text:
Cassini-Huygens (vienkāršības dēļ saukta arī Cassini) bija sadarbības misija starp NASA, Eiropas Kosmosa aģentūru (EKA) un Itālijas Kosmosa aģentūru (IKA), lai nosūtītu zondi Saturna sistēmas izpētei. Robotizētā starpplanētu zonde sastāvēja no NASA būvētā orbitālā aparāta Cassini un EKA būvētā nolaižamā aparāta Huygens, kas nolaidās uz Saturna lielākā pavadoņa Titāna. Cassini bija ceturtā zonde, kas atradās Saturna tuvumā, un pirmā, kas iegāja planētas orbītā.
 Cassini zonde tika palaista 1997. gada 15. oktobrī ar nesējraķeti Titan IV no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas un kosmosā darbojās gandrīz 20 gadus, no kuriem 13 pavadīja Saturna orbītā pēc ieiešanas tajā 2004. gada 1. jūlijā. Ceļojums uz Saturnu iekļāva arī divus lidojumus garām Venerai (1998. gada aprīlī un 1999. gada jūlijā), lidojumu garām Zemei (1999. gada augustā), garām asteroīdam 2685 Masursky (2000. gada janvārī) un Jupiteram (2000. gada decembrī). Misija beidzās 2017. gada 17. septembrī, kad Cassini zonde tika ievadīta Saturna augšējos atmosfēras slāņos un sadega, lai novērstu Saturna pavadoņu piesārņošanu ar Zemes mikrobiem, kuri varētu būt izdzīvojuši uz zondes korpusa.
 Misija bija daudz veiksmīgāka, nekā sākotnēji cerēts. NASA Planetārās zinātnes nodaļas direktors šo misiju nodēvēja par "pirmo reižu misiju", kas ievērojami paplašinājusi cilvēku zināšanas par Saturna sistēmu, tā pavadoņiem un gredzeniem un izpratni par to, kur Saules sistēmā varētu atrast dzīvību.
 Sākotnējās Cassini misijas plānotais laiks bija četri gadi — no 2004. gada jūnija līdz 2008. gada maijam. Misija tika pagarināta par vēl diviem gadiem līdz 2010 gada. septembrim ar nosaukumu Cassini Ekvinokcijas misija (Cassini Equinox Mission), kuras laikā tika novērota Saturna ekvinokcija. Pēc tam misija tika pagarināta vēl uz septiņiem gadiem ar nosaukumu Cassini Saulgriežu misija (Cassini Solstice Mission), kas deva iespēju novērot vasaras saulgriežus planētas ziemeļu puslodē.
 Huygens zonde tika atdalīta no Cassini zondes 2004. gada 25. decembrī. Uz Titāna tā ar izpletni nolaidās 2005. gada 14. janvārī un no pavadoņa virsmas pārraidīja datus uz Zemi ar Cassini palīdzību. Tā bija pirmā nosēšanās Saules sistēmās ārējā daļā un pirmā nosēšanās uz citas planētas pavadoņa šajā reģionā.
 Misijas beigās Cassini veica Lielo finālu (Grand finale) — vairākus riskantus lidojumus caur spraugām starp Saturnu un tā iekšējiem gredzeniem. Šo lidojumu mērķis bija maksimāli palielināt Cassini misijas iznākumu pirms zondes iznīcināšanas. Lai gan zonde sadega Saturna atmosfērā, tās nosūtīto datu analizēšana turpināsies vēl ilgu laiku.
 Vēsture
 Cassini-Huygens pirmsākumi meklējami 1982. gadā, kad NASA un Eiropas zinātnes fonds izveidoja darba grupu, lai izvērtētu turpmākas sadarbības iespējas. Starp iespējamajām misijām tika minēta arī Saturna un Titāna, kuras iespējamības izpēti no 1984. līdz 1985. gadam kopīgi veica NASA un EKA. 1988. gadā EKA pieņēma lēmumu apvienoties ar NASA Saturna un Titāna izpētē.
 Sadarbība ne tikai uzlaboja attiecības starp Amerikas un Eiropas kosmosa programmām, bet arī palīdzēja misijai izdzīvot ASV Kongresa budžeta samazinājumu. Cassini-Huygens nonāca politiskajās krustugunīs gan 1992. gan 1994. gadā, tomēr NASA izdevās pārliecināt ASV Kongresu, ka misijas apturēšana nebūtu pārdomāta brīdī, kad EKA jau ir izlietojusi līdzekļus misijas attīstībai, un šāda kosmosa izpētes solījumu laušana varētu sarežģīt arī citus ārlietu jautājumus.
 Atļauju misijas startam ASV prezidents Bils Klintons deva 1997. gada 3. oktobrī, kas tika ieplānots 13. oktobrī. Pēc prezidenta atļaujas palaišanas vietā sapulcējās aptuveni 800 protestētāju, kas gribēja apturēt Cassini palaišanu, bet Havaju salu Zaļā partija iesūdzēja NASA tiesā. Protestu un prāvas iemesls bija zondē esošais plutonijs-238, kas neveiksmīga starta rezultātā varētu radīt radioaktīvu piesārņojumu virs Floridas vai pat apdraudēt visus planētas iedzīvotājus, ja Zemes gravitācija ievilktu zondi atpakaļ atmosfērā. Tiesas lēmums bija par labu NASA, tāpēc zonde varēja sākt savu ceļu uz Saturnu 15. oktobrī.
 Misijas vadība
 Cassini-Huygens misijas komandu veidoja cilvēki no 28 valstīm, kas bija atbildīgi par Cassini orbitālās zondes un Huygens nolaižamās zondes projektēšanu, būvēšanu, lidojumu kontrolēšanu un datu savākšanu. Misija tika vadīta no NASA Reaktīvās kustības laboratorijas ASV, kur zonde tika arī salikta. Huygens zonde tika izstrādāta Eiropas Kosmosa pētījumu un tehnoloģiju centrā, bet zondes būvniecība tika uzticēta Francijas kosmosa ražotājam Aérospatiale (2000. gadā tika pievienots Airbus SAS). IKA nodrošināja Cassini ar radiofrekvenču antenām un citiem mēraparātiem, kas bija svarīgi plānotajai misijai.
 Zondes izskats un nosaukums
 Orbitālā zonde savu nosaukumu ieguva no itāļu astronoma Džovanni Kasīni, kurš atklāja spraugu starp Saturna gredzeniem un četrus tā pavadoņus, savukārt Huygens zonde tika nosaukta nīderlandiešu fiziķa, mehāniķa, matemātiķa un astronoma Kristiāna Heigensa vārdā, kurš atklāja Saturna pavadoni Titānu.
 Cassini-Huygens zonde ir viens no lielākajiem, smagākajiem un sarežģītākajiem starpplanētu bezpilota kosmosa kuģiem. To pārspēj tikai abas Fobos programmas zondes. Orbitālās zondes masa bija 2125 kg, bet Huygens zondes kopējā masa bija 349 kg (ieskaitot pie Cassini piestiprināto atbalsta iekārtu). Zondes palaišanas masa bija 5,712 tonnas, no kurām 3,1 tonna bija propelents.
 Kosmosa zondes korpusa augstums bija 6,7 m un platums — 4 metri. Zondes sarežģītību palielināja tās lidojuma trajektorija un galamērķī paredzētās darbības. Tās datori tika projektēti tā, lai izturētu Saules magnētiskās vērtas. Cassini elektronika sastāvēja no apmēram 22 000 vadu savienojumu un vairāk nekā 12 km kabeļu.
 Lai pasargātu zondi no ekstremālajiem kosmiskajiem apstākļiem, tās korpuss un instrumenti tika pārklāti ar biezu zeltītu un melnu termisko segu, bet aizsardzībai pret sadursmēm ar maza izmēra objektiem zonde tika pārklāta ar polietilēntereftalātu.
 Cassini darbināja 32,7 kg plutonijs-238, materiāla radioaktīvās sabrukšanas izdalīto siltumu pārvēršot elektrībā.
 Līdz 2017. gada septembrim zonde riņķoja ar Saturnu apmēram 8,2 līdz 10,2 astronomisko vienību attālumā no Zemes. Radiosakari ceļoja 68–84 minūtes no zondes līdz Zemei un otrādi, tāpēc neparedzētos gadījumos nebija iespējams dod savlaicīgas komandas — pat ja reakcija būtu zibenīga, paietu vismaz 2 stundas starp problēmas rašanās brīdi un inženieru atbildes saņemšanu.
 Huygens zonde
 Huygens zondes misija bija izpētīt Titāna atmosfēru, mākoņus un virsmu. Zondes diametrs bija 2,7 m un svars ar zinātniskajiem instrumentiem bija 318 kg. Tā tika izstrādāta tā, lai nolaišanās laikā ieejot Titāna atmosfērā, zonde bremzētu ar izpletņiem un droši nosēdinātu robotizēto laboratoriju uz pavadoņa virsmas. Cassini-Huygens lidojuma laikā Huygens zonde tika iedarbināta un pārbaudīta ik pēc 6 mēnešiem.
 Zondes sistēma sastāvēja no pašas zondes, kas tika nolaista uz Titāna, un zondes atbalsta iekārtas, kas palika piestiprināta pie orbitālās zondes Cassini. Šī iekārta sekoja zondei, apkopoja datus, kas tika ievākti zondes nolaišanās laikā, apstrādāja tos un nosūtīja orbitālajai zondei Cassini, kas tos pārraidīja uz Zemi.
 Līdz atdalīšanās brīdim tā barojās no Cassini, bet pēc atdalīšanās elektriskā jauda nāca no piecām 23 šūnu litija baterijām, kas tika uzlādētas no Cassini pirms zondes palaišanas. Visas zondes funkcijas pēc tās palaišanas bija automatizētas — zonde spēja raidīt vienvirziena radiosignālu, lai nosūtītu datus pēc palaišanas uz Zemi ar Cassini starpniecību.
 Pēc atdalīšanās no Cassini zonde 22 dienas lidoja caur kosmiski aukstiem reģioniem, apsildei izmantojot 35 sildelementus, lai saglabātu aprīkojumu darba kārtībā. Ieejot Titāna atmosfērā, zondes priekšējam vairogam bija jāiztur temperatūra, kas pārsniedza 1500°C, bet izolācijas slānis aizsargāja instrumentus no pārkaršanas, saglabājot zondes iekšējo temperatūru zem 50°C.
 Misijas gaita un atklājumi
 Cassini-Huygens tika palaista 1997. gada 15. oktobrī ar nesējraķeti Titan IV-B/Centaur. Zondes kopējais svars bija pārāk liels, lai to nosūtītu tiešā lidojumā uz Saturnu, tāpēc zondei bija divas reizes jāapriņķo ap Sauli, lai gravitācijas manevros ar Veneru un Zemi tā iegūtu pietiekami lielu ātrumu lidojumam uz Saturnu.
