text:
Lexforum.cz - Roman Prochazka: Záložné právo na obchodný podiel po splynutí spoločností
 Záložné právo na obchodný podiel po splynutí spoločností
 Roman Prochazka, 13. 02. 2014 v 09:17
 Popri štúdiu sa trochu venujem aj praxi a nedávno som sa stretol s nasledujúcim problémom. Hypoteticky existuje obchodná spoločnosť (s.r.o.) s jediným spoločníkom (nazvime ju A). Na obchodný podiel jediného spoločníka je zriadené záložné právo. Táto spoločnosť bude zrušená bez likvidácie splynutím s inou spoločnosťou (nazvyme ju B, vzniká spoločnosť C). Spoločník spoločnosti A sa však už nestáva spoločníkom v novovzniknutej spoločnosti C.
 Čo sa deje so záložným právom na obchodný podiel v spoločnosti A? Na koho prechádzajú povinnosti vyplývajuce z tohto záložného práva a v zmysle akých ustanovení (predpokladám subsidiárne použitie Občianskeho zákonníka)? Od koho bude môct záložný veriteľ žiadať splnenie vyplývajúcich povinností? Nezanikne tento obchodný podiel, resp. záložné právo po zmiešaní s inou vecou?
 O probléme som už mailoval s kolegom Jurajom Gyarfasom, ktorý hovorí, že obchodný podiel by mohol byť braný ako kvázi vec alebo pohľadávka, v oboch prípadoch sa prikláňa k zachovaniu záložného práva. S týmto názorom súhlasím, ako však ďalej dodáva, otázne je praktické oddelenie zálohu po zmiešaní s inou vecou resp. pohľadávkou .
 Názory k článku Záložné právo na obchodný podiel po splynutí spoločností:
 Martin Konvit, 15. 02. 2014 v 11:40 - Názor iného študenta :)
 Obchodný podiel je v zmysle § 118 ods. 1 OZ iná majetková hodnota.
 Na záložné právo k obchodnému podielu sro sa budú v zmysle § 117a ods. 1 druhá veta OBZ aplikovať ustanovenia § 151a a nasl. OZ.
 V zmysle § 69 ods. 3 druhá veta OBZ "Splynutie je postup, pri ktorom na základe zrušenia bez likvidácie dochádza k zániku dvoch alebo viacerých spoločností, pričom imanie zanikajúcich spoločností prechádza na inú novozaloženú spoločnosť, ktorá sa svojím vznikom stáva právnym nástupcom zanikajúcich spoločností."
 Vyššie uvedené chápem tak, že prechádza imanie Sro A na Sro C, obchodný podiel Sro A zaniká momentom zániku Sro A.
 Otázkou teda je, či by mohlo dôjsť k zániku záložného práva v zmysle § 151md ods. 1 písm. b) OZ z dôvodu, že iná majetková hodnota (obchodný podiel) zanikol so zániokm Sro A - alebo nemohlo.
 Záložné právo sa viaže na obchodný podiel (teda na práva a povinnosti spoločníka v zmysle § 114 ods. 1 OBZ), nie na imanie spoločnosti.
 Michal Novotný, 17. 02. 2014 v 09:29 - Súhlas
 Aj podľa mňa pri splynutí obchodných spoločností (povedzme s.r.o. a a.s.) nemožno vychádzať zo zachovania záložného práva.
 Podstatou definície fúzie (zlúčenie/splynutie), ktorá nie je vyjadrená v § 69/3 Obch. z., je, že za prešlé imanie dostáva pôvodný spoločník podiel na novej spoločnosti. Je to teda to isté, ako keby spoločník 1. prevzal imanie a potom zlikvidoval s.r.o./a.s. 2. imanie vložil do inej ako nepeňažný vklad, za kt. by dostal podiel.
 Podiel, ktorý získa v novej spoločnosti, nie je "pokračovaním" toho pôvodného, ani výsledkom zmiešania, ten zaniká zánikom pôvodnej spoločnosti. Ten nový vzniká a nadobúda sa "originárne" (ak chceme použiť tento výraz).
 NB, v danom prípade sa ani nenadobúda obchodný podiel, keďže pôvodný spoločník sa ním nestáva v novej spoločnosti (a zrejme nadobúda vyrovnací podiel).
 Komplikovanejšia je ale druhá polovica tej otázky, najmä z hľadiska prechodu záložného práva na surogáty. Z aktuálneho textu Obč. z. sa podľa mňa nedá dovodiť jednoznačné pravidlo, či sa ZP má vzťahovať aj na ne.
 Ani pri zmiešaní/spojení dvoch hnuteľných veci totiž nemožno jednoznačne hovoriť o tom, že ak na jednej z nich viazlo ZP, zaťažuje ju aj naďalej ako "súčasť" novej veci. Zmiešanie je tiež "originárny" spôsob nadobúdanie vl. práva (zrejme analogicky k § 135b OZ). Ten, kto nenadobudne vlastníctvo k novej veci, má len nárok na náhradu a na tejto pohľadávke by teoreticky mohlo vzniknúť nové ZP ako na surogáte.
 Podobná otázka (veľmi praktická a veľmi dôležitá) vzniká v ostatných prípadov likvidácie zálohu ( § 151ma - výťažok uložený v prospech iných ZP v not. úschove, § 151mb - prijaté a držané plnenie na založenú pohľadávku, § 151mc ods. 2 a 3 - prijaté poistné plnenie) - týka sa ZP aj týchto nových "surogátov" alebo nie? Z týchto ustanovení sa zdá, že aj áno, ale a contrario sa dá skôr súdiť, že v iných prípadoch nie.
 Teda, v prípade splynutia podľa mňa ZP, ktoré zaťažovalo pôvodný podiel, nezaťažuje nový, nadobudnutý v nástupníckej spoločnosti.
 Koniec koncov, záložný veriteľ si môže v zmluve tento prípad vykryť zriadením ZP k budúcemu zálohu (surogátu). Inak má asi smolu...
