text:
12 päivänä lokakuuta 2017 (*)
 Ennakkoratkaisupyyntö – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 90 artiklan 1 kohta – Välitön oikeusvaikutus – Veron peruste – Alentaminen mitätöimisen, peruuttamisen tai purkamisen vuoksi – Alentaminen kauppahinnan maksamisen täyden tai osittaisen laiminlyönnin vuoksi – Näiden väliset erot – Maksujen laiminlyönnin vuoksi purettu leasingsopimus
 Asiassa C-404/16,
 jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Szegedin hallinto- ja työtuomioistuin, Unkari) on esittänyt 8.7.2016 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 19.7.2016, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
 toimien kokoonpanossa: J.-C. Bonichot (esittelevä tuomari), joka hoitaa jaoston puheenjohtajan tehtäviä sekä tuomarit A. Arabadjiev ja E. Regan,
 – Lombard Ingatlan Lízing Zrt., edustajanaan Cs. Tordai, ügyvéd,
 – Unkarin hallitus, asiamiehinään A. M. Pálfy ja M. Z. Fehér,
 – Euroopan komissio, asiamiehinään V. Bottka, A. Sipos ja M. Owsiany-Hornung,
 1 Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1; jäljempänä arvonlisäverodirektiivi) 90 artiklan 1 ja 2 kohdan tulkintaa.
 2 Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Lombard Ingatlan Lízing Zrt. (jäljempänä Lombard) ja Nemzeti Adó-és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság (valtion vero- ja tullihallinnon verotuksen oikaisulautakunta, jäljempänä oikaisulautakunta) ja jossa on kyse siitä, että viimeksi mainittu kieltäytyi hyväksymästä laskujen oikaisuja, jotka Lombard oli tehnyt saadakseen arvonlisäveron perusteen alennetuksi sen jälkeen, kun useita leasingsopimuksia oli purettu vuokralleottajien laiminlyöntien vuoksi.
 4 Kyseisen direktiivin 90 artiklassa säädetään seuraavaa:
 ”1. Sopimuksen mitätöimisen, peruuttamisen tai purkamisen taikka kauppahinnan maksamisen täyden tai osittaisen laiminlyönnin tai liiketoimen suorittamisen jälkeen myönnettävän hinnanalennuksen johdosta veron perustetta on vastaavasti alennettava jäsenvaltioiden vahvistamin edellytyksin.
 2. Jäsenvaltiot voivat olla soveltamatta 1 kohtaa, jos maksu laiminlyödään kokonaan tai osittain.”
 5 Saman direktiivin 273 artiklassa säädetään seuraavaa:
 ”Jäsenvaltiot voivat säätää muista arvonlisäveron kannon oikean toimittamisen varmistamiseksi ja petosten estämiseksi välttämättöminä pitämistään velvollisuuksista, ellei yhdenvertaisen kohtelun noudattamisesta verovelvollisten suorittamien jäsenvaltion sisäisten ja jäsenvaltioiden välisten liiketoimien välillä muuta johdu, ja jos nämä velvollisuudet eivät aiheuta rajanylitykseen liittyviä muodollisuuksia jäsenvaltioiden välisessä kaupassa.”
 6 Vuoden 2007 arvonlisäverolain CXXVII. (általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény, jäljempänä arvonlisäverolaki) 77 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, säädettiin seuraavaa:
 ”(1) Tavaroiden luovutuksen, palvelujen suorituksen tai tavaroiden yhteisöhankinnan tapauksessa veron perustetta alennetaan jälkikäteen sillä vastikkeen arvolla, joka on palautettu tai palautettava siihen oikeutetulle, jos liiketoimen suorittamisen jälkeen
 a) liiketoimen ollessa pätemätön
 aa) liiketoimen toteuttamista edeltänyt tilanne on palautettu, tai
 ab) vaikka liiketoimi onkin pätemätön, sen todetaan saaneen aikaan vaikutuksia ennen sen pätemättömyyden toteavan päätöksen tekemistä, tai
 ac) liiketoimi todetaan päteväksi poistamalla kohtuuton etu;
 b) liiketoimen toteutuksen ollessa virheellinen
 ba) tähän oikeutettu purkaa liiketoimen
 bb) tähän oikeutetulle myönnetään hinnanalennus.