 Gravitācijas manevri
 Cassini veica divus gravitācijas manevrus ar Veneru 1998. gada 2. aprīlī, palidojot tai garām aptuveni 248 km attālumā, un 1999. gada 24. jūnijā, lidojot apmēram 600 km no planētas virsmas. Zonde pietuvojās Zemei 1999. gada 18. augustā, lidojot virs Klusā okeāna dienvidu daļas aptuveni 1171 km augstumā, lai veiktu gravitācijas manevru un uzņemtu kursu uz Jupiteru.
 2000. gada 30. decembrī zonde atradās apmēram 9,7 miljonu km attālumā no Jupitera. Šajā brīdī Cassini uzņēma 27 fotogrāfiju sēriju, no kurām ir salikts detalizētākais Jupitera attēls; tajā redzamie mazākie objekti ir aptuveni 60 km diametrā. Sešus mēnešus ilgajā lidojumā gar Jupiteru (no 2000. gada oktobra līdz 2001. gada martam) Cassini uzņēma vairākus tūkstošus Jupitera sistēmas fotoattēlu un veica daudzus zinātniskus pētījumus. Šajā laikā Jupitera orbītā atradās Galileo zonde, tāpēc pētniekiem bija iespēja vienlaicīgi veikt mērījumus ar divām starpplanētu zondēm. Šie pētījumi ļāva izprast Jupitera un Saules vēju mijiedarbību.
 Lidojums gar Jupiteru bija zondes pēdējais gravitācijas manevrs ceļā uz Saturnu.
 Vispārīgās relativitātes teorijas pārbaude
 2003. gada 25. septembra Nature žurnālā tika publicēti misijas komandas veikto Alberta Einšteina vispārīgās relativitātes teorijas testu rezultāti. Saskaņā ar vispārīgās relativitātes teoriju masīvs objekts izliec laiktelpu, pagarinot radioviļņu, gaismas vai jebkāda cita elektromagnētiskā starojuma viļņu ceļu.
 Testi ar zondes raidītajiem radioviļņiem tika veikti 2002. gada vasarā, kad Cassini-Huygens un Zeme atradās Saules pretējās pusēs. Zinātnieki novēroja un izmērīja radioviļņu, kas tika saņemti no zondes un raidīti uz to, frekvences izmaņas, kad viļņi ceļoja gar Sauli. Eksperiments apstiprināja A. Einšteina vispārīgās relativitātes teorijas formulējumu ar 50 reizes lielāku precizitāti, nekā tas bija iepriekšējos mērījumos.
 Ielidošana Saturna sistēmā
 2004 gada 11. jūnijā Cassini palidoja garām savam pirmajam Saturna pavadonim Fēbei. Zondes trajektorija tika īpaši pielāgota, lai tā varētu palidot garām šim pavadonim. Fēbe ir lielākais Saturna pavadonis, kas ap planētu riņķo lielā attālumā, turklāt Fēbes orbīta ir pretējā virzienā nekā vairumam citu Saturna pavadoņu. Pētniekus interesēja arī pavadoņa tumšā krāsa, tāpēc zondes vienīgais lidojums garām Fēbei bija svarīgs datu ievākšanai. Dati ļāva izvirzīt hipotēzi, ka Fēbe nāk no Koipera joslas, bet tad nonākusi Saturna gravitācijas zonā un turpinājusi ap to riņķot.
 2004. gada 1 jūlijā Cassini-Huygens pēc 7 gadu lidojuma iegāja Saturna orbītā.
 Jauni pavadoņi
 2004. gadā Cassini-Huygens atklāja trīs jaunus Saturna pavadoņus Metoni, Pallēni un Polideuku. Nākamais jaunatklātais pavadonis bija Dafnis, kas riņķo Kīlera spraugā, 2005. gada maijā, kam sekoja Antē atklāšana 2007. gadā, kā arī Egeons un S/2009 S1 2009. gadā.
 2013. gadā zonde novēroja neparastu veidojumu Saturna A gredzena ārmalā, ko varētu izraisīt kāda tuvumā esoša objekta gravitācija, kas liecina par iespējamu jauna pavadoņa rašanos.
 Titāna izpēte
 Līdz pat pirmajam Cassini lidojumam garām Titānam 2004. gada 2. jūlijā Titāns bija zināms kā miglaina oranža lode, kas lielāka par Merkuru, bet zondes mērinstrumenti bija gana jaudīgi, lai izlauztos cauri Titāna biezajiem mākoņiem. Cassini kopumā veica 127 lidojumus garām Titānam, šajā laikā novērojot gadalaiku maiņas uz pavadoņa virsmas. Ar zondi izpētītā pavadoņa virsma ir relatīvi līdzena un līdzinās Zemes virsmai, turklāt to klāj ezeri un jūras, kas sastāv no šķidra metāna un etāna. Cassini mērījumi atklāja arī šķidra ūdens un amonjaka okeānu zem sasalušās pavadoņa virsmas, kas ļauj Titānu uzskatīt par vienu no retajiem objektiem ar potenciāli dzīvībai piemērotu vidi.
 Titānam bija būtiska nozīme arī zondes riņķošanā ap Saturnu. Misijas vadība izmantoja Titānu kā Cassini dzinēju — gravitācijas manevri ar pavadoni ļāva taupīt zondes degvielu, kas tika izmantota tikai nelielām kursa korekcijām. Viens gravitācijas manevrs ar Titānu 1000 km augstumā no tā virsmas zondes ātrumu palielināja par 800 m/s, kā sasniegšanai būtu nepieciešama trešā daļa no propelenta, kas zondei bija pirms pacelšanās no Zemes.
 Huygens nolaišanās
 Huygens zonde no Cassini tika palaista 2004. gada 25. decembrī, bet uz Titāna nosēdās 2005. gada 14. janvārī. Nolaišanās pēc ieiešanas Titāna atmosfērā ilga 2 h 27 min, un zonde turpināja pārraidīt datus vēl 72 minūtes pēc nosēšanās, līdz tai izlādējās baterijas. Nolaišanās laikā zonde pētīja Titāna atmosfēras slāņus, atklājot, ka apakšējo atmosfēras slāņu sastāvā ir ogleklis un slāpeklis, kā arī propilēns, kas iepriekš nav novērots uz kādas citas planētas vai pavadoņa, izņemot Zemi. Citi atklātie elementi norāda uz sarežģītām metāna un slāpekļa reakcijām, kuru rezultātā radušās molekulas, kas veido biezos Titāna atmosfēras mākoņus.
 Zondes nosēšanās vieta atgādināja upes gultni, kas izklāta ar 10-15 cm lieliem oļiem no sasaluša ogļūdeņraža un ūdens. Zonde veica virsmas skenēšanu ar radio signāliem, kuras rezultātā atklājās, ka pazemes okeāns zem sasalušās virsmas ir 55-80 km dziļumā.
 Lidojumi gar Enceladu
 Cassini sāka pētīt Enceladu 2005. gada februārī. Zonde atklāja, ka no pavadoņa virsmas gandrīz nepārtraukti izplūst ledus un gāzes maisījums ar ātrumu 400 m/s. Šīs daļiņas veidoja ledus putekļu mākoni ap Enceladu, no kurām vissīkākās daļiņas nonāca Saturna E gredzenā, bet pārējās kā sniegs krita atpakaļ uz pavadoņa virsmas. Šis atklājums izskaidroja, kāpēc Encelads ir tik balts — tas atstaro gandrīz visu gaismu. E gredzena daļiņas, kuras nāk no Encelada, galvenokārt sastāv no ledus, bet starp tām ir arī silīcija dioksīda nanodaļiņas, kādas rodas, ūdenim un iežiem mijiedarbojoties pie 90°C. 2008. gadā Cassini lidojot gar Enceladu paņēma paraugu no izplūstošā maisījuma. Tas sastāvēja no gaistošām gāzēm, ūdens tvaikiem, oglekļa dioksīda un oglekļa monoksīda, kā arī organiskiem materiāliem. Turklāt organisko materiālu blīvums bija 20 reizes lielāks nekā gaidīts. Šie atklājumi ļauj uzskatīt šo pavadoni par vēl vienu potenciāli apdzīvojamu vietu Visumā.
 Atklājumi uz Encelada ietekmēja EKA plānoto Jupitera ledus pavadoņu izpētes misiju Juice, ko plānots palaist 2022. gadā, jo trim lielākajiem Jupitera ledus pavadoņiem (Eiropai, Ganimēdam un Kallisto) arī ir pazemes okeāni.
 Citi pavadoņi
 Lai gan Cassini misija koncentrējās galvenokārt uz Titāna un Encelada izpēti, zonde sniedza ieskatu arī par daudziem citiem Saturna pavadoņiem. Zonde atrisināja pavadoņa Japeta pusložu krāsu noslēpumu. Japeta gaišā puse vienmēr ir pavērsta pret Jupiteru, bet tumšā puse ir pavērsta pavadoņa orbītas virzienā. Tumšās daļiņas, kas atrodas pavadoņa ceļā, nāk no Fēbes, kas ir daudz tumšāks pavadonis, un nosēžas uz Japeta, kad tas lido tām cauri.
 Hiperiona izpētes laikā zondes mērinstrumenti uztvēra strauju negatīvi lādētu daļiņu palielinājumu. Datu analīze liecināja par statisko uzlādi, kas ir pirmais pierādījums statiski uzlādētu ķermeņu esamībai ārējā Saules sistēmā.
 Cassini atklāja arī plānu atmosfēru ap Saturna pavadoņiem Dionu un Reju, kas ir 5 triljonus reižu retinātāka nekā Zemes atmosfēra.
 Saturna gredzeni
 Cassini lielākos atklājumus par Saturna gredzeniem veica pēc sākotnējās misijas beigām. 2009. gada 11. augustā zonde novēroja Saturna gredzenus planētas ekvinokcijas laikā. Saturna ass ir ieslīpa, tāpēc pusi no Saturna gada pret Sauli ir pavērsta gredzenu augšpuse, bet otru gada pusi — gredzenu apakšpuse. Ekvinokcijas laikā gredzeni atrodas perpendikulāri pret sauli. Tā kā Saturna gads ir līdzvērtīgs 30 Zemes gadiem, ekvinokcija novērojama reizi 15 gados. Zondes novērojumi ekvinokcijas laikā liecināja, ka gredzeni sastāv no daudz lielākām daļiņām, nekā sākotnēji tika uzskatīts.
 Zondei izdevās novērot un izpētīt arī Saturna gredzenu spieķus — riteņa spieķiem līdzīgus veidojumus, kas pirms tam bija novēroti Voyager misijas laikā. Cassini dari liecināja, ka tie veidojas no sīkām ledus daļiņām, kas statiskā lādiņa rezultātā paceļas virs gredzeniem. Spieķu redzamībai ir sezonāls raksturs, kas ir atkarīgs no Saules staru leņķa.
 Cassini Lielā fināla lidojumos gar Saturna gredzeniem iegūtie dati ļauj secināt, ka tie veidojušies pirms 10 līdz 100 miljoniem gadu, laikā, kad pa Zemi staigājuši dinozauri.