 Juraj Gyarfas, 17. 02. 2014 v 09:48 - nesúhlasím
 Asi skôr nesúhlasím.
 Chápem síce, že v praxi by takmer vždy došlo k faktickému zániku záložného práva. Ak by obchodný register zapísal splynutie bez zápisu záložného práva, neviem si predstaviť, ako by to ešte niekedy niekto rozplietol. Takže z praktického hľadiska právo záložného veriteľa zrejme efektívne zanikne.
 Ale nesúhlasím s tým, že je to nevyhnutne správne a spravodlivé riešenie.
 Záložné právo je vecné právo, ktoré má v prvom rade chrániť jeho majiteľa (záložného veriteľa) a z jeho vecného charakteru by mala vyplývať určitá stabilita a ochrana pred jednostrannou dispozíciou zo strany záložcu. Inými slovami, záložcovi by nemalo byť umožnené svojou dispozíciou so zálohom (ktorý pri neposesórnom ZP v zásade nie je obmedzený) docieliť zánik ZP.
 Toto isté by malo podľa mňa platiť aj pre iné typy dispozície so zálohom. Zo zabezpečovacieho účelu ZP by malo vyplývať, že záložca nemôže privodiť jeho zánik jednoduchým úkonom, ktorý je plne v jeho moci. Zjednodušene povedané, ak záložca zriadil ZP na dve tehly, nemalo by podľa mňa byť v moci záložcu jednoduchým úkonom (zlepením tehiel) docieliť zánik ZP.
 Súhlasím, že analogicky by sa mohol aplikovať § 135b. V tomto ustanovení je však rozhodujúcim faktorom dobromyseľnosť. Ak spracovateľ veci nekoná dobromyseľne, chráni právo primárne vlastníka.
 Môžeme diskutovať o tom, či obchodný podiel je právne bližšie veci (ako akcia) alebo skôr pohľadávke (spoločníka voči spoločnosti). Ekonomicky je však ZP na obchodný podiel v podstate ZP na podnik danej spoločnosti (hoci je štrukturálne subordinované prípadnému ZP na jednotlivé aktíva alebo na podnik ako celok).
 Záložný veriteľ mal ZP na 100% obchodný podiel v spoločnosti A a došlo k splynutiu spoločnosti A a B (a teda tým pádom k splynutiu ich podnikov). K tomuto "zmiešaniu" zároveň nemohlo dôjsť dobromyseľne pretože ZP je registrované v obchodnom registri. Z toho mi vyplýva, že ak nie je možné situáciu navrátiť do pôvodného stavu mal by súd analogicky aplikovať § 135b ods. 2 druhá veta. Teoreticky by teda mohol judikovať, že zaťažená je časť obchodného podielu v spoločnosti C zodpovedajúca pôvodnému OP v spoločnosti A (aj keď si neviem celkom predstaviť, ako by to register zapísal). Ale spravodlivé riešenie by mohlo byť aj zaťaženie celého OP v spoločnosti C, pričom aj tak bude zaťažený len do výšky maximálnej zabezpečenej pohľadávky, ktorá sa splynutím nezmenila.
 Neviem ten test formulovať úplne jednoznačne (a asi sa to ani nedá). Na jednej strane je zrejmé, že záložné právo na jednu tehlu by sa nemalo rozšíriť na ZP na celý dom. Ale ZP na obchodný podiel vo fungujúcej spoločnosti s relevantným imaním by nemalo automaticky zaniknúť v dôsledku splynutia s prázdnou spoločnosťou, pretože to popiera ekonomický účel ZP, nevyplýva to z § 151md a nerešpektuje to flexibilný test vychádzajúci z dobromyseľnosti v § 135b.
 Michal Novotný, 17. 02. 2014 v 10:58 - Hmm
 Otázka asi nie je tak, čo je správne a spravodlivé, ale čo je zákonné.
 Podľa mňa to z § 151md naopak vyplýva - podľa ods. 1 písm. b) zaniká ZP úplným zánikom zálohu. Pri splynutí (NB: ak sa záložca nestane spoločníkom novej spoločnosti) dochádza k zániku OP (ťažko môže pretrvať podiel bez spoločnosti), o tom snáď niet pochýb. Potom ale z § 151md plynie, že pri splynutí ZP zaniká.
 Opak musíš dokázať Ty, sorry :-)
 (A čo zlúčenie s rovnakým priebehom: spoločník zanikajúcej sa nestane spoločníkom nástupníckej - ako dovodíš vznik ZP tam? Navyše - čo s vyrovnacím podielom podľa § 69/8? takže zanikajúci zhrabne prachy a odíde na Bahamy a zostávajúci bude mať na krku ZP? navyše, bude banka happy, keď bude mať ZP na podiele spoločnosti, kt. je po vyplatení vyrovnacieho podielu švorc?)
 S § 135b je to tricky, ja som nepísal, že sa to má použiť analogicky, len som napísal, že ANI z § 135b by sa Tebou tvrdený záver nedal vyvodiť. Nehovoriac o tom, že § 135b dobromyseľnosť viaže na vlastníctvo, nie na existenciu práv tretích osôb (ods. 2: "hoci je mu známe, že mu nepatrí" - nie "hoci je mu známe, že na veci viaznu práva tretích osôb"). Plus, z § 135b sa podľa mňa bez ďalšieho nedá ani dovodiť, aké má také spracovanie vecnoprávne účinky na práva tretích osôb. Druhá veta hovorí, že pri nedobromyseľnom spracovaní rozhodne súd, komu to patrí - ak určí že to patrí nedobromyseľnému spracovateľovi, nedá sa z toho automaticky dovodiť, že by naňho mali prejsť záložné práva - veď predsa pôvodný vlastník dostáva náhradu (rovnako ako pri fúzii vyrovnací podiel). To by na tom bol pôvodný vlastník (záložca) lepšie než keby k žiadnemu spracovaniu nedošlo.
