Klaar voor de gemeenteraadsverkiezingen dit jaar zal de partij overigens nog niet zijn. Dus Brazilianen mogen nog op een ander stemmen, laat Eduardo weten, ‘als het maar geen linkse partij is’. Zo krijgt de polarisering tussen rechts en links een nieuwe impuls. Een ander filmpje dat rondgaat op sociale media brengt loepzuiver nog een ingesleten tegenstelling in beeld binnen het land: die tussen arm en rijk. De filmer toert eerst door de buitenwijk Madureira in de Zona Norte van Rio de Janeiro. Kijk, hier is helemaal geen corona, stelt hij lachend vast. Alle winkels geopend, straatventers en grote groepen mensen bij elkaar. Een alledaags precorona straatbeeld. In een ander stadsdeel, de rijkere Zona Sul, lijkt het op Europa tijdens de lockdown. Een vrijwel leeg winkelcentrum in de wijk Leblon met overal de coronamaatregelen en een beperkt aantal bezoekers. Strak geregisseerd door medewerkers in uniform en met mondmaskers. Er is zelfs een desinfecterende mat voor de schoenzolen. Het is zoals de president de preventieve aanpak van de pandemie graag ziet: iedereen moet zelf maar weten wat hij doet.
 2020-06-23 | Falende gezondheidszorg in Latijns Amerika en de Cariben


type: wikipedia

text:
Setas arba Sutechas (St, Swthi, Suth, graik Seth) egiptiečių mitologijoje – vienas iš prieštaringiausių panteono dievų: „svetimų žemių“ (dykumos) ir audros dievas, piktasis Ozyrio žudikas, Horo priešininkas ir varžovas, savojo Nilo slėnio dievas, gerasis dievų ir faraonų globėjas. Atstovauja aukštutiniam Egiptui ir raudonai dykumų žemei.
 Vergilijaus „Eneidoje“ Setas yra vienas iš keturių žemės dievo Gebo ir dangaus deivės Nut vaikų, Ozyrio, Izidės ir Neftidės brolis, Neftidės vyras, prievarta siekęs jos meilės. Horo Vyresniojo brolis ir amžinas priešininkas. Poroje su Horu išreiškia kosmoso vienybę, kurią simbolizuoja faraonas.
 Seto šventieji gyvūnai yra krokodilas, antilopė, asilas, kiaulė, skorpionas, begemotas. Jį simbolizuoja Didieji Grįžulo Ratai arba Slibino žvaigždynas.
 Kultas
 Įvairiais Egipto istorijos laikotarpiais labiau išryškėdavo viena ar kita Seto funkcija.
 Manoma, kad Seto kultas atsirado Ombe (pietiniame Egipte) ir Herakleopolyje. III tūkst. pr. m. e. paplito po visą Egiptą.
 Senosios Karalystės laikais Setas buvo laikomas geruoju dievu – kartu su Horu jis yra valdovų globėjas, jo vardu tituluojami daugelis karalių. Setas artimas dievui Ra, padeda šiam grumtis su tamsą ir blogį įkūnijančiu Apopu. Kai kuriose vietose toks požiūris į Setą išliko iki pat IV a. pr. m. e.
 Hiksų viešpatavimo laikais (1700-1550 m. pr. m. e.) įvyko esminių permainų vertinant Setą. Jis imtas tapatinti su vakarų semitų dievu Baalu, jo žmona buvo laikoma karingoji vakarų semitų deivė Anat. Dėl to, vaizduojant Setą, nuolat pabrėžiama jo jėga, galybė ir smurtas, kaip audros ir dykumų valdovo funkcijos. Dėl šių ypatybių XIX dinastijos faraonai (XIV–XII a. pr. m. e.) pasirinko Setą vienu iš savo „asmeninių dievų“.
 Apie VIII a. pr. m. e. Seto paveiksle įsivyravo neigiamos ypatybės, ryškiai atsiskleidusios mitų apie Ozyrį cikle, kur Setas yra pavydus ir piktas gerojo Ozyrio brolis, blogio ir prievartos, griaunamųjų jėgų bei nuosmukio personifikacija. Setas užmuša Ozyrį ir išdidžiai pareikalauja jo sosto, tačiau Horas Jaunesnysis dvikovoje nugali Setą. Setas įkūnija tik tamsiąsias jėgas ir svetimšalius užkariautojus. Jo statulos pradedamos naikinti.
 Graikų mitologijoje tapatinamas su Poseidonu ir Tifonu.
 Egiptiečių dievai