 (2) Veron perustetta alennetaan jälkikäteen myös, jos
 a) ennakkomaksu palautetaan, koska liiketoimi ei ole toteutunut,
 b) pantatusta omaisuudesta saatu vastike maksetaan takaisin panttia takaisinotettaessa.
 (3) Veron perustetta voidaan alentaa jälkikäteen 71 §:n 1 momentin a ja b kohdan mukaisessa hinnanalennustapauksessa liiketoimen suorittamisen jälkeen.”
 7 Oma-aloitteisesta oikaisusta säädetään verotusmenettelyistä vuonna 2003 annetun lain nro XCII. (adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény) 49 §:ssä, jonka 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
 ”(1) Verovelvollinen voi ilmoituksellaan oikaista veroa, joka on vahvistettu tai jonka vahvistaminen on laiminlyöty, veron perustetta – paitsi jos kyseessä on leimavero tai julkinen maksu – ja verotukia. Jos verovelvollinen ennen veroviranomaisten toimittaman tarkastusmenettelyn aloittamista havaitsee, ettei veroa, veron perustetta tai verotukia ole laskettu lainmukaisesti tai että veroilmoitukseen merkityssä veron tai verotuen perusteessa tai määrässä on lasku- tai kirjoitusvirhe, hän voi oma-aloitteisesti oikaista veroilmoitustaan. Oma-aloitteisena oikaisemisena ei pidetä sitä, että verovelvollinen jättää veroilmoituksensa myöhässä ilman pätevää syytä, eikä sitä, että veroviranomainen hylkää verovelvollisen esittämän veroilmoituksen antamisajan pidennyshakemuksen. Oma-aloitteista oikaisua ei voida hyväksyä, jos verovelvollinen on lainmukaisesti käyttänyt lakisääteisiä verotuksen valintaoikeuksia ja haluaa muuttaa valintojaan oma-aloitteisella oikaisulla. Verovelvollinen voi oma-aloitteisen oikaisun avulla jälkikäteen vaatia veroetuja tai käyttää niitä.
 (3) Oma-aloitteisella oikaisulla voidaan oikaistavaa veroa vastaavalta ilmoituskaudelta ja veron vahvistamisoikeudelle asetetun lakisääteisen vanhentumisajan kuluessa oikaista veron perustetta, veroa ja verotukia verovelvollisuuden alkamisen ajankohtana voimassa olevien säännösten mukaisesti. Oma-aloitteista oikaisua sovelletaan veron perusteeseen, veroon, verotuen määrään ja, jos tästä on erikseen säädetty, oma-aloitteiseen oikaisuun liittyvään veronlisäykseen sekä oikaistun veron perusteen, oikaistun verotuen ja lisäyksen samaan aikaan tapahtuvaan ilmoittamiseen ja maksamiseen taikka veron tai verotuen palauttamisvaatimukseen. Arvonlisäveron oikaisemista, joka johtuu siitä, että tulliviranomaisen tuontiveron vahvistamisesta tekemää päätöstä muutetaan, ei voida pitää oma-aloitteisena oikaisemisena. Jos tulliviranomainen muuttaa jälkikäteen tuontiveropäätöstään, muutos on otettava huomioon siltä kuukaudelta, jona tulli on suoritettu, tehdyssä ilmoituksessa.”
 8 Lombard, joka on Unkarin oikeuden mukaan perustettu rahoituspalveluja tarjoava yhtiö, teki kolme rahoitusleasingsopimusta eri kiinteistöistä. Mainittu yhtiö laskutti vuokralleottajilta leasingvuokraerien kokonaismäärän arvonlisäveroineen kyseisten esineiden hallinta-oikeuden luovutusajankohtana eli huhtikuussa 2006, helmikuussa 2007 ja toukokuussa 2008, jolloin sen velvollisuus maksaa arvonlisävero syntyi.
 9 Lombard purki marraskuussa 2007, joulukuussa 2008 ja marraskuussa 2009 kyseiset leasingsopimukset vuokralleottajien jätettyä osan maksueristä maksamatta, ja se otti kyseiset esineet takaisin haltuunsa. Lombard lähetti vuosina 2010 ja 2011 näin ollen oikaisulaskut, joissa se alensi alkuperäisiin laskuihin merkittyä veron perustetta, ja se vähensi tästä aiheutuneen arvonlisäveron erotuksen vuoden 2011 helmikuulta, maaliskuulta ja toukokuulta maksettavasta arvonlisäverosta.