 Podľa mňa nesprávne stotožňuješ ZP na podiel a podnik. Áno, ekonomicky je to vo výsledku to isté (resp. jedno je dôsledkom druhého), ale právne sú to dva rozdielne predmety, s tým nič nenarobíš. To je také isté ako pohľadávka a peniaze: Ak máš pohľadávku voči dlžníkovi, ktorý má peniaze, a potom ich daruje tretiemu, tak predsa nemôžeš sa snažiť dovodzovať, že vlastne máš ZP voči tomuto tretiemu, lebo šak pohľadávka, toť vlastne len sprostredkované preniaze. Podnik je len čosi, čo dáva obchodnému podielu hodnotu, a je nepochybné, že keď podnik padne, padne aj hodnota obchodného podielu, ale právne obchodný podiel existuje.
 Navyše, čo so situáciou, že ZP je zaťažený len menšinový podiel, väčšinové nie sú a práve tie rozhodnú o zlúčení/splynutí? Je potom spoločník tej druhej spoločnosti dobromyseľný (podľa tvojej teórie), alebo nie?
 To mne osobne príde zmysluplnejšie hľadať riešenie radšej v odporovaní a priznať nejaký odporovací nárok voči ostatným spoločníkom, lebo v ich prospech vlastne taký úkon bol urobený. Ja viem, je to ťažké, ale podľa mňa v takýchto prípadoch hľadanie relatívnych nárokov viac rešpektuje požiadavku právnej istoty, než násilné hľadanie vecnoprávnych (erga omnes) riešení.
 Samozrejme, v úplne extrémnych situáciách (100%ný spoločník si založí druhú - prázdnu - spoločnosť a potom tú prvú zmerguje na túto druhú) by som si možno vedel predstaviť Tvoje riešenie, ale to už mi skôr príde zmysluplné cez nejakú právnu prekvalifikáciu celého tohto ako kvázi "simulovaného" úkonu, ktorý vlastne nechcel vyvolať žiadne zmysluplné právne následky (keďže štruktúra pred a po je totožná). Ale pred akoukoľvek aplikáciou by by som to radšej dvojnásobne premyslel...
 Kristián Csach, 18. 02. 2014 v 22:29 - Skôr Juraj...
 No, kiež by sme mali 1349 a nasl. NOZ :)
 Podľa mňa sa na to príliš pozeráte v perspektíve porovnania so spracovaním veci, a porovnávate to s postavením vlastníka starej / novej veci). Pri fúziách nemusí dopadnúť výsledok tak binárne, ako § 135b OZ (a spravidla ani nedopadne). Analógia k 135b OZ teda nie je OK.
 Mne sa vec javí (podobne ako Jurajovi) tak, že OP je vlastne len vehikel vplyvu na určitú spoločnosť. Ak ten vehikel ostane, len so spoločnosťou sa niečo udeje, tak by som ponechal ZP na OP v novej spoločnosti. Ak by prestal byť spoločníkom v novej, tak ZP zrejme zanikne. Surogát vo vzťahu k následnému plneniu považujem za spravodlivý, ale tiež neviem, na čom ho založíš.
 Sekundárne nároky vidím ešte horšie, obligačný nárok voči záložcovi bude zrejme veriteľovi na nič. Voči odporovateľnosti som skeptický (mám už problém čo i len identifikovať jej presný cieľ – teda právny úkon, ktorému by malo byť odporované), keďže by mala byť prípustná iba v tom prípade, že plnenie (vyrovnací podiel) v prospech záložcu by bol nižší, ako by mal byť.
 Úprimne však, bez jasnej zmeny zákona (či už ako § 1349 a nasl. NOZ, alebo napr. § 20 Abs. 1 Nr. 3 UmwG) to v praxi zrejme nepôjde. Do záložných zmlúv by som ale surogáciu napísal (rovnako ako rozšíril rozsah aj na súvisiace pohľadávky vyplývajúce z účasti na spoločnosti). Každopádne, ani omnoho civilizovanejšie krajiny v tom jasno nemajú). Všeobecne, záložné právo na OP je vysoko neefektívny nástroj (ak ho nespojíš s výkonom práv z OP).
 Michal, čo by si robil pri zmene počtu a menovitej hodnoty akcií a ich výmene, pri zmene listinnej na zaknihovanú? Tiež by si dovodil zánik ZP? Stricto senso sa ti samotný predmet ZP mení, vehikel vplyvu na obchodnú spoločnosť ale nie.
 A taktiež, podobnosť zlúčenia na jednej strane a zrušenia starej s.r.o. a založenia novej spoločnosti na strane druhej kríva vzhľadom napríklad na vzťahy s tretími osobami. Ak spoločnosť zrušíš a založíš, vzniká na novej lúke, ak imanie prechádza, tak máš právneho nástupcu a úplne inú ekonomickú situáciu.
 Juraj Gyarfas, 19. 02. 2014 v 00:00 - OP ako pohľadávka
 OP ako vec s analogickou aplikáciou § 135b, OP ako zástupná hodnota podniku s ekonomickým výkladom ... čo keby sme skúsili OP interpretovať ako pohľadávku. V podstate aj ide o pohľadávku spoločníka voči spoločnosti (subordinovanú voči všetkým ostatným). Výklad OP ako pohľadávky podľa mňa tiež podporuje zachovanie ZP po splynutí. Na strane dlžníka pohľadávky došlo k univerzálnej sukcesii (zanikajúca spoločnosť na novú spoločnosť). Na strane veriteľa (spoločníka) mohlo taktiež dôjsť k zmene osoby postúpením - pohľadávka je stále tá istá a stále je zaťažená.
 Skúsil by som to ale inak. Michal, predstav si jednoduchý príklad, kedy splynú dve identické spoločnosti, v oboch bol 100% spoločníkom A a oba jeho podiely boli založené. Alebo bol A 100% spoločníkom len v jednej spoločnosti a v novej spoločnosti má 50% podiel. Myslíš, že aj v týchto prípadoch by malo ZP zaniknúť.