text:
Dr. h. c. doc. Ing. Július Binder, CSc. (* 12. september 1931, Bernolákovo – † 26. júl 2021, Bratislava) bol slovenský projektant, manažér a bývalý poslanec Národnej rady SR.
 Na Fakulte inžinierskeho staviteľstva Slovenskej vysokej školy technickej (dnes Slovenská vysoká škola technická v Bratislave) vyštudoval odbor hydrotechnické stavby (ukončil r. 1955) a r. 1975 – 77 absolvoval postgraduálne štúdium životného prostredia s orientáciou na zdravotné vodohospodárske stavby.
 Dvadsať rokov pôsobil na Strednej priemyselnej škole stavebnej v Bratislave. Na Strednej poľnohospodárskej škole učil odbor poľnohospodárske meliorácie. V roku 1955 začal pracovať v Hydroprojekte Bratislava (neskôr Hydroconsult), kde pôsobil 36 rokov ako projektant, výrobný námestník a hlavný inžinier podniku. Od januára 1991 do konca januára 1998 bol riaditeľom štátneho podniku Vodohospodárskej výstavby Bratislava.
 Externe prednášal nielen na svojej alma mater, ale aj na zahraničných univerzitách a vedeckým spoločnostiam v Spojených štátoch amerických (USA), Kanade, Venezuele, Mexiku, Juhoafrickej republike (JAR), v Číne, Japonsku a takmer vo všetkých štátoch Európy.
 V roku 1994 mu STU udelila titul doctor honoris causa. V roku 1997 habilitoval na Stavebnej fakulte Žilinskej univerzity a menovali ho za docenta.
 Zároveň bol činný ako projektant a hlavný inžinier rôznych stavieb. (Spolu)projektoval elektrárne (Elektráreň Nováky IV a elektrárne na Váhu), systémy zásobovania vodou, čistiarne odpadových vôd v Petržalke a pre Slovnaft, ako aj rôzne ekologické stavby. Zúčastnil sa aj na projektovaní Gabčíkovskej priehrady.
 Ako riaditeľ investorského štátneho podniku Vodohospodárska výstavba v Bratislave (od roku 1991) sa významne zaslúžil o realizáciu takzvanej alternatívy C a o dokončenie vodného diela Gabčíkovo – Čunovo. Presadenie a výstavba vodohospodárskych diel Málinec, Turček, a Žilina sú do značnej miery aj jeho dielom. Podieľal sa na návrhoch a realizácii ďalších diel, ako je príprava vodného diela Wolfsthal – Bratislava a Lipovec, generelu úpravy rieky Nitry, vodného diela Ružín, čističky odpadových vôd v Slovnafte spojenej s ochranou podzemných vôd, dopravy popolovín a ich skládky v Elektrárni Vojany, splavneniu Moravy po Hodonín. Je autorom niekoľkých patentov a zlepšovacích návrhov.
 Július Binder bol hlavným inžinierom projektu čistiarne odpadových vôd, hlavných kanalizačných zberačov a čerpacej stanice dažďových vôd z Petržalky.
 Július Binder bol zvolený za poslanca NR SR vo volebnom období 19982002 za Hnutie za demokratické Slovensko. V roku 1998 bol neúspešným kandidátom na primátora Bratislavy za HZDS v komunálnych voľbách.
 Slovenskej kreditnej banke poskytol budovu patriacu v tom čase Vodohospodárskej výstavbe stojacu na Námestí SNP v Bratislave. Financoval výstavbu náboženskej stavby v Horskom parku v Bratislave.
 Autor diel:
 Nahlas o Tichom potoku z druhej strany (1996),
 Rád odpovedám (1997),
 Prečo nemá Gabčíkovo Nagymaros (1998),
 Vodné dielo Slatinka a súvislosti s ním (2000).
 Ocenenia
 Je držiteľom vyznamenania Za zásluhy o výstavbu.
 V roku 1993 bol ocenený ako najlepší manažér Slovenska.
 V roku 1994 mu Slovenská technická univerzita (STU) udelila titul Dr. h. c. Bolo to po prvýkrát, čo bol tento titul udelený absolventovi Stavebnej fakulty
 V roku 1994 získal ocenenie Osobnosť roka.
 V roku 1994 získal ocenenie Zlatý Biatec HN – klubu.
 V roku 1995 bol v Madride ocenený za odbornú a spoločenskú angažovanosť Európskou cenou za kvalitu
 V roku 1995 mu prezident Michal Kováč udelil štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy.
 V roku 1996 dostal Zlatý dvojkríž ministra kultúry SR.
 V roku 1997 habilitoval na Stavebnej fakulte Žilinskej univerzity a bol menovaný za docenta.
 V roku 1997 získal ocenenie Prominent slovenskej ekonomiky.
 V roku 1998 dostal Medailu Slovenskej komory stavebných inžinierov
 V roku 1998 získal cenu Štefana Moyzesa.
 V roku 2004 ho pápež Ján Pavol II. menoval "Rytierom rádu sv. Gregora Veľkého", najvyšším cirkevným vyznamenaním pre laika.
 V roku 2010 bol uvedený do Siene slávy Slovenského zväzu kanoistiky na divokej vode.
 Referencie
 Absolventi Slovenskej technickej univerzity v Bratislave
 Slovenskí politici
 Politici ĽS-HZDS
 Poslanci NR SR (1998 – 2002)
 Držitelia Radu Ľudovíta Štúra I. triedy
 Osobnosti z Bernolákova