 10 Alimman asteen veroviranomainen totesi vuoden 2011 tammikuun ja heinäkuun väliseltä ajalta annettuja arvonlisäveroilmoituksia tarkastaessaan Lombardin syyksi luettavia eroavuuksia, ja se määräsi tämän maksettavaksi vero-oikeudellisen seuraamusmaksun ja viivästyskoron.
 11 Oikaisulautakunta, jonka käsiteltäväksi Lombard asian saattoi, vahvisti kyseisen päätöksen ja totesi, että vuoden 2007 arvonlisäverolain nro CXXVII, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 77 §:n mukaisesti veron perusteen alentaminen olisi ollut mahdollista vasta sen oma-aloitteisen oikaisemisen jälkeen. Tämä vaatimus oli sen mukaan arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdan mukainen, koska kyseisessä säännöksessä jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus vahvistaa veron perusteen alentamisen edellytykset. Sopimuksen purkamista maksun laiminlyönnin tai sen viivästymisen vuoksi voitiin joka tapauksessa pitää arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna maksun laiminlyöntinä, joka mahdollistaa sen, että jäsenvaltiot voivat tällaisessa tilanteessa sulkea veron perusteen alentamismahdollisuuden pois.
 12 Lombard väittää oikaisulautakunnan päätöksestä tekemässään valituksessa, että silloin kun kyse on tavaroiden luovutusta koskevan sopimuksen purkamisesta, arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohta ei mahdollista sitä, että jäsenvaltiot epäisivät oikeuden veron perusteen alentamiseen. Kyseistä määräystä, jolla Lombardin mukaan on lisäksi välitön oikeusvaikutus, sovellettaessa mainittujen sopimusten purkamissyyllä, joka tässä tapauksessa on vastikkeen maksamisen laiminlyönti, ei ole merkitystä.
 13 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tästä, että Lombard teki rahoitusleasingsopimuksia, joissa määrättiin, että vuokralleottajien tuli sopimusten päättyessä saada kyseisten esineiden omistusoikeus. Nämä liiketoimet on näin ollen arvonlisäverotuksessa luokiteltu ”tavaroiden luovutuksiksi”, joihin kohdistuva arvonlisäverosaatava syntyi ajankohtana, jona kyseisten esineiden hallinta luovutettiin vuokralleottajille.
 14 Kyseinen tuomioistuin selittää lisäksi, että silloin, kun vuokralleottaja ei kykene tai halua jatkaa vuokran maksamista, liiketoimi raukeaa. Tällaisessa tilanteessa, jossa sopimusten täytäntöönpano tapahtuu vaiheittain, liiketoimen toteuttamista edeltänyttä tilannetta ei ole mahdollista palauttaa, sillä leasingsopimuksen kohteen käyttöoikeuden luovutus on jo tapahtunut eikä sitä voida palauttaa, mutta liiketoimen osapuolet voivat kuitenkin keskenään sopia, että tällaisessa tapauksessa ne katsovat sopimuksen tuottavan vaikutuksia siihen saakka, kunnes se raukeaa. Pääasiassa kyseessä olevista rahoitusleasingsopimuksista on todettava, että niissä leasingsopimuksen kohteen hallinta on luovutettu mutta siviilioikeudelliselta kannalta tarkasteltuna omistusoikeus ei ole siirtynyt siitä syystä, että kyseinen sopimus on purettu.
 15 Kyseinen tuomioistuin katsoo 15.5.2014 annetusta tuomiosta Almos Agrárkülkereskedelmi (C-337/13, EU:C:2014:328, 28 kohta) tältä osin ilmenevän, ettei arvonlisäverodirektiivin 90 artikla ole esteenä sellaiselle kansalliselle säännökselle, jolla mainitun artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta soveltamalla suljetaan pois arvonlisäveron perusteen alentaminen tilanteessa, jossa maksu on laiminlyöty.