 Ak nie, môžeme sa baviť o konkrétnom teste (a ten bude musieť byť case by case). Ale pri takýchto jasných prípadoch neviem súhlasiť s tým, že záloh paušálne "zanikol" na základe formálneho výkladu § 69, keď akýkoľvek iný výklad (či už OP interpretuješ ako vec, ako pohľadávku alebo ako podiel na podniku) smeruje opačným smerom.
 Michal Novotný, 19. 02. 2014 v 10:47 - "Nešetři mne...
 Mysli si, že na takových klystýrech stojí Rakousko, a vítězství je naše!" (Švejk)
 Sústreďme sa na to podstatné:
 1. Téma postu bolo splynutie, kde záložcov obchodných podiel zaniká. Tam, tu quoque K.Cs., hovoríš, že ZP zaniká. Juraj naopak chcel dovodzovať (koment 17/02, 09:48), že ZP zaťažuje podiel zostávajúceho spoločníka. S tým nemôžem súhlasiť, lebo to trestá nevinných a odmeňuje nezúčastnených, dokonca vinných (ten druhý predsa dostane vyrovnací podiel).
 2. Ak si obaja spoločníci zachovajú svoje podiely, tak uznávam, že zachovanie ZP je spravodlivé a hospodársky logické (a to som nikdy nerozporoval), ale tvrdím, že sa to de lege lata odôvodniť nedá. Ak tomu správne rozumiem, sami Nemci to majú výslovne pozitívne upravené v tom § 20/1/3 zák. o premenách, navyše, niečo sa dovodzuje cez § 1287 BGB, ktorý normuje akéhi záložné právo na surogáte. U nás (aj to som písal hneď v prvom poste) len pri veľkej fantázii sa dá akési pokračovania ZP na surogáte dá dovodiť z ustanovení o poistnom plnení a plnení založenej pohľadávky (ale zďaleka nie tak jasne, ako z § 1287 BGB - naše predpisy hovoria o práve "držať plnenie u seba", kým ten nemecký jasne, že z. veriteľ nadobúda ZP na predmete plnenia).
 Ale OK, poďme sa baviť, či sa dá dovodzovať ZP na surogáte, ale potom sa musíme rovnako baviť, či sa dá dovodzovať ZP na vyrovnacom podiele, resp. pohľadávke na jeho vyplatenie. Otázka je, či sú tie ustanovenia spôsobilé zovšeobecnenia. Mne to príde tak, že zákonodarca sa tu bál konštruovať ZP (možno trochu publicitný problém), preto to vyriešil takouto prapodivnou posesórnou konštrukciou (že ZV "drží" u seba). Ak konštrukcia celého ZP je neposesórna, a tuto sa zrazu vyníma takýto osobitný inštitút (ktorý je navyše upravený na spôsob výkonu ZP, nie ako zabezpečovacie právo), hovorí to podľa mňa proti zovšeobecneniu a teda skôr v prospech záveru, že ide o lex specialis. Ale nechám sa presvedčiť.
 3. Rozumiem Ti, Juraj, že vzhľadom na portfólio vašich klientov :-) máš eminentný záujem na zachovaní ZP, ale podľa mňa na to ideš zle.
 a/ Predovšetkým som doteraz neporozumel, ako "iný výklad", keď OP berieš ako vec, smeruje k zachovaniu ZP. Podľa mňa to z § 135b vyplýva len ťažko (lebo je ťažko použiteľný), to som už písal hore, a z iného ust. to nevidím.
 b/ Príklad s pohľadávkou je podľa mňa tiež nedobrý. Tu nejde o postúpenie pohľadávky, ale naopak, o zmenu dlžníka a právneho základu pohľadávky. (Tu musíme trochu abstrahovať od toho, že Obč. z. zakazuje v § 151neviemktorom ods. 1 úkony, ktoré zmenšujú hodnotu pohľadávky. - Nad tým som trochu uvažoval aj pri tých podieloch, ale faktom je, že neplatnosti zlúčenia/splynutia sa možno domáhať len cez neplatnosť schvaľujúcich uznesení VZ a záložný veriteľ nie je aktívne legitimovaný.) Ak by si (ako veriteľ založenej pohľadávky, teda záložca) urobil trojstrannú dohodu, že 1/ existujúcu pohľadávku dlžníkovi odpúšťaš, 2/ existujúci dlžník má peniaze previesť inej osobe O a 3/ osoba O bude mať voči tebe dlh (a Ty voči nej pohľadávku), tak podľa mňa nedovodíš inak než cez surogáty, že ZP zaťažuje novú pohľadávku (práve preto zrejme zákon úkony s pohľadávkou záložcovi zakazuje, lebo surogát nie je postihnutý). Tvoja analógia ignoruje oddelenosť korporátnej štruktúry a imania spoločnosti - splynutím predsa neprechádza na nástupnícku spoločnosť korporátna štruktúra ani práva a povinnosti z toho vyplývajúce, t.j. neprechádza spoločnosť ako subjekt, ale ako objekt, jej majetok (to isté, ako keby vložila svoje imanie do inej, dostala za to podiel a ten by postúpila svojim spoločníkom - Kristiánovu výtku neberiem, pri prevzatí imania predsa preberáš aj záväzky, situácia je teda veľmi podobná).
 c/ Tvoje príklady - pri dvoch 100% jednoosobovkách s totožným spoločníkom som už písal, že by som nad tým uvažoval cez nejakú extrémnu aplikáciu simulácie. V druhom prípade podľa mňa má ZP zaniknúť, nedá sa svietiť. To nie je otázka, či je to riešenie "spravodlivé", ale či je zákonné, to som už tiež napísal. A podľa mňa aktuálny zákon ani pri rozumnom výklade taký výsledok nedáva, bohužiaľ. A zasa tvrdiť, že zál. veriteľ je akýsi chudáčik... ale no, ZP vzniká štandardne zmluvne, zálohom môže byť aj budúca vec, nič nebráni si dojednať založenie aj budúceho podielu/budúcich akcií.