 Lielais fināls un iznīcināšana
 Plānojot Cassini misijas noslēgumu, tika izvērtēti vairāki nākotnes plāni, ņemot vērā zinātnisko vērtību, laiku un finanses. Viena no iespējām bija kontrolēta zondes sadursme ar ledus pavadoni, Saturna gredzenu vai sadegšana planētas atmosfērā; tika piedāvāts variants arī nosūtīt zondi uz Jupiteru, Urānu, Neptūnu vai kādu centauru; novirzīt no uz heliocentrisko orbītu vai atstāt riņķojam stabilā orbītā ap Saturnu, Titānu vai Fēbi. Rezultātā, lai izvairītos no Saturna pavadoņu, kuriem ir potenciāli apdzīvojamas vides, bioloģiskās piesārņošanas, tika izlemts zondi ievadīt Saturna atmosfērā. Misijas izbeigšanu ietekmēja arī degvielas beigšanās, zondes nolietojums un misijas finansējums.
 Lielā fināla sākums bija 2017. gada 22. aprīlis. Zondes pēdējā misija sastāvēja no 22 lidojumiem apkārt Saturnam, ienirstot aptuveni 2400 km platajā spraugā starp planētu un tās gredzeniem. Katra šāda lidojuma veikšanai bija nepieciešamas 6,5 dienas. Savā pēdējā lidojumā Cassini devās 2017. gada 15. septembrī. Tā laikā darbojās 8 no 12 zondes mērinstrumentiem, kas ievāca un uzreiz sūtīja datus uz Zemi. Pēdējie zondes sūtītie dati pirms tās sadegšanas Saturna atmosfērā tika uztverti Kanberas Kosmosa komunikācijas kompleksā Austrālijā.
 2018. gada septembrī NASA saņēma Emmy balvu par Cassini misijas Lielā fināla interaktīvo programmu, kas tika pārraidīta YouTube.
 Cassini-Huygens mantojums
 Saturna sistēmas izpētes misija bija ambiciozs projekts, kas pārsniedza tā sākotnējos plānus. Misijas dati sniedza jaunu ieskatu par visuma un Saules sistēmas rašanās iespējām, un to izpēte ar potenciāli jauniem atklājumiem par Saturnu un tā pavadoņiem turpināsies vēl vairākus gadus.
 Cassini-Huygens misijas gaita un rezultāti tiek izmantoti jaunu kosmisko misiju plānošanai. Viena no tādām ir Jupitera pavadoņa Eiropas izpēte, kuras starts paredzēts 2020. gadā.
 Skatīt arī
 Saturns
 Saturna pavadoņi
 Pioneer 11
 Voyager 1
 Voyager 2
 Atsauces
 Ārējās saites
 Cassini-Huygens misijas mājaslapa
 Cassini-Huygens EKA mājaslapā
 Itālijas Kosmosa aģentūra
 Starpplanētu zondes
 Saturna izpēte


type: wikipedia

text:
Jože Plečnik [jóže pléčnik], slovenski arhitekt, * 23. januar 1872, Ljubljana, † 7. januar 1957, Ljubljana.
 Plečnik je bil arhitekt, ki si je močno prizadeval, da bi z lastnim umetniškim ustvarjanjem dal slovenski arhitekturi izrazito prepoznavnost. Zaradi njegovega kakovostnega, raznolikega dela na Dunaju, Pragi, Ljubljani, Sloveniji ter na področju nekdanje Jugoslavije in zaradi vpliva na bodoče generacije arhitektov je po mnenju večine ocenjevalcev največji slovenski arhitekt.
 Življenjepis
 Rodil se je 23. januarja leta 1872 v Gradišču, ob Gregorčičevi ulici v jedru Ljubljane kot eden od štirih otrok (trije sinovi, najstarejši Andrej in najmlajši Janez ter hči Marija) v družini mizarja Andreja, ki je bil po rodu iz Hotedršice pri Logatcu. Mati Helena je bila iz družine Molka. Po prvem neuspešnem letniku na nižji gimnaziji je Jože šolanje začasno opustil. Oče ga je vzel kot vajenca k sebi v mizarsko delavnico. Pozneje je marljivi risar z deželno štipendijo nadaljeval šolanje na Državni obrtni šoli v Gradcu. Izučil se je za umetnostnega mizarja in načrtovalca pohištva.
 Študijska leta
 Po končani graški šoli, kjer je bil učenec Leopolda Theyerja, je odšel na Dunaj. Bil je študent arhitekta Otta Wagnerja, pri katerem je zaključil študij spomladi leta 1898 kot eden profesorjevih najboljših diplomantov. Nad učiteljevo arhitekturo snaj bi se navdušil, ko je na razstavi videl načrte Otta Wagnerja za berlinsko katedralo. Profesor Wagner je hitro opazil njegovo izredno nadarjenost za risanje in mladega študenta sprejel v svojo mojstrsko šolo. Zaradi pomanjkanja strokovnega znanja je v šoli doživel začetni neuspeh, a Wagner ga je sprejel v svoj atelje, in mu tako omogočil, da je ob delu že v enem letu nadomestil manjkajočo splošno izobrazbo. Mladenič je za tem nadaljeval študij kot redni študent. Kot nagrado za izvrstno izdelano diplomsko delo o nizozemskem letovišču Scheveningen je prejel Rimsko štipendijo. Ta mu je omogočila sedem mesečno študijsko potovanje po Italiji, od Benetk do Rima in krajši obisk v Franciji (do Pariza, maja in junija 1899). Nato se je za kratek čas vrnil k Wagnerju in mu pomagal dokončati načrte za postaje dunajske mestne železnice ob kanalu Donave.
 Samostojni arhitekt
 Leta 1901 je odprl samostojen arhitekturni atelje na Dunaju. Znal je načrtovati hiše in vse njihove detajle. Kot izučeni pohištveni mizar je bil Plečnik sposoben svoje izdelke elegantno oblikovati. Z oblikovanjem pohištva si je pridobil velik ugled v mestu. Organiziral je odmevno razstavo cerkvene umetnosti leta 1905 in povabil meniške umetnike iz samostana v Beuronu, ki so načrtovali pod konservativnim vplivom. Proti koncu desetletja je Plečnik dokončno zapustil secesijski slog, saj je že po potovanju v Italijo začel razvijati drugačen arhitekturni jezik s stilnimi značilnostmi modernizma in klasicizma ob upoštevanju teorij Semperja.
 V prvem desetletju 20. stoletja je ustvaril nekaj ključnih vil, ki so bile bistvene za prehod iz secesijskega stila v modernizem, imele so pa tudi inovativne tlorise. Najbolj znana je bila Zacherlova hiša, bolje palača v ožjem središču mesta, kjer je uporabil inovativen enoten fasadni plašč z ritmično oblikovano fasado temnih materialov. Hiša je predstavljala močan kontrast s svetlimi in umirjenimi secesijskimi stavbami.
 Različne odmeve, večinoma kritične, je doživela njegova betonska cerkev Svetega Duha v delavski četrti Ottakring. Plečnik, ki je bil že od mladosti globoko veren, je bil prepričan v potrebi po vrnitvi k prvotnemu, neokrnjenemu in demokratičnemu krščanstvu. S tem prepričanjem je zasnoval enega prvih sakralnih objektov v Evropi, ki je bil v celoti zgrajen iz železobetona. Arhitekt pa je izbral ali sam oblikoval tudi notranjo opremo. Zaradi tega dela se je Plečnik uvrstil med pionirje moderne sakralne arhitekture v Evropi.
 Neuspešno je kandidiral za Wagnerjevega naslednika na Dunaju, verjetno zaradi svojih povezav z Meštrovićem in drugimi Slovani, morda zaradi pomanjkljive srednješolske izobrazbe ali zaradi tedanje, preveč modernistične cerkvene arhitekture. Na Dunaju je bilo tedaj veliko nemirov zaradi težkih ekonomskih razmer. Plečnik je sprejel povabilo, da postane leta 1911 profesor na Umetniško–obrtni šoli v Pragi. V češki prestolnici je živel med prvo svetovno vojno. V tem obdobju je ustvaril manj arhitektur, ukvarjal se je z oblikovanjem, zlasti sakralnih liturgičnih predmetov in z dodatnim študijem.
 Vrnitev v Ljubljano
 Od 1921. naprej pa je predaval na Tehniški fakulteti v Ljubljani, kjer je prevzel vlogo vodilnega predavatelja za arhitekturo s popularno "Plečnikovo" šolo. Preselil se je v Ljubljano, v Trnovo, kjer je zase in sorodnike uredil in dozidal manjšo hišo tik za župnijsko cerkvijo sv. Janeza Krstnika. Nikoli se ni poročil, čeprav je prijateljeval z nekaj damami. Vzporedno je v Pragi preurejal Praški grad v predelu Hradčani v predsedniško rezidenco. Oblikoval je vrtove, dvorišča in notranjo opremo, kar je še danes ohranjeno. V Pragi je postavil inovativno oblikovano cerkev sv. Srca Jezusovega. Eno od različic konceptov za to cerkev je kasneje porabil za cerkev sv. Frančiška v Šiški.
 Dolga leta je razmišljal o olepševanju za ljubljanske ulice. Močna sila ga je vlekla nazaj v rodno mesto, kot je sam napisal v pismu svojim bodočim študentom leta 1921: "Kosti teže h grobovom očetov in — če mi je dovoljeno tako izpovedati — ljubezen do preostale pedi naše zemlje narekuje: dvigni, dvigni se, nesi domov razdat svojo starost, svoj mir" Ob njegovi vrnitvi se je takoj s svojimi ljubljanskimi študenti začel ukvarjati z urbanizmom in dopolnjevanju mesta, kjer je najprej dopolnjeval rimske osi, zlasti nekdanji cardo blizu svoje rojstne hiše. Zgodaj se je posvetil parku Tivoli in Grajskemu griču. Z različnimi arhitekturnimi posegi v ključnih urbanističnih točkah je pripomogel k plemenitenju mesta. Pogosto je uporabil drevje in drugo rastlinje v svojih ureditvah. Pomanjkanje sredstev za gradnjo ni bila ovira zanj, ker je z domišljijo našel cenejše rešitve za tlakovanje trgov in ulic, beton za balustrade ali pa je uporabil odstranjeni kamen pri drugih projektih.
 Leta 1938 je postal član Slovenske akademije znanosti in umetnosti. Izvoljen je bil za častnega meščana mesta Ljubljana, prejel je odlikovanje Zasluge za narod, Prešernovo nagrado, promoviran pa je bil tudi za častnega doktorja Tehniške visoke šole na Dunaju in v Ljubljani (1952). Častili so ga nekateri učenci in del politikov. Po letu 1945 je risal načrte za popravljanje cerkva, za spomenike padlim in za Križanke. Umrl je 7. januarja 1957 na svojem domu v ljubljanskem Trnovem. Pokopan je v družinskem grobu na Žalah, ki ga je sam zasnoval. Prvo posthumno razstavo v Narodni galeriji mu je pripravil umetnostni zgodovinar Lojze Gostiša. Sledile so manjše razstave, posebej v Evropi, vse do večje monografske predstavitve v Centru G. Pompidou v Parizu leta 1986 in v Pragi leta 1996. Praško razstavo sta odprla Vaclav Havel in Milan Kučan. Češki predsednik M. Zeman je Plečnika 2017 posmrtno odlikoval z redom Tomaša G. Masaryka. Oblikovalski Plečnikovi izdelki, izjemno cerkveno posodje, so bili leta 2019 krajši čas razstavljeni v Vatikanskem muzeju.