 4. Zmena akcií - dobrá otázka, asi by som to sem ani neťahal, lebo viem, že bolo v praxi vždy sporné, či sa to vôbec za trvania spoločnosti len tak dá, resp. ako sa to dá. Jediná zmena menovitej hodnoty, ktorú Obch. z. pripúšťa, je v § 213 a 214 a tam sa (a to podľa je podstatné) neráta s tým, že by sa vydávali nové listiny, ale len na existujúcich sa vyznačí nové men. hodnota. Pri zmene podoby mi to príde to isté. Preto by som v tom nevidel surogát, ale len zmenu existujúceho predmetu (niečo ako privatívna novácia pri založenej pohľadávke). Len pri zmene sa to navonok javí inak, lebo vznik/zánik nosiča je podstatou celej tej operácie.
 Ale ak si ustálime, že spoločnosť môže len tak mirnix dirnis za trvania vydať úplne nové (čerstvé, nie mladé) akcie, potom nezostáva než uzavrieť, že ZP tiež zaniká a mohlo by na nových vzniknúť len vtedy, ak uznáme ZP na surogátoch.
 Tak - a trhajte :-)
 Martin Maliar, 24. 02. 2014 v 10:45 - V podstate súhlasím s Michalom
 Už sme niekoľko krát sme rozoberali surogáty a nedávno som k spracovaniu veci a k trvaniu záložného práva pri spracovaní veci aj krátko písal (ARS NOTARIA 4/2013).
 Naše všeobecné občianske (či modernejšie povedané „civilné“ :-)) je v nastavení celkom „nepriateľské“ k záložným právam v rovine vecno-právnej.
 V prezentovanom prípade je potrebné vychádzať z toho, že záložné právo viazne na majetku spoločníka (nie na majetku spoločnosti). V štandardných pomeroch spoločník nemôže zo spoločnosti vystúpiť a hodnota zálohu kopíruje hodnotu obchodného podielu, pri ktorom sa dá dovodiť, že z hľadiska práva záväzkového ide o „podriadenú budúcu pohľadávku na likvidačnom zostatku resp. časti likvidačného zostatku, ak tu je viac spoločníkov“ . Jedna z mála príležitostí na vystúpenie sa spoločníkovi sa mu ponúka v prípade splynutia resp. zlúčenia. Ak tak urobí, je potrebné sa zamyslieť, či sa záložné právo transofmuje na záložné právo k vyrovnaciemu podielu (čo je pohľadávka). Ja sa domnievam, že sa to dá dovodiť. Vyrovnací podiel sa má vyplatiť k rukám záložného veriteľa.
 V tejto súvislosti ma však napadá iný prípad. Záložné právo k obchodnému podielu a spoločníci sa rozhodnú pre zrušenie spoločností s likvidáciou. Likvidácia prebehne a k dispozícii je už len právo na vydanie pomernej časti likvidačného zostatku (podotýkam, že záložným právom zabezpečená pohľadávka nie je napr. ešte zročná). Pravidlo bude zrejme obdobné. Podiel na likvidačnom zostatku je potrebné vyplatiť tiež záložnému veriteľovi.
 Michal má pravdu, že v podstate jediné použiteľné argumenty ( §853 ods. 1 OZ) pre argumentáciu takýchto následkov ponúkajú len ustanovenia § 151mc (poistenie zálohu). Nebyť takej regulácie, že spoločník nemôže pri bežnom behu udalostí zo spoločnosti vystúpiť, zrejme by nás (v mase) napadlo, že najbližšie k záložnému právu na obchodný podiel je záložné právo na pohľadávku. Niet takej regulácie, že záložný dlžník (veriteľ pohľadávky) by sa s poddlžníkom (dlžníkom) nemohol pokonať (samozrejme okrem § 151i a obligačných následkov z toho plynúcich), či privodiť inak zánik pohľadávky, ktorá záložnému veriteľovi slúži ako zabezpečenie. V tomto ohľade si záložný veriteľ môže pomôcť len tým, že v záložnej zmluve sa bude snažiť predvídať všetky možné spôsoby zániku zálohu a na všetky tieto prípady sa pripraví. Minimálne potrebné myslieť na defaultnú doložku, obdobnú starej úprave záložného práva (pôvodný § 151e ods. 3 OZ).
 V súčasnosti sa inak snažím legislatívne uchopiť jeden obdobu opísaného problému a síce spracovanie veci pod výhradou vlastníctva (t.j. cudzej veci) a uspokojenie vlastníka takejto veci konkurze vyhlásenom na majetok spracovateľa jednak v situácii, kedy takáto vec sa ešte v konkurznej podstate nachádza a jednak v situácii, kedy bola už speňažená.
 Juraj Gyarfas, 10. 03. 2014 v 22:59 - pokračovanie
 Michal, som rád, že sa zhodneme na tom, že aspoň v niektorých prípadoch je zachovanie ZP "spravodlivé a hospodársky logické". Nechcem sa primárne venovať tomu, či v pôvodnom poste popísaná situácia zrovna je alebo nie je tento prípad. Test by mal byť case-by-case a sám nemám celkom ustálený názor, či zachovanie ZP zrovna v tejto situácii je alebo nie je spravodlivé (aj keď nie som úplne presvedčený, že zachovanie ZP by "trestalo nevinných", pretože vzhľadom na publicitu ZP na OP každý záčastnený v zásade vie, že vstupuje do nástupníckej spoločnosti zanikajúcej spoločnosti, v ktorej bol OP zaťažený ZP).
 Túto diskusiu by som však rád nechal zatiaľ bokom a sústredil sa na to, či sa zachovanie ZP de lege lata dá odôvodniť. Podľa mňa sa dá.
 Argumentoval by som tým, že § 135b sa analogicky môže aplikovať aj na iné vecné práva, ako je vlastnícke právo. Napriek výhradám, ktoré Martin proti tomuto ustanoveniu vzniesol vo svojom článku v Ars Notaria, je to ustanovenie stále to najlepšie, čo na tieto situácie máme.
 Pre zjednodušenie by som túto čiastkovú otázku riešil na príklade hnuteľnej veci (špecifickú situáciu OP môžeme potom riešiť v ďalšom kroku).
 Neviem presne, kde je hranica medzi úpravou veci a jej spracovaním do novej veci. Ak do jednej dosky zabijem pár klincov, zrejme je to ešte stále tá istá doska. Ak k nej priklincujem dve polená a zrazu z nej urobím lavičku, už by to mohla byť nová vec. Ak ju spojím s ďalšímí dvadsiatimi doskami a urobím strechu, zrejme už nejde o tú istú vec. Zákonodarca však zjavne myslel na to, že sklincovanie dosák nemôže byť bez ďalšieho prípustným spôsobom na to, aby bol niekto pripravený o svoje vecné právo (v tomto prípade vlastnícke) a zveril súdom urobiť case-by-case analýzu toho, či je v danom prípade spravodlivé zachovať vecné právo pôvodného vlastníka alebo jeho vecné právo nahradiť len obligačným nárokom.
 Tento istý problém nastáva aj v prípade záložného práva. ZV môže byť (podľa Tvojho výkladu) de lege lata pozbavený svojho vecného práva faktickým úkonom záložcu (teda presne tým, proti čomu sa chcel zriadením vecného zabezpečovacieho práva chrániť). Táto situácia však nie je právom upravená. Mohol by si síce tvrdiť, že je upravená § 151md ods. 1 písm. b) (ZP zaniká zánikom všetkých vecí, práv alebo majetkových hodnôt, na ktoré sa vzťahuje), ale to mi nepripadá moc presvedčivé. Musel by si totiž tvrdiť, že spracovanie veci je v právnom slova zmysle jej zánikom. Toto podľa mňa zo zákona nevyplýva. A nevyplýva to ani z "povahy veci". Nemyslím si, že sklincovaním niekoľkých dosák tieto dosky "zanikli". Vec nezanikla, "len" sa zmiešala, resp. bola spracovaná.
 Keďže zákon túto situáciu nerieši, je podľa mňa na mieste aplikovať najbližšiu úpravu a tou je práve § 135b. Inými slovami, identický case-by-case test, ktorý majú súdy podľa § 135b aplikovať na určenie vlastníckeho práva po spracovaní veci by mali aplikovať aj na určenie ZP. Samozrejme, že jedným z možných riešení je v takom prípade aj určenie zániku ZP (a prípadný vznik ZP na záväzkový nárok voči spracovateľovi). Ale tak isto za určitých okolností môže byť výsledkom aj určenie, že ZP zaťažuje spracovanú, resp. zmiešanú vec.
 Michal Novotný, 12. 03. 2014 v 13:35 - OK
 šak poďme ďalej. Ale keďže Ty si proponentnom "protizákonnej" myšlienky, dovolím si len pár krátkych zarypnutí a jednu otázku na ďalšiu diskusiu.
 1. Publicita v OR sama osebe žiadne účinky neodôvodňuje - znamená to, že vystupujúci spoločník nemá napríklad nárok na vyrovnací podiel, lebo veď tiež vie? Potrestanie nevinných v tomto prípade znamená, že ten, kto neprofituje, znáša náklady, a naopak, neznáša ich ten, kto profituje. Čo je najmä v prípade, ak by majoritní (schvaľujúci) spoločníci boli záložcami, zároveň by boli tými, ktorí by zo spoločnosti vystupovali...
 2. Žiadne ustanovenie zákona nechráni (a z podstaty veci ani nemôže - erga omnes - ochrániť) záložné právo pred faktickými úkonmi. Ak založím svoje auto a zajtra ho zošrotujem na padrť, niet tej sily, ktorá by ZV ochránila. (Ešte jednoduchšie - ak založím stádo svíň a zajtra ho celé porazím a pozvem celú rodinu na vepřové hody, niet tej sily, ktorá by mi v tom - právne - zabránila.) To by sa dalo len pri posesórnom ZP.
 3. Case-by-case analýza je super, len podľa akých kritérií? Ponechať súdom možnosť "pozriem sa a vidím" asi nechceme. Poďme ich teda hľadať.
 4. Kritériom v § 135b OZ nie je len spracovanie veci, ale okrem iného aj dobromyseľnosť, veľkosť podielu, možnosť a účelnosť navrátenia do pôvodného stavu. Ty si zatiaľ analyzoval len jedno z nich, ostatné nie.
 5. Spracovanie veci je jej zánik v právnom zmysle slova, s tým nič nenarobíš, to je podľa mňa podstata spracovania. Plynie to z textu § 135b ods. 1 "kto spracuje... vec... na NOVÚ vec", tá istá vec nemôže byť zároveň jednou aj novou vecou. Navyše (a tvoj príklad s doskami je presne o tom), podľa § 120 ods. 1 OZ je súčasťou veci všetko, čo od nej nemožno oddeliť bez znehodnotenia. Ak vytrhneš dosku z lavice, znehodnotíš ju - doska je súčasťou lavice, ale keďže je súčasťou, nemôže byť samostatnou vecou.
 6. Ale dobre, posito sed non concesso. Ale čo s ostatnými kritériami § 135b? Inak povedané, ako vysvetliť:
 - kto má byť dobromyseľný (spracovateľ? záložca?)
 - o čom má byť dobromyseľný (o existencii ZP? jeho neexistencii? existencii ZP a súčasne svojom vlastníctve? alebo len o ZP? alebo len o vlastníctve?)
 - čo s vecami spracovateľa, ktoré použil na spracovanie a na ktorých viazlo ZP v prípadoch § 135b ods. 1 a potom 2?
 Zjednodušene povedané: vieš § 135b "prepísať" tak, aby z neho bola norma použiteľná na posúdenie zachovania ZP pri spracovaní veci?