 Arhitekt
 Arhitekturni slog
 Plečnik ni bil pristaš funkcionalistične doktrine, ki je vladala v umetniških krogih ob koncu 19. stoletja. Postopoma je iz secesijskih okvirov razvil lastno arhitekturno izražanje, ki je z navezovanjem na antiko in Semperja močno odstopalo od sočasnega evropskega modernizma.
 Wagnerjev vpliv
 Profesor Wagner je imel na Plečnika močan vpliv ob času njegovega študija. Spremljal ga je do konca njegovega življenja. Wagner se je zelo nanašal na arhitekturno teorijo Gottfrieda Semperja o oblačenju konstrukcije, po kateri bi se ornament v arhitekturi skozi čas razvil iz umetne obrti: dolg niz preobrazb antičnih vezenin in lončarstva. Po tem načelu bi arhitekt moral temeljito preučiti stare oblike, poznati njihov prvotni namen, okoliščine njihovega nastanka in preobrazbe, da bi jih lahko pravilno vnašal in primerno prilagodil sestavine klasičnega okrasja potrebam sodobnega časa. Plečnik je sprejel to razumevanje vloge arhitekta in se nanjo dobro odzval, saj se je v tradicionalnem okrasju zelo spoznal zaradi svoje nadarjenosti pri risanju v različnih slogih. Čeprav je imel Plečnik v marsičem drugačne poglede od učiteljevih, je pri Wagnerju spoznal temelje arhitekturnega snovanja in vsa njegova umetnost je nenehno vračanje k njim.
 Kot mladi arhitekt si je s pomočjo Semperjeve teorije o ovojih tkanin kot zasnovi stavb izoblikoval kompozicijska načela, ki jim je sledil celo življenje. Imel je izrazit občutek za plastičnost, kar mu je pomagalo pri oblikovanju volumnov in ne ploskovitem obravnavanju arhitekture. Pri iskanju primernih oblik v pravem razmerju z gradivom je njegova razvita domišljija igrala ključno vlogo.
 Pomen antike
 V študijskem času in ob zaključnem potovanju po Apeninskem polotoku je občutil privlačnost antike in renesančne, manieristične ter baročne arhitekture. Potovanje je za Plečnika pomenilo velik prelom v razumevanju arhitekture. Iz Italije se je vrnil močno spremenjen in ni želel več delati le na način secesijskih tradicij, kot je delal prej pri svojem profesorju. Obiskal je med drugim Benetke, Raveno, Assisi, Firence, Rim in Pariz. Tam je podrobno opazoval in spoznal klasiko. To je v veliki meri spodbudilo, da je Plečnik razvil zelo bogat notranji svet asociacij in oblik (pretežno klasičnih), ki jih je izvirno uporabljal v novih kontekstih. Spoznal je predvsem pri Michelangelu in Peruzziju, da je pravila klasične arhitekture možno nadgraditi, tako je njegovo ustvarjanje dobilo močno osebno izvirnost, ki je v formi neponovljiva.
 Prepričan je bil v popolnosti klasike. Kot Michelangelo, je skušal oblikovati drugače, vendar klasično. Svojim učencem je o tem tako razlagal: "Veste, kaj je klasika? To je popolnost! Lahko naredite drugačne profile, ali čez klasične ne pridete. Lahko naredite drugačne stebre in jih tudi morate, ali vedite, toskanski je samo eden!". Kljub temu se ni strogo držal klasičnih proporcij; ponotranjil in obvladal je klasični duh tako, da je, kadar je želel,. svoja dela prepojil s klasiko ali z baročnimi zasnovami.
 Ob vrnitvi v Ljubljano je postalo bolj izrazito njegovo zatekanje k etruščanski tematiki, ki mu je bila zelo blizu. Izhajal iz klasičnih arhitekturnih oblik, da bi načel slovenski narodni slog: zapornico ljubljanice je na primer ustvaril iz elementov egipčanske, grške in etruščanske umetnosti.
 Lokalno izročilo
 V krajih, kjer je Plečnik delal, si je zelo prizadeval, da bi njegova arhitektura upoštevala in po možnosti nadgrajevala lokalno izročilo. Zavedal se je, da ima arhitektura pomembno vlogo pri oblikovanju in okrepitvi kulture krajev in zato je v javne prostore posegal spoštljivo in samozavestno.
 Ob začetku svoje samostojne poti kot arhitekt je Plečnik začel iskati narodnostni izraz slovanskega ljudstva v umetnosti. V času, ki ga je preživel kot profesor v Pragi se je poglobil v preučevanje ljudske umetnosti, češko ljudstvo je imel za elito med Slovani. Študentom je skušal približati tradicijo njihove domovine. V letih po prvi svetovni vojni je uredil Praški grad, ki je nazoren primer njegovega spoštovanja do lokalne tradicije in zgodovine. Skušal je preroditi podobo gradu, ki jo je imel pred prenovo v XVIII stoletju in ga hkrati narediti bolj odprtega in prehodnega. Trudil se je, da ne bi uporabil pri ureditvi zgodovinskih predelov gradu "tuje" arhitekturne elemente. Navdih za to nalogo je iskal v tamkajšnjih uveljavljenih ureditvah in v projektu je uporabljal simboliko, povezano z nastankom Prage. Praški grad je bil, skupaj z jedrom Prage, uvrščen na seznam UNESCO.
 Ob vrnitvi v rodno mesto je Plečnik z raznimi urbanističnimi posegi ogromno prispeval k edinstveni prepoznavnosti Ljubljane, slovenske kulturne prestolnice. Bil je mnenja, da lepota mesta zelo prispeva k ustvarjanju narodne zavesti in zato je svojemu majhnemu narodu skušal s svojim delom postavljati solidne kulturne temelje. Ljubljana je po potresu leta 1895 doživela preobrazbo njene urbanistične podobe. Po Fabianiju je Plečnik nadgradil mesto s pomembnimi stavbami in ureditvami (vodna os, zelena - univerzitetna os). To je razlog, da se je razširilo ime "Plečnikove Ljubljane". Pri njenem nastanku je značilno, da je šlo za več delnih ureditev v različnih predelih mesta. Skušal je oživiti in ustvariti mediteranski značaj, kakor ga je imelo baročno mesto pred potresom. Na simbolni ravni se je pri svojih posegih v Sloveniji delno zgledoval pri etruščanski umetnosti, ker je bil prepričan, da so Slovenci potomci tega ljudstva. Nekdanja Emona in rimska arhitektura je bila zanj pomembno vodilo v posegih v mestu.
 Po drugi strani se je moral Plečnik neredko soočati s pomanjkanjem možnosti naročnikov, kar ga je pripeljalo do iskanja izvirnih rešitev, da bi ohranil visoko raven kakovosti svoje arhitekture. Rad je uporabljal raznovrstne materiale, zlasti avtohtone za posamezno okolje, kar se najbolje vidi v cerkvah v Bogojini in na Barju. Zaradi njegove pozornosti do lokalnega izročila, kljub njegovega klasičnega izraza, velja Plečnik v Sloveniji za ljudskega umetnika.
 Plečnikovo delo
 Glej tudi: Delo Jožeta Plečnika
 Zgodnja leta
 V začetku svoje samostojne poti kot arhitekt na Dunaju si je Plečnik pridobil velik ugled z oblikovanjem pohištva, posebej lesenega. Leta 1905 je organiziral odmevno razstavo cerkvene umetnosti kot član dunajske Secesije. Prvo delo, ki jo je sam načrtoval je bila prenova Vile Langer (1900–1901), v kateri je še v veliki meri prisoten fasadni stil njegovega profesorja Wagnerja. Med letoma 1903–1905 je postavil Zacherlovo hišo, njegova najpomembnejša zgradba tega obdobja. Uporabil je enotno fasadno temno oblogo iz granitnih plošč, ki jasno kaže na oddaljitev Wagnerjevih členjenih fasad. Izjemna, od tlorisov do detajlov je bila Vila Grassberger (1908–1909). Postavil je tudi cerkev sv. Duha v Ottarkringu (1910–1913), v delavskem predelu Dunaja.
 V Pragi po koncu prve svetovne vojne ga je predsednik Tómaš G. Masaryka imenoval arhitekt Praškega gradu. Obnovil je dvorišče, predsedniško rezidenco in vrtove gradu in pripravil načrte za druge posege, ki se niso uresničili. S predsednikom je tudi sodeloval pri urejanju letnega dvorca Lány.
 Urbanistični načrt Ljubljane
 V Ljubljani se je po letu 1921 ukvarjal tudi z urbanistično zasnovo rojstnega mesta in jo dopolnjeval z avtorsko arhitekturo. Kot izhodišče si je vzel načrt, ki ga je po potresu naredil Maks Fabiani. V središču Ljubljane si je zamislil niz povezanih trgov, ki usmerjajo pogled proti gradu. Na prvem mestu se je posvetil osrednjemu sprehajališču v Tivoliju in grajskemu griču. V severnem delu Ljubljane, ki je zraslo brez povezave z mestom, je predvidel niz javnih zgradb ob načrtovanem bulvarju, ki bi povezal staro in novo pokopališče. Tako je skušal ohraniti samostojnost tega predela in si zamislil razporeditev parcel po zasnovi vrtnega mesta.
 Pripravil je tudi celovit urbanistični načrt Ljubljane in nakazal na potrebo po vključitvi javnih in kulturnih zgradb. Predvidel je tudi obvoznico okoli mesta. Nujnost drugih urbanističnih posegov in gospodarska kriza sta onemogočili uresničitev tega načrta. S premišljenimi posegi v urbano tkivo Ljubljane, z mostovi, uličnimi in parkovnimi potezami, je Plečnik nekdanje provincialno habsburško mesto z baročnimi in secesijskimi poudarki spremenil v slovensko prestolnico.
 Kot element oblikovanja je pogosto uporabil drevje in drugo rastlinje. Ponekod je zaradi pomanjkanja denarja uporabil cenejše materiale, pa iz njih prav tako oblikoval mojstrovine. Vztrajal je v urejanju v ključnih urbanističnih točkah mesta in sčasoma sestavil dosleden mozaik arhitekturnih posegov v celotnem mestu.