 Disclaimer: Tento post nemá za žiadnych okolností a v žiadnych súvislostiach nikdy byť chápaný a vykladaný ako akýkoľvek náznak súhlasu s názorom, že zlúčenie spoločností znamená spracovanie alebo zmiešanie obchodných podielov. :-)
 Juraj Gyarfas, 31. 03. 2014 v 17:24 - neskoro, ale predsa .. pokračovanie
 Nemyslím si, že som proponentom “protizákonnej” myšlienky. To je moc silné slovo :-). Radšej by som povedal, že som proponentom myšlienky, že spracovanie zálohu nie je v zákone výslovne upravené a teda hľadáme iné ("mimozákonné":-)) riešenie (a ja navrhujem analogickú aplikáciu § 135b).
 Súhlasím, že žiadne ustanovenie zákona nechráni ZP pred faktickými úkonmi. Ale podľa mňa je vhodné hľadať ustanovenie, ktoré ho chráni pred obchádzaním. Inými slovami, ak záložca založené auto zošrotuje, nedá sa s tým nič urobiť. Kde nič nie je, ani smrť neberie (a toto podľa mňa mohlo byť myslené slovami “zánik VŠETKÝCH vecí, práv alebo iných majetkových hodnôť”). Ale určite nechceme, aby mohol záložca docieliť zánik ZP tým, že na aute vymení stierače. Ak ekonomická hodnota zanikla, nemôže samozrejme nič zabezpečovať. Ale nemalo by byť jednoducho možné docieliť zánik zabezpečenia pri zachovaní ekonomickej hodnoty v rukách dlžníka. Otázka teda je, kde je hranica a na ktorej strane spracovania veci je správne hranicu narýsovať.
 Ale poďme teda k tomu, ako by tá analogická aplikácia § 135b mala vyzerať. Podľa mňa by sa toto ustanovenie mohlo aplikovať, ako keby akýkoľvek odkaz na vlastnícke právo znamenal odkaz na ZP. Dobromyseľnosť by sa teda posudzovala vo vzťahu k neexistencii ZP. “Stáva sa vlastníkom” v podstate znamená “zaniká vlastnícke právo predchádzajúceho vlastníka”, čiže by sa mohlo čítať ako "zaniká ZP". Nemám moc premyslené, ako by sa uhrádzala hodnota ZP, ale to je v zásade vec výpočtu.
 Inými slovami, test v § 135b by sa aplikoval dvakrát – na vlastníctvo aj na ZP.
 Napr. remeselník založí všetky svoje zásoby dreva. Tento remeselník (a teda záložca a zároveň vlastník) z dreva urobí lavičky. Otázka vlastníctva lavičiek nie je problematická, takže vôbec nie je potrebné aplikovať § 135b na určenie vlastníctva. Problematická je však otázka existencie, resp. zániku ZP. Spracovateľ vedel o existencii ZP, takže nekonal dobromyseľne – aplikuje sa teda § 135b ods. 2. Navrátenie do pôvodného stavu nie je možné (alebo účelné). Súd teda “podľa všetkých okolností určí, kto je vlastníkom veci” (ergo, či ZP prežilo). V tomto prípade by podľa mňa bolo odôvodnené určiť, že ZP prežilo, pretože spracovateľ nekonal dobromyseľne a účelom ZP bolo zabezpečiť úver celým “biznisom” záložcu (dlžníka). Náhradu tým pádom nie je potrebné určovať.
 Dajme tomu, že niekto z kopy dreva ukradol jedno poleno a vytvoril z neho vzácnu sochu. V takom prípade bude potrebné aplikovať § 135b aj na otázku vlastníctva aj na otázku ZP. Otázku vlastníctva dajme na účely tejto diskusie bokom a pozrime sa na ZP. Pomer hodnoty polena a sochy je zrejme v tak výraznom nepomere, že by bolo odôvodnené určiť zánik ZP a povinnosť nahradiť hodnotu zaniknutého ZP.
 Alebo dajme tomu, že remeselník z dreva postavil strechu na dom tretej osoby. Remeselník síce nekonal dobromyseľne (vo vzťahu k existencii ZP), ale hodnota celého domu je v hrubom nepomere k hodnote len dreva a okrem toho by ZP muselo zaťažoavť vlastníctvo tretej osoby (čo by tiež mohla byť jedna zo “všetkých okolností”, ktoré súd posudzuje). Opäť by som sa skôr priklonil k zániku ZP a povinnosti zaplatiť náhradu.
 Sú tieto riešenia až také “protizákonné”?
 Juraj Gyarfas, 06. 05. 2014 v 18:18 - vydržanie podielu v družstve
 NS ČR 29 Cdo 2080/2012:
 "Závěry, které v R 67/2009 Nejvyšší soud učinil ve vztahu k obchodnímu podílu ve společnosti s ručením omezeným, se obdobně prosadí i v případě členského podílu v družstvu. Ani členský podíl v družstvu (včetně družstva bytového) tudíž nelze nabýt od nevlastníka.
 Poukaz dovolatele na nález Ústavního soudu ze dne 11. května 2011, sp. zn. II. ÚS 165/2011 (veřejnosti dostupný na stránkách Ústavního soudu), není přiléhavý. V odkazované věci se Ústavní soud zabýval ochranou dobré víry v souvislosti s neplatností zajišťovacího převodu práva sjednaného ve formě kupní smlouvy o prodeji nemovité věci. Členský podíl (v režimu právní úpravy účinné do 31. prosince 2013) naproti tomu není věcí v právním smyslu, ale představuje souhrn práv a povinností člena v družstvu.
 Dobrá víra dovolatele však přesto právní význam mít může. Již v usnesení ze dne 28. srpna 2007, sp. zn. 29 Odo 1216/2005, uveřejněném pod číslem 50/2008 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, totiž Nejvyšší soud uzavřel, že obchodní podíl ve společnosti s ručením omezením lze vydržet jako věc movitou, tj. po třech letech nepřetržité oprávněné držby ( § 134 odst. 1 obč. zák.).