 Cerkvena dela
 Prvi sakralni objekt, ki ga je načrtoval v svoji državi, je bila cerkev sv. Frančiška Asiškega v Šiški (nova šišenska cerkev). Zgradili so jo med leti 1925 in 1931. Zasnova cerkve delno sledi idealu starokrščanskih bazilik z ravnim lesenim stropom, nizom oken pod njim in s stebri, ki povezujejo prostor. Podobne prvine ima bogojanska cerkev v Prekmurju, ki jo je zasnoval v tistih letih. Bolj veličastna in razkošna cerkev psv. Srca Jezusovega v Pragi je bila dokončana leta 1932. Načrtoval jo je kot veliko dvorano brez stebrov, a še vedno z duhom starokrščanskih bazilik. V notranjosti cerkve je predvidel postopno sakralizacijo s prostostoječimi, nepravilno razporejenimi oltarji, a ta zamisel se ni uresničila. Zasnoval je relativno prostorno kripto, v njej je za obok nad oltarjem uporabil arheološke ostanke najstarejših cerkva na praškem gradu, kar je na simbolni ravni prispelo k zgodovinski legitimnosti cerkve. Tudi v nedokončani cerkvi v Zagrebu (1936) je predvidel nepravilno razporejene kapele.
 Cerkev sv. Mihaela v Črni vasi pri Ljubljani (1937–1938) je zelo zanimiv primer njegovih vaških cerkva. Zaradi nenosilnosti tal je cerkev zgradil na lesenih pilotih. Kot stebre je uporabil dekorativno poslikane betonske kanalizacijske cevi, da bi bila gradnja bolj varčna. S postavitvijo oltarja na sredini daljše stranice glavne ladje je skušal fizično približati vernike mašni daritvi na oltarju. Dostop v cerkev čez stopnišče v obliki mostu nadaljuje os cerkve in ustvarja monumentalen dostop v sakralni prostor. V Beogradu je postavil sorazmerno veliko cerkev sv. Antona Padovanskega (1929–1932). V njej je prevzel ovalni tloris po zgledu Panteona v Rimu in kapele umestil v "vdolbine" zidu. Po drugi svetovni vojni je Plečnik prenavljal poškodovane cerkve, urejal notranjosti, krstilnice, kapele, oltarje.
 Plečnik je eden redkih arhitektov 20. stoletja, ki se je predano posvetil sakralni arhitekturi in poleg zgradb oblikoval tudi različne izdelke cerkvenega posodja. Načrtovanja liturgičnih predmetov se je lotil že v Praških letih po naročilu brata Andreja, ki je bil duhovnik in si je zaželel nov kelih.
 Posvetne zgradbe
 Vzporedno je od vrnitvi v Ljubljano delal več posvetnih zgradb, kot so arkade z mestno tržnico in ribarnico, zapornica na Ljubljanici, stavba NUK, Tromostovje, Čevljarski most, mostovi na Ljubljanici, mestno pokopališče Žale, celostna prenova številnih ambientov v mestu ter posegi na Ljubljanskem gradu, zlasti na Šancah in drugod po Sloveniji.
 Plečnik je preuredil staro renesančno palačo iz XIX stoletja za Zbornico za trgovino, obrt in industrijo v Ljubljani med leti 1925 in 1927. Uporabil je podobne rešitve pri sočasnem urejanju Bikovskega stopnišča na Praškem gradu. S svojim posegom je skušal je poplemeniti slovensko umetno obrt. Danes ima v zgradbi sedež Ustavno sodišče Republike Slovenije.
 Leta 1928 je začel z načrtovanjem Vzajemne zavarovalnice v Ljubljani in Ljudske posojilnice v Celju. Pri obeh je možno opaziti, kako si je Plečnik pomagal z arhitekturnimi izkušnjami iz Dunaja, in sicer pri načrtovanje Zacherlove hiše. Dve leti kasneje je Plečnik začel z načrtovanem monumentalno mestno zgradbonekdanje Univerzitentni in poznejšo Narodno in univerzitetno knjižnico v Ljubljani (NUK zgrajen leta 1941), ki velja za enega izmed njegovih najpomembenejših del. Plečnik je knjižnico v simbolični ravni načrtoval kot tempelj, v katerem bi bilo vse znanje slovenskega naroda shranjeno. Ta ideja je močno prisotna v doživljanju notranjosti stavbe. Z osvetitvijo prostorov in uporabo materialov temnih in svetlih barv je na primer zasnoval vhodno stopnišče kot prehod iz temnega, njižjega prostora, ki simbolizira neznanje, v razvetljen in višji prostor, ki pa je simbol znanja.
 Leta 1933 je za njegovega prijatelja Prelovška spretno postavil najemniško hišo na zelo ozki trikotni parceli. Zaradi njene pojavnosti je stavba imenovana "peglezen", kar je ljudsko ime za likalnik. Tudi v tem obdobju je Plečnik dobil priložnost, da bi oblikoval nabrežja in mostove struge Ljubljanice, pri čemer je skušal vzpostaviti bližnji stik med mestom in reko. Ob sedanji reki se niz njegovih posegov začne s Trnovskim pristanom, ki ga je oblikoval kot podolgovat park s terasami, s katerih je mogoče občudovati reko. Postavil je tudi Čevljarski most, zamišljen kot majhen trg nad vodo. V središču mesta je Plečnik uporabil izvirno zasnovo treh mostov z dodajanjem dveh novih stranskih mostov za pešce. Tromostovje je zaradi svoje pojavnosti skupaj s Plečnikovimi tržnicami preobrazil središče Ljubljane in ji dal močan sredozemski značaj. nekaj sto metrov nižje se Plečnikova ureditev obrežij Ljuljanice končuje z zapornico.
 Kasneje je Plečnik s strani mesta dobil samo še nekaj naročil. Največje izmed njih so bile poslovne vežice na glavnem mestnem pokopališču, ki so ga pozneje poimenovali Žale (1938-1940). Plečnik je ta projekt zelo premislil in spreminjal. Zasnoval jih je kot samostoječe kapele, ki bi obudile stari običaj pokopavanja mrtvih ob domači župniji. Celoten projekt je spoštljivo prežet s presežnim in antiko, kot je na primer sama razporeditev objektov, ki izredno spominja na Atensko Akropolo. Mogočen vhodni portal simbolizira prehod med svetom živih in svetom mrtvih.
 Zadnje obdobje
 Številni njegovi načrti so bili vizije, nekateri popolnoma nerealni v svojem času (npr. stavba slovenskega parlamenta, novi Magistrat v Ljubljani) in so ostali neuresničeni. Po drugi svetovni vojni se je umetnik in upokojeni profesor ukvarjal pretežno z dopolnjevanjem in restavriranjem cerkva in načrtovanjem številnih spomenikov žrtvam vojne po Sloveniji: partizanom, talcem, internirancem (Črna na Koroškem, Dolenja vas v Selški dolini, Litija, Ljubljana). Posebej je načrtoval paviljon za maršala Tita na Brionih. Njegovo zadnje veliko delo je obsežna prenova nekdanjega samostana Križanke v Ljubljani. Plečnikovo delo je pomembno tako na področju prostorskega načrtovanja in arhitekture, kot na pedagoškem področju.
 Marsikatero njegovo delo je ostalo nedokončano. V Ljubljani so po načrtih A. Suhadolca in A. Bitenca delno uredili nekdanje Baragovo semenišče (Akademski kolegij, Festivalna dvorana, Pionirski dom); polovica načrtovanega valja pa ni bila nikoli postavljena. Ostali sta maketi Mesarskega mostu in Parlamenta v Tivoliju. V Zagrebu so odstopili od načrta za Lurdsko cerkev (Lurdska Majka Božja) blizu Maksimirja. Uresničena je bila samo kripta z mogočnimi stebri in značilnimi originalnimi Plečnikovimi lestenci. Za samo cerkev so sprejeli nekakšen kubističen načrt, ki se s Plečnikovim načrtom ne ujema ali pa mu celo nasprotuje. V Beogradu so frančiškani na tako imenovanem Crvenom krstu po Plečnikovih načrtih zgradili cerkev Svetega Antona Padovanskega. Posvečena je bila šele po zgraditvi zvonika leta 1962. Za osnovo je Plečnik vzel starokrščansko rotundo, kar naj bi projekt povezovalo s prvinskimi vrednotami krščanstva, ki je cvetelo že v rimskem Singidunumu. Kip sv. Antona za to cerkev je v bronu oblikoval znameniti kipar Ivan Meštrović.
 Pedagog
 Čeprav Plečnik nima zaslug za ustanovitev Oddelka za arhitekturo, ki je leta 1920 začel delovati na Tehniški fakulteti v Ljubljani, katere prvo poslopje je sam načrtoval (zdaj Fakulteta za farmacijo), velja za duhovnega očeta arhitekturne šole ljubljanske univerze. Na šolo je prišel leta 1921 s številnimi izkušnjami poučevanja iz Prage in s slavo Masarykovega arhitekta ter na povabilo Ivana Vurnika. Po njegovih načrtih so med 1920 in 1921 za študente zgradili skromno staro zgradbo Tehniške fakultete (Stara tehnika ob Aškerčevi cesti), kjer so se šolali prvi v Sloveniji vzgojeni arhitekti. Tudi klasicistično zgradbo ob Grabnu, kamor se je šola za arhitekturo preselila leta 1947, označuje vhodni baldahin, ki ga je skupaj z učenci načrtoval Plečnik. Predvsem pa je Plečnik arhitekturno šolo zaznamoval z načinom poučevanja arhitekture, pri katerem je uporabljal uveljavljene učne metode svojega dunajskega profesorja Otta Wagnerja. Šolo si je zamislil kot delavnice, kolektive profesorjev in študentov, ki skupaj izkušajo celoten proces načrtovalskega dela. Način je bil podoben tako učnemu procesu v Wagnerjevi šoli kot starejšim arhitekturnim in celo obrtnim delavnicam. Sistem delavnic – seminarjev se je na ljubljanski šoli v veliki meri ohranil vse do konca 20. stoletja. Poučevanje, ki je temeljilo na arhitekturni kompoziciji in veščem risanju, je arhitekturno šolo v Ljubljani določilo kot bolj umetniško in manj tehnično. S specifičnim načinom študija in koreninami, ki preko Plečnika segajo do njegovega učitelja Wagnerja in naprej do G. Semperja, je danes Fakulteta za arhitekturo v Ljubljani prepoznavna kot ena pomembnih arhitekturnih šol v Srednji Evropi. Med številnimi generacijami njegovih diplomantov izstopa nadarjeni Edvard Ravnikar, ki je bil po vojni nastavljen za novega predstojnika arhitekturnega seminarja/oddelka in je samozavestno nadaljeval dopolnjevanje Plečnikove Ljubljane. Plečnik je zaradi starosti (73 let), manj samozavestnih asistentov in nekoliko zaradi svojega katolicizma ostal na obrobju, čeprav je naklonjeno mnenje o njem napisal politično pravoverni M. Tepina. Številni učenci, sledilci in naročniki pa so k svojemu ostarelemu učitelju po nasvete hodili na njegov dom v Trnovem. Nekateri učenci so ostali vpeti v kalupe Plečnikovih oblik, drugi, večinoma učenke, so se razvili v izvrstne zaščitnike kulturne dediščine (Nataša Šumi, Špelka Valentinčič Jurkovič, Staša Blažič Gjura, Majda Neřima, Gizela Šuklje; Vlasto Kopač, Boris Kobe, Ciril Tavčar).
 Plečnik in sodobna Slovenija
 Po Plečniku so poimenovali najvišja slovenska priznanja na področju arhitekture. Od leta 1973 naprej vsako leto Sklad Jožeta Plečnika objavi razpis za Plečnikovo nagrado in Plečnikove medalje. Podeli jih župan mesta Ljubljana ob koncu maja. V Ljubljani je kar sedem Plečniku posvečenih kiparskih spomenikov (najstarejša portretna glava je v Križankah). Na nekdanjem bankovcu za 500 tolarjev sta bila upodobljena lik Jožeta Plečnika in pročelje Narodne in univerzitetne knjižnice v Ljubljani. Na veljavnem kovancu za 0,10 € pa je upodobljena njegova Katedrala svobode (Slovenski parlament), ki pa ni bila nikoli zgrajena. Prva poštna znamka v samostojni Sloveniji nosi sliko stožčastega parlamenta in je bila izdana 26. junija 1991, njena vrednost je bila 5,00 SIT. Leta 2002 pa je izšla tudi priložnostna poštna znamka s Plečnikovim likom.
 Ob 50–letnici arhitektove smrti je Slovenija leto 2007 razglasila za Plečnikovo leto. V istem letu je Rimskokatoliška cerkev v Sloveniji sprožila postopek za arhitektovo beatifikacijo, kar je sprožilo precej vročih polemik.
 Povečano zanimanje za Plečnika se je v svetu pojavilo v obdobju postmodernizma v arhitekturi, ko je ponovno postala priljubljena raba historičnih arhitekturnih elementov. Ker je Plečnik rad uporabljal klasične elemente in jih med seboj poljubno mešal, obenem pa je to počel v času, ko so bili klasični arhitekturni stili že davno preživeti, predstavlja v svetovni arhitekturi zanimivo posebnost.
 Že v osemdesetih letih, v večji meri pa po vključitvi v EU in seriji razstav v Evropi (Pariz: 1986, Praga (Arhitektura za novo demokracijo, 1996) in izven nje so Plečnikove stavbe postale priljubljene turistične znamenitosti. V Ljubljani mestna občina poleti celo plačuje v Plečnika preoblečenega igralca, da se v turistični sezoni sprehaja po mestnih ulicah. Ljubljana ima številne Plečniku posvečene javne spomenike. Noben drug ustvarjalec ali pomemben Slovenec nima toliko spomenikov. Poprsja ali reliefi različnih umetnikov so postavljeni: vrt pred sedežem univerze na Kongresnem trgu, Križanke ob velikem dvorišču, Gimnazija Jožeta Plečnika (v glavni veži), Trnovska cerkev (na vhodnem pročelju), Fakulteta za arhitekturo (v vhodni veži), NUK (v kleti); in ob Eipprovi ulici ("raćunalo"). Manj posrečen portretni relief J. Plečnika je v Slovenskem etnografskem muzeju. Narodna galerija hrani Savinškov model za Plečnikov spomenik. S stebrom (avtor Edvard Ravnikar) je označen prostor Plečnikove rojstne hiše v Gradišču. Odnos med Plečnikom in Ljubljano pogosto nekoliko površno primerjajo s tistim med Antonijem Gaudíjem in Barcelono. Dosje »Brezčasna humanistična arhitektura Jožeta Plečnika v Ljubljani in Pragi« je bil od 2015 na poskusnem seznamu za uvrstitev med Unescovo svetovno kulturno dediščino. Slovenija je leta 2020 vložila samostojno, delno spremenjeno nominacijo brez objektov v Pragi in s poudarki na ureditvah za meščane ter pri plemenitenju Ljubljane in spremembi provincialnega mesta v narodno prestolnico. Že naslednje leto je bila nominacija soglasno potrjena na mednarodnem srečanju UNESCO. Plečnikova ustvarjalnost v Ljubljani je bila vpisana v seznam Unescove kulturne dediščine 28. julija 2021 s soglasnim glasovanjem komisije.
 Seznam del
 Dunajsko obdobje
 Vila Langer, Dunaj (1900–1901)
 Zacherlova Hiša, Dunaj (1900–1905)
 Vila Loos, Dunaj (1901)
 Hiša Weidmann, Dunaj (1901–1902)
 Najemniška hiša Langer, Dunaj (1901–1903)
 Vodnjak Karla Boromejskega, Dunaj (1906–1909)
 Vila Grassberger, (1908–1909)
 Cerkev sv. Duha, Dunaj (1908–1913)
 Kapela Zacherl, Dunaj (1912–1914)
 Praško obdobje
 Rajski vrt, Praški grad (1920–1926)
 Vrt na okopih, Praški grad (1920–1927)
 Prvo dvorišče, Praški grad (1920–1926)
 Plečnikova dvorana (1920–1931)
 Predsednikovo stanovanje, Praški grad (1921–1927)
 Tretje dvorišče, Praški grad (1920–1947)
 Bikovsko stopnišče, Praški grad (1925–1931)
 Vrt na bastiji, Praški grad (1927–1932)
 Park predsedniške letne rezidence, Lány (1920–1933)
 Cerkev psv. Srca Jezusovega, Vinohrady (1921–1932)
 Ljubljansko obdobje
 Stara tehnika (1921)
 Plečnikova hiša v Trnovem, Ljubljana (1921–1930)
 Cerkev sv. Jožefa (notranjost), Ljubljana (1922–1941)
 Stadion za Bežigradom, Ljubljana (1923–1939)
 Cerkev Gospodovega vnebohoda, Bogojina (1925–1956)
 Cerkev sv. Frančiška Asiškega v Šiški, Ljubljana (1924–1931)
 Zbornica za trgovino, obrt in industrijo, danes Ustavno sodišče (notranja preureditev), Ljubljana (1925–1927)
 Cerkev sv. Mihaela, Črna vas pri Ljubljani (1925–1939)
 Šentjakobski trg, danes Levstikov trg, Ljubljana (1926–1938)
 Rimski zid, avtorska rekonstrukcija, Ljubljana (1926–1938)
 Celjska posojilnica, danes Banka Celje, (1927–1930)
 Vzajemna zavarovalnica, danes Zavarovalnica Triglav, Ljubljana (1928–1930)
 Trnovski most na Gradaščici, Ljubljana (1928–1932)
 Ilirski steber, Ljubljana (1929)
 Čevljarski most, Ljubljana (1931–1932)
 Tromostovje, Ljubljana (1929–1932)
 Dolničarjeva ulica, tlakovanje (1929)
 Tržnice, Ljubljana (1939–1942)
 Zapornica na Ljubljanici, Ljubljana (1933–1939)
 Vegova ulica s hermami skladateljev, Ljubljana (1929–1942)
 Ureditev parka Tivoli, (1929–1933)
 Cerkev sv. Antona Padovanskega, Beograd (1929–1932)
 Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana (1930–1941, 1944–1947)
 Vila Prelovšek, notranja ureditev, Ljubljana (trideseta leta 20. stoletja)
 Jezuitski samostan, notranja ureditev, Maribor (1932)
 Kraljeva lovska koča, Kamniška Bistrica (1932–1933)
 Peglezen, Poljanska cesta, Ljubljana (1932–1934)
 Cerkev sv. Jerneja, Šiška, Ljubljana (1933–1938)
 Cerkev sv. Antona Puščavnika, Zgornja Rečica pri Laškem (1935–1939)
 Cerkev Matere Božje Lurške, Zagreb (1934–1937)
 Paviljona Murki, Begunje (1937–1939)
 Poslovilni kompleks Žale, Ljubljana (1936–1942)
 Grobnica Šušteršič, Žale (1925)
 Grobnica Žagar, Rakek (1930–1932)
 Uršulinska gimnazija, danes gimnazija Jožeta Plečnika, Šubičeva ulica, Ljubljana (1939–1947)
 Cerkev sv. Benedikta, preureditev, Zgornje Stranje (1946–1957)
 Pirnatova vila, Homec (1947–1957, dokončano posmrtno)
 Cerkev obiskanja Device Marije, Tolminsko hribovje, Ponikve (1948–1958)
 Letno gledališče Križanke, Ljubljana (1952–1956)
 Paviljon na Brionih, Veliki Brion (1955–1956)
 Spomeniki žrtvam druge svetovne vojne: Dolenja vas v Selški dolini (1949–1950); Litija (1950–1951); Laško (1951); Ljubljana OF (1951) Ljubljana Trnovo (1951–1954), Vipava (1953), Črna na Koroškem (1956)
 Kapela Frančiškanskega samostana, Kamnik (1952–1956)
 Krstna kapela v župnijski cerkvi, Mengeš (1953–1955)
 Rožnovensko stopnišče z vodnjakom, Kranj (1954–1955)
 Zvonika ribniške cerkve (realizirano posmrtno)
 Sklici in opombe
 Zunanje povezave
 Plečnikova Ljubljana, TIC, Ljubljana – SI
 Jože Plečnik, Arhitekturni vodnik
 Arhitekt Jože Plečnik – www.kam.si
 Oddaje o Plečniku v digitalnem arhivu RTV Slovenija
 SLO Biografija: Jože Plečnik
 Plečnik na DUNAJU (eng.)
 Podoba Plečnikova Ljubljane (dr. Peter Krečič)
 kovanec za 10 c s Plečnikovim parlamentom.
 Virtualni muzej Jožeta Plečnika, »3D« prikazi Plečnikovih del
 Jože Plečnik med klasiko in moderno
 Facebook: Ljubim Plečnika / photographic presentation of Plečnik
 Plečnikova hiša / Plečnikova hiša v Ljubljani – muzej Jožeta Plečnika
 AzW / Architektenlexikon Wien 1770 - 1945
 Slovenski arhitekti
 Slovenski akademiki
 Slovenski univerzitetni učitelji
 Predavatelji na Tehniški fakulteti v Ljubljani
 Redni člani Slovenske akademije znanosti in umetnosti
 Prešernovi nagrajenci
 Častni doktorji Univerze v Ljubljani
 Častni meščani Ljubljane
 Pokopani na Žalah, Ljubljana
 Ljudje, po katerih so poimenovali nagrado


text:
Alphonse Matejka (twieled fid-9 ta' Jannar 1902 f'Sankt Gallen, l-Iżvizzera - miet fis-27 ta' Ottubru 1999 f'La Chaux-de-Fonds, l-Iżvizzera) kien Oċċidentalist famuż ta' oriġini Ċeka.
 Huwa beda jappoġġa l-Interlingue fl-1937.
 Bijografija
 Matejka oriġinarjament kien minn Wischkovitz (Boemja). Missieru ġie l-Iżvizzera qabel l-1900, forsi minħabba nuqqas ta' opportunitajiet ta' xogħol fir-Repubblika Ċeka. Ingħata ċ-ċittadinanza Żvizzera fl-1915. Ibnu Alphonse twieled f'Sankt Gallen fid-9 ta' Jannar 1902. Għamel l-aħħar snin tiegħu bħala student fis-sezzjoni merkantili tal-iskola kantonali fejn waqqaf għaqda studenteska msejħa Industria Sangallensis.