 Nejvyšší soud přitom již tento závěr obdobně vztáhl i na vydržení členského podílu v družstvu, neboť je jeho povaha obdobná povaze obchodního podílu ve společnosti s ručením omezeným (srov. opět důvody rozsudku sp. zn. 29 Cdo 2287/2008 a zejména usnesení Nejvyššího soudu ze dne 10. května 2012, sp. zn. 29 Cdo 1989/2011, uveřejněné v časopise Soudní judikatura číslo 7, ročník 2013, pod číslem 95). "
 Juraj Gyarfas, 12. 04. 2015 v 10:40 - poznámky
 "Na př. nelze zastavit jednotlivé kolo hotového vozu; bylo-li však připojeno k vozu kolo cizí aneb kolo zatížené zástavním právem, trvají tyto zvláštní poměry věcné na kole dále." (Tilsch, E.: Občanské právo. Část všeobecná. reprint 2012, s. 151)
 Juraj Gyarfas, 23. 11. 2016 v 16:06 - NS ČR k hromadnej veci
 "I. Věc hromadná je zvláštním předmětem právních vztahů, odlišným od věci v právním smyslu a založeným na fikci, v jejímž důsledku se na určitý kvalifikovaný soubor věcí v právním smyslu nahlíží tak, jako by šlo o jednu věc; účelem této právní konstrukce je zjednodušení právního styku. Každá z věcí, z nichž sestává hromadná věc, si přitom zachovává způsobilost být samostatným předmětem právních vztahů. Začlenění do hromadné věci nelze ztotožňovat se situací, kdy se původně samostatná věc stane součástí jiné věci například v důsledku zpracování.
 Jednotlivé věci v právním smyslu nepozbývající začleněním do věci hromadné svou právní povahu a lze jimi i nadále samostatně disponovat a tak je ze souboru věci hromadné vyjmout, dokonce i v takovém případě, kdy je hromadná věc tvořena relativně stálou množinou složek a vynětím jedné z nich by došlo k popření smyslu univerzality. Jestliže začleněním do věci hromadné věc v právním smyslu nezaniká, nemá takové jednání za následek ani zánik vlastnického práva k ní.
 II. Z povahy věci nutně platilo i za předchozí právní úpravy, že jednotlivé věci tvořící věc hromadnou musí náležet témuž vlastníku; jinak by přeci nemohlo být s věcí hromadnou nakládáno jako s celkem, což je právě účelem tohoto právního instrumentu. Skutečnost, že veškeré její složky náleží jednomu vlastníku, patří mezi pojmové znaky hromadné věci. Nemůže se tedy stát součástí věci hromadné věc, k níž svědčí vlastnické právo osobě odlišné od vlastníka hromadné věci.
 III. Začleněním věci do věci hromadné výhrada vlastnického práva zaniknout nemůže.
 IV. Ani ze skutečnosti, že se určitá věc stane součástí předmětu díla, bez dalšího neplyne, že taková věc pozbývá způsobilosti být samostatným předmětem právních vztahů a nemůže mít samostatný věcně právní režim, nevyjímaje důsledky sjednané výhrady vlastnického práva. Předmět díla ve smyslu předmětu závazkového vztahu nemusí být (a v praxi často nebývá) vždy jednou jedinou věcí ve smyslu věcněprávním; může jít také o soubor věcí, který pak může, ale nemusí být věcí hromadnou (v závislosti na tom, zda splňuje pojmové znaky hromadné věci či nikoliv). "
 podle rozsudku Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 32 Cdo 3051/2014, ze dne 28. 6. 2016
 Juraj Gyarfas, 11. 04. 2018 v 13:17 - k záložnému právu na obchodný podiel
 Narazil som na Kristiánov článok inšpirovaný touto diskusiou: Csach, K. Záložné právo k účasti na právnickej osobe (najmä obchodnej spoločnosti). In: Liber amicorum Ján Lazar. PF TU, Trnava, 2014, s. 151-169, kde sa uvádza nasledovné:
 "... účasť na spoločnosti, ktorá zaniká rozdelením, zlúčením alebo splynutím zahŕňa aj právo stať sa spoločníkom nástupníckej spoločnosti ( § 69 ods. 5 ObchZ). A toto právo sa napĺňa vznikom novej účasti záložcu na nástupníckej spoločnosti. Predmet záložného práva sa transformuje. Skutočnosť, že sa účasť spoločníka už bude vzťahovať na inú spoločnosť nie je rozhodujúca. Podobne ako pri zmene v predmete zálohu, relevantná je existencia vzťahu danej osoby k predmetu zálohu a zmena v danej veci, a to hoci z hľadiska zákonného textu ide v prípade štrukturálnych korporátnych zmien o zánik jedného predmetu (účasť na zanikajúcej spoločnosti) a vznik druhého (účasť na nástupníckej spoločnosti). Tento záver vidíme ako hodnotovo konzistentný aj so záverom o trvaní záložného práva pri zmene právnej formy."


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 21.7.2012
 FI
 Euroopan unionin virallinen lehti
 C 217/31
 Virkamiestuomioistuimen määräys (ensimmäinen jaosto) 24.5.2012 — Alionescu v. komissio
 (Asia F-91/11)
 (Henkilöstö - Palvelukseen ottaminen - Avoin kilpailu - Rekisteröitymistä koskevan määräajan jatkamista koskeva päätös - Valitusta ei ole tehty - Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen)
 2012/C 217/66
 Oikeudenkäyntikieli: englanti
 Asianosaiset
 Kantaja: Ciprian-Calin Alionescu (Etterbeek, Belgia) (edustaja: asianajaja M. Stănculescu)
 Vastaaja: Euroopan komissio
 Oikeudenkäynnin kohde
 Kanne, jossa vaaditaan EPSO:n sen päätöksen kumoamista, jolla määräaikaa hakemusten jättämiseksi avoimessa kilpailussa EPSO/AD/206-207/11 jatkettiin kuudella tunnilla.
 Määräysosa
 1)
 Kanne jätetään tutkimatta, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
 2)
 Ciprian-Calin Alionescu vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.