 Minħabba l-kapaċità lingwistika tiegħu, irnexxielu jsib impjieg f'Reichenbach & Co. Dik il-kumpanija aktar tard ittrasferietu fis-sussidjarja tagħha f'Pariġi. Hemmhekk iltaqa' ma' martu, Jeanne Bellanger. Il-koppja żżewġet fl-1928. Fis-snin tletin mar jgħix fi Zurich u mbagħad f'Amsterdam, in-Netherlands. Fl-1936 mar lura l-Iżvizzera u finalment mar joqgħod f'La Chaux-de-Fonds fejn kiseb impjieg fl-industrija tal-arloġġi.
 Interlingwistika
 Alphonse Matejka kien jitkellem diversi lingwi Rumanzi u Ġermaniċi. Kien ukoll fluwenti bir-Russu, u kien kapaċi jikteb għal rivista Russa u saħansitra jittraduċi f'dik il-lingwa għall-Akkademja tax-Xjenzi Russa.
 Impenja ruħu mal-moviment Idista. Madankollu beda jappoġġa l-lingwa Oċċidental fl-1937.
 Fl-1942 huwa ppubblika l-ewwel edizzjoni tal-ktieb tat-test OCCIDENTAL die internationale Welthilfssprache. Kien segwit fl-1945 minn Wörterbuch Occidental-Deutsch, Deutsch-Occidental. Dan il-ktieb kien ibbażat fuq ix-xogħlijiet ta' Joseph Gär u Ric Berger. Wara li biddel l-isem tal-lingwa għal Interlingue, kiteb u aġġorna l-ktieb Interlingue die natürliche Welthilfssprache, für Millionen geschaffen, von Millionen verstanden. Vollständiger Lehrgang en 20 Lektionen.
 Kien ukoll l-editur ewlieni ta' Cosmoglotta għal diversi snin.
 Referenzi
 Twieldu fl-1902
 Mietu fl-1999
 Lingwistika
 Interlingue


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
30.1.2020
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 26/1
 EEE JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS
 Nr. 35/2018
 2018 m. kovo 23 d.
 kuriuo iš dalies keičiamas EEE susitarimo I priedas (Veterinarijos ir fitosanitarijos klausimai) [2020/52]
 EEE JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 98 straipsnį,
 kadangi:
 (1)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2017 m. spalio 31 d. Komisijos reglamentas (ES) 2017/1978, kuriuo dėl dygiaodžių, surinktų ne į klasifikaciją įtrauktose auginimo teritorijose, iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 853/2004, nustatančio konkrečius gyvūninės kilmės maisto produktų higienos reikalavimus, III priedas (1);
 (2)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2017 m. spalio 31 d. Komisijos reglamentas (ES) 2017/1979, kuriuo dėl dygiaodžių, surinktų ne į klasifikaciją įtrauktose auginimo teritorijose, iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 854/2004, nustatančio specialiąsias gyvūninės kilmės produktų, skirtų vartoti žmonėms, oficialios kontrolės taisykles, II priedas (2);
 (3)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2017 m. spalio 31 d. Komisijos reglamentas (ES) 2017/1981, kuriuo iš dalies keičiamos Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 853/2004 III priedo nuostatos dėl temperatūros sąlygų vežant mėsą (3);
 (4)
 šis sprendimas susijęs su teisės aktais dėl veterinarijos klausimų. Teisės aktai dėl veterinarijos klausimų netaikomi Lichtenšteinui tol, kol jam taikomas Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas dėl prekybos žemės ūkio produktais, kaip nustatyta EEE susitarimo I priedo sektorinėse adaptacijose. Todėl šis sprendimas Lichtenšteinui netaikomas;
 (5)
 todėl EEE susitarimo I priedas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas,
 PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
 1 straipsnis
 EEE susitarimo I priedo I skyrius iš dalies keičiamas taip:
 1)
 1.1 dalies 12 punktas (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 854/2004) papildomas šia įtrauka:
 „—
 32017 R 1979: 2017 m. spalio 31 d. Komisijos reglamentu (ES) 2017/1979 (OL L 285, 2017 11 1, p. 6).“;
 2)
 6.1 dalies 17 punktas (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 853/2004) papildomas šiomis įtraukomis:
 „—
 32017 R 1978: 2017 m. spalio 31 d. Komisijos reglamentu (ES) 2017/1978 (OL L 285, 2017 11 1, p. 3),
 —
 32017 R 1981: 2017 m. spalio 31 d. Komisijos reglamentu (ES) 2017/1981 (OL L 285, 2017 11 1, p. 10).“
 2 straipsnis
 Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE priede skelbtini reglamentų (ES) 2017/1978, (ES) 2017/1979 ir (ES) 2017/1981 tekstai islandų ir norvegų kalbomis yra autentiški.
 3 straipsnis
 Šis sprendimas įsigalioja 2018 m. kovo 24 d., jei pateikti visi pranešimai pagal EEE susitarimo 103 straipsnio 1 dalį (*1).
 4 straipsnis
 Šis sprendimas skelbiamas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE skyriuje ir EEE priede.
 Priimta Briuselyje 2018 m. kovo 23 d.
 EEE jungtinio komiteto vardu
 Pirmininkas
 Claude MAERTEN
 (1) OL L 285, 2017 11 1, p. 3.
 (2) OL L 285, 2017 11 1, p. 6.
 (3) OL L 285, 2017 11 1, p. 10.
 (*1) Konstitucinių reikalavimų nenurodyta.


text:
Nam Cheong Estate () is a public housing estate in Sham Shui Po, Kowloon, Hong Kong near Nam Cheong Park, Tung Chau Street Park and MTR Nam Cheong station. It is named from nearby Nam Cheong Street, a main street in Sham Shui Po District. It consists of seven residential blocks completed in 1989. In 2005, the estate was sold to tenants through Tenants Purchase Scheme Phase 6B.
 Houses
 Demographics
 According to the 2016 by-census, Nam Cheong Estate had a population of 4,847. The median age was 48.9 and the majority of residents (96.8 per cent) were of Chinese ethnicity. The average household size was 2.6 people. The median monthly household income of all households (i.e. including both economically active and inactive households) was HK$22,000.
 Politics
 Nam Cheong Estate is located in Nam Cheong West constituency of the Sham Shui Po District Council. It was formerly represented by Wai Woon-nam, who was elected in the 2019 elections until July 2021.
 COVID-19 pandemic
 Cheong Him House and Cheong Yat House at Nam Cheong Estate were placed under lockdown for mandatory covid test.
 See also
 Public housing estates in Sham Shui Po
 References
 Residential buildings completed in 1989
 Public housing estates in Hong Kong
 Tenants Purchase Scheme
 Sham Shui Po
 1989 establishments in Hong Kong


type: other

text:
JORNAL OFICIAL. Sumário REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA. Sexta-feira, 29 de julho de Série. Número PDF
 Download "JORNAL OFICIAL. Sumário REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA. Sexta-feira, 29 de julho de Série. Número 133"
 Aurora Rebeca Caldas Carvalhal
 1 REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA JORNAL OFICIAL Sexta-feira, 29 de julho de 2016 Série Sumário SECRETARIA REGIONAL DAS FINANÇAS E DA ADMINISTRAÇÃO PÚBLICA Despacho n.o 308/2016 Regulamenta a constituição, renovação e consolidação de situações de mobilidade, nos órgãos e serviços da administração direta e indirecta, bem como define os procedimentos a adotar pelos serviços da administração pública regional na formalização do pedido de parecer prévio.
 2 2 29 de julho de 2016 SECRETARIA REGIONAL DAS FINANÇAS E DA ADMINISTRAÇÃO PÚBLICA Despacho n.o 308/2016 O n.o 1 do artigo 18.o da Lei do Orçamento do Estado para 2016 mantém a proibição de valorizações remuneratórias, nomeadamente de alterações de posicionamento remuneratório e acessos na carreira. Na administração regional, o n.o 2 do artigo 46.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro, à semelhança de anos anteriores, faz ainda depender de parecer prévio do Secretário Regional das Finanças e da Administração Pública, a constituição de mobilidades, em qualquer uma das suas modalidades, nos termos a regulamentar por Despacho daquele membro do Governo. Conforme resulta dos fins que se visam prosseguir com estas medidas de contenção, a sujeição daqueles atos a parecer do Secretário Regional das Finanças e da Administração Pública, tem como objetivo controlar a despesa pública, assegurando que o aumento de encargos ou de efetivos que possa decorrer dos mesmos corresponde a uma efetiva necessidade do serviço, sendo imprescindível ao seu funcionamento. Neste desiderato, importa definir os termos do parecer prévio do Secretário Regional das Finanças e da Administração Pública e os procedimentos a observar pelos serviços da administração pública regional na formalização do pedido. Nestes termos, ao abrigo do disposto no n.o 2 do artigo 46.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro, determino o seguinte: 1.- O presente despacho regulamenta a constituição, renovação e consolidação de situações de mobilidade, nos órgãos e serviços da administração direta e indireta da Região Autónoma da Madeira, a que se refere o n.o 2 do artigo 46.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro, e define os procedimentos a adotar pelos serviços da administração pública regional na formalização do pedido de parecer prévio. 2.- Estão dispensadas do parecer prévio previsto no n.o 2 do artigo 46.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro, as mobilidades de trabalhadores entre serviços da administração direta e indireta da Região Autónoma da Madeira, cuja transferência de verba é obrigatória, nos termos do n.o 3 do artigo 46.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro Nas situações de mobilidade referidas no ponto 2., o respetivo acordo deve expressamente mencionar a dispensa de parecer ao abrigo do ponto 2. do presente despacho e conter uma cláusula que confirme que: a) A mobilidade não gera um aumento do número de efetivos na administração pública; b) As funções a exercer no serviço do destino estão compreendidas no conteúdo funcional da carreira ou categoria do respetivo trabalhador; c) A mobilidade corresponde a uma efetiva necessidade do serviço do destino e não determina uma carência de recursos no serviço de origem, que determine novos recrutamentos A transferência de verba, nos termos do n.o 3 do artigo 46.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro, deve ocorrer após o ato de autorização da mobilidade e antes da celebração do acordo, devendo o serviço de origem realizar todos os procedimentos necessários à sua concretização Em situações excecionais, nomeadamente de manifesta urgência na constituição da mobilidade, a transferência da verba pode ocorrer em momento posterior à celebração do ato ou acordo de mobilidade, no prazo máximo de 30 dias, ficando os respetivos encargos da remuneração a cargo do serviço de origem até transferência da verba, devendo tal menção ficar expressamente consagrada no ato ou acordo de mobilidade A mobilidade interna de docentes através de procedimento concursal previsto no artigo 36.o do Decreto Legislativo Regional n.o 28/2016/M, de 15 de julho, não está abrangida pelo âmbito de aplicação do n.o 3 do artigo 46.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro. 3.- Dependem de parecer prévio do Secretário Regional das Finanças e da Administração Pública: a) A constituição de mobilidade na categoria de trabalhadores que não pertençam à administração pública regional, nomeadamente da administração local, central e regional autónoma dos Açores; b) A constituição de mobilidade intercarreiras ou intercategorias; c) A renovação ou prorrogação das mobilidades referidas nas alíneas anteriores; d) A consolidação das mobilidades referidas na alínea a); e) A celebração e prorrogação de acordos de cedência de interesse público, com exceção dos celebrados para o exercício de funções de gestor público ou de cargos dirigentes. 4.- O pedido de parecer prévio a que se refere o ponto 3., é apresentado na Secretaria Regional das Finanças e da Administração Pública pelo órgão ou serviço através do respetivo Departamento Regional, e nele deve constar: a) A modalidade de mobilidade, categoria e remuneração do trabalhador; b) Motivos ou razões que determinam a necessidade do pedido do serviço do destino e bem assim necessidade de recorrer ao instrumento de mobilidade; c) Número de trabalhadores com a mesma carreira/categoria na área de atividade ou especialização existentes no serviço do destino; d) Existência de cabimento orçamental o qual deve ser emitido em sistema informático, nomeadamente em GERFIP Quando se trate de situações de consolidação de mobilidade, o pedido de parecer prévio deve conter, para além da informação prevista no ponto 4., o seguinte:
 3 29 de julho de a) Número de trabalhadores do serviço do destino com categoria/área de atividade ou especialização do trabalhador em situação de mobilidade; b) Demonstração que o posto de trabalho a ocupar está previsto no mapa de pessoal do respetivo serviço do destino Nas situações de constituição de mobilidade intercarreiras e intercategorias, o pedido de parecer prévio, para além da informação prevista nas alíneas a) a d) do ponto 4., deve ser acompanhado dos seguintes documentos: a) Declaração emitida pelo respetivo dirigente máximo do serviço ou órgão de gestão, no caso dos estabelecimentos de ensino, confirmando que: i) A mobilidade corresponde a uma efetiva necessidade do serviço; ii) O trabalhador vai efetivamente exercer no serviço do destino as funções a que a mobilidade se destina; iii) A licenciatura do trabalhador é adequada ao exercício das funções a que a mobilidade se destina, justificando essa adequação. b) Parecer favorável do respetivo membro do Governo emitido sobre a declaração a que se refere a alínea a) do ponto O ato ou acordo que concretiza a situação de mobilidade intercarreiras ou intercategorias deve especificar que: a) O serviço e o trabalhador acordam que o exercício de funções correspondente à carreira a que se destina a mobilidade será monitorizado pelo superior hierárquico do serviço a que o trabalhador será afeto, sendo elaborado um plano de atividades a desenvolver no âmbito da nova carreira que deverá constar nos objetivos do SIADAP do trabalhador; b) Nos 15 dias úteis subsequentes à celebração do acordo o superior hierárquico (unidade orgânica) deve diligenciar no sentido de serem revistos os objetivos do SIADAP-RAM 3 do trabalhador, sendo os mesmos ajustados às novas funções a exercer. 6.- A mobilidade em qualquer das suas modalidades ou cedência de interesse público de trabalhadores que não pertençam à administração pública regional, nomeadamente da administração local, central, regional autónoma dos Açores e oriundos de empresas públicas regionais não reclassificadas, para serviços da administração pública regional, encontram-se sujeitas à regra de um novo efetivo por cada duas saídas, prevista na alínea a) do n.o 2 do artigo 44.o do Decreto Legislativo Regional n.o 17/2015/M, de 30 de dezembro As entradas e saídas em mobilidade ou cedência mencionadas no ponto 6., ocorridas durante o ano de 2016, são contabilizadas na Bolsa de Vagas criada pela Secretaria Regional das Finanças e da Administração Pública, através do Ofício Circular n.o 318, de 11/03/ Para efeitos de registo de entrada e saídas na Bolsa de Vagas a que se refere o ponto 6.1., os serviços devem proceder ao lançamento das mesmas no Sistema de Informação e Base de Dados dos Trabalhadores das Entidades Públicas Regionais (SITEPR), que se encontra aberto para esse efeito. 7.- O pedido de parecer prévio é apresentado exclusivamente com recurso ao preenchimento dos modelos anexos I ou II disponibilizados na página eletrónica da Direção Regional da Administração Pública e da Modernização Administrativa, em circular.htm nos seguintes termos: a) Anexo I Destina-se aos pedidos de parecer prévio para mobilidades na categoria e situações de cedência de interesse público para o exercício de funções correspondentes à carreira/categoria de origem do trabalhador; b) Anexo II Destina-se aos pedidos de mobilidades intercarreiras ou intercategorias Os pedidos referidos no ponto 7. são acompanhados dos seguintes documentos: a) Declaração de cabimento orçamental em sistema informático, nomeadamente em GERFIP; b) Mapa de pessoal do serviço do destino, nas situações de consolidação de mobilidade interna É obrigatório o preenchimento de todos os elementos constantes dos Anexos Na falta de preenchimento de qualquer um dos elementos nos termos referidos no ponto 7.2. ou em caso de não apresentação da declaração a que se refere a alínea a) do ponto 4.2. do presente despacho nos termos ali referidos, o pedido é tido como não apresentado. 8.- A Secretaria Regional das Finanças e da Administração Pública pode, em caso de dúvidas, solicitar aos serviços os esclarecimentos que considere necessários à emissão do parecer. 9.- É revogado o Despacho n.o 11/2014, de 20 de janeiro, publicado no JORAM, II Série, n.o 17, de 24 de janeiro O presente despacho entra em vigor no dia seguinte ao da sua publicação e aplica-se, com exceção do disposto nas alíneas a) e b) do ponto 7., aos pedidos pendentes na Secretaria Regional das Finanças e da Administração Pública. Secretaria Regional das Finanças e da Administração Pública, 20 de julho de O SECRETÁRIO REGIONAL DAS FINANÇAS E DA ADMI- NISTRAÇÃO PÚBLICA, Rui Manuel Teixeira Gonçalves
 4 4 29 de julho de 2016 Anexo I do Despacho n.o 308/2016, de 29 de julho Pedido de Parecer Prévio - Mobilidades Identificação do trabalhador Serviço de origem Serviço de destino Período Número de trabalhadores Número de trabalhadores do Pedido: existentes no serviço com a Tipo de Mobilidade: Mobilidade/ Justificação do interesse serviço com a categoria do Constituição/Prorrogação/ Carreira/Categoria/Posição/Nível Funções a exercer carreira/categoria na área de Cedência público trabalhador em situação de Consolidação atividade ou área de especialização mobilidade a) Denominação do Denominação do Nome NIF Código SIOE Código SIOE Início Termo serviço serviço Anexo II do Despacho n.o 308/2016, de 29 de julho Pedido de Parecer Prévio - Mobilidades Intercarreiras/Intercategorias Tipo de Mobilidade: Intercarreiras/ intercategorias Pedido: Constituição/Prorrogação Identificação do trabalhador Carreira/Categoria/Posição/Nível Serviço de origem Serviço de destino Período Remuneração Nome NIF Origem Destino Denominação do serviço Código SIOE Denominação do serviço Código SIOE Início Termo Atual Durante a mobilidade 8 Fundamentação do pedido Habilitações Literárias Funções a exercer Adequação da mobilidade às funções a exercer Número de trabalhadores existentes no serviço com a carreira/categoria na área de atividade ou área de especialização Encargos financeiros decorrentes da mobilidade
 5 29 de julho de
 6 6 29 de julho de 2016 CORRESPONDÊNCIA PUBLICAÇÕES EXEMPLAR ASSINATURAS Toda a correspondência relativa a anúncios e assinaturas do Jornal Oficial deve ser dirigida à Direção Regional da Administração da Justiça. Os preços por lauda ou por fração de lauda de anúncio são os seguintes: Uma lauda... 15,91 cada 15,91; Duas laudas... 17,34 cada 34,68; Três laudas... 28,66 cada 85,98; Quatro laudas... 30,56 cada 122,24; Cinco laudas... 31,74 cada 158,70; Seis ou mais laudas... 38,56 cada 231,36 A estes valores acresce o imposto devido. Números e Suplementos - Preço por página 0,29 Anual Semestral Uma Série... 27,66 13,75; Duas Séries... 52,38 26,28; Três Séries... 63,78 31,95; Completa... 74,98 37,19. A estes valores acrescem os portes de correio, (Portaria n.o 1/2006, de 13 de Janeiro) e o imposto devido. EXECUÇÃO GRÁFICA IMPRESSÃO DEPÓSITO LEGAL Preço deste número: 1,83 (IVA incluído)
 JORNAL OFICIAL. Sumário REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA. Quinta-feira, 11 de maio de Série. Número 82
 REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA JORNAL OFICIAL Quinta-feira, 11 de maio de 2017 Série Sumário SECRETARIA REGIONAL DA ECONOMIA, TURISMO E CULTURA Despacho n.o 225/2017 Nomeia, em regime de comissão de serviço,
 JORNAL OFICIAL. Sumário REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA. Sexta-feira, 16 de janeiro de Série. Número 10
 REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA JORNAL OFICIAL Sexta-feira, 16 de janeiro de 2015 Série Sumário VICE-PRESIDÊNCIA DO GOVERNO REGIONAL E SECRETARIA REGIONAL DO PLANO E FINANÇAS Despacho conjunto n.o 5/2015 Constitui
 JORNAL OFICIAL. Suplemento. Sumário REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA. Quinta-feira, 3 de março de Série. Número 40
 REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA JORNAL OFICIAL Quinta-feira, 3 de março de 2016 Série Suplemento Sumário SECRETARIA REGIONAL DA INCLUSÃO E ASSUNTOS SOCIAIS Despacho n.o 84/2016 Exonera o licenciado em Gestão
 PORTARIA No 91-A/2008
 PORTARIA No 91-A/2008 O Decreto Legislativo Regional n.o 6/2008/M, de 25 de Fevereiro, que aprovou o Estatuto da Carreira Docente da Região Autónoma da Madeira vem enquadrar as formas de mobilidade remetendo
 JORNAL OFICIAL. Sumário REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA. Quinta-feira, 25 de junho de Série. Número 114
 REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA JORNAL OFICIAL Quinta-feira, 25 de junho de 2015 Série Sumário PRESIDÊNCIA DO GOVERNO REGIONAL E SECRETARIA REGIONAL DA INCLUSÃO E ASSUNTOS SOCIAIS Declaração de Retificação
 JORNAL OFICIAL. Sumário REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA. Quarta-feira, 11 de maio de Série. Número 86
 REGIÃO AUTÓNOMA DA MADEIRA JORNAL OFICIAL Quarta-feira, 11 de maio de 2016 Série Sumário SECRETARIA REGIONAL DAS FINANÇAS E DA ADMINISTRAÇÃO PÚBLICA E CÂMARA MUNICIPAL DA RIBEIRA BRAVA Contrato n.o 145/2016