 16 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin, kuuluuko tilanne, jossa vuokralleantaja ei voi enää vaatia vuokran maksamista sen vuoksi, että kyseinen leasingvuokrasopimus on peruutettu vuokralleottajan sopimusrikkomuksen vuoksi, arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa käytetyn käsitteen ”purkaminen” alaan. Se kysyy, voitaisiinko kyseisen direktiivin 90 artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta kuitenkin tarvittaessa soveltaa.
 17 Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että veron perusteen alentamista sääntelevät kansallisen oikeuden säännöt ovat verotuksen neutraalisuutta koskevan periaatteen vastaisia. Niillä annetaan nimittäin sellaisia vanhentumisaikaa koskevia sääntöjä, jotka eivät salli sen mahdollisuuden huomioon ottamista, että pitkäkestoinen leasingvuokrasopimus voidaan purkaa kyseisen ajan päätyttyä. Tällaisessa tilanteessa jo laskutettu, ilmoitettu ja maksettu veron osa, jota vuokralleottaja ei ole maksanut vuokralleantajalle, muodostaisi todellisen kustannuksen vuokralleantajalle, mikä ei sovellu yhteen verotuksen neutraalisuutta koskevan perusperiaatteen kanssa.
 18 Tässä tilanteessa Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Szegedin hallinto- ja työtuomioistuin, Unkari) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
 ”1) Onko arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua sopimuksen purkamisen käsitettä tulkittava siten, että siihen sisältyy myös sellainen rahoitusleasingsopimukseen liittyvä tilanne, jossa vuokralleantaja ei voi enää vaatia vuokralleottajaa maksamaan vuokraeriä, koska vuokralleantaja on purkanut sopimuksen siitä syystä, ettei vuokralleottaja ole täyttänyt sopimusvelvoitteitaan?
 2) Jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, onko [leasing]vuokranantajalla arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdan nojalla oikeus alentaa veron perustetta myös siinä tapauksessa, että kansallinen lainsäätäjä, joka on käyttänyt arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 2 kohdassa säädettyä mahdollisuutta, ei salli veron perusteen alentamista, jos maksaminen laiminlyödään kokonaan tai osittain?”
 19 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”purkaminen” tulkittava siten, että siihen sisältyy sellainen rahoitusleasingsopimukseen liittyvä tilanne, jossa vuokralleantaja ei voi enää vaatia vuokralleottajaa maksamaan vuokraeriä, koska vuokralleantaja on purkanut sopimuksen siitä syystä, ettei vuokralleottaja ole täyttänyt sopimusvelvoitteitaan.
 20 On syytä muistuttaa, että arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa säädetään, että veron perustetta on alennettava sopimuksen mitätöimisen, peruuttamisen tai purkamisen taikka kauppahinnan maksamisen täyden tai osittaisen laiminlyönnin tai liiketoimen suorittamisen jälkeen myönnettävän hinnanalennuksen johdosta.
 21 Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tässä suhteessa, että unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä on tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikilla unionin kielillä laaditut versiot. Unionin oikeuden tekstin erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä tai määräystä on tulkittava sen säännöstön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa se on (tuomio 17.5.2017, ERGO Poist’ovňa, C-48/16, EU:C:2017:377, 37 kohta).
 22 Sanoista mitätöiminen, peruuttaminen tai purkaminen on syytä todeta, että useimmissa kyseisen säännöksen kieliversioissa – mukaan lukien ranskan- ja saksankieliset versiot – mainitaan nämä kolme tapausta, kun taas toisissa – kuten unkarin- ja englanninkielisissä versioissa – mainitaan vain kaksi tapausta.
 23 Kuten Euroopan komissio on todennut, sanojen ”mitätöiminen”, ”peruuttaminen” ja ”purkaminen” käyttäminen erityisesti arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdan ranskan- ja saksankielisissä versioissa voidaan selittää halulla kattaa sekä taannehtiva (ex tunc) että tulevaisuuteen vaikuttava mitätöiminen (ex nunc).
 24 Kyseisen artiklan unkarinkielisessä versiossa olevat sana ”elállás” ja ilmaisu ”teljesítés meghiúsulása” eivät ole esteenä tällaiselle tulkinnalle, sillä niillä viitataan sopimuksen taannehtivaan lakkaamiseen ja liiketoimen raukeamiseen.
 25 Tällainen arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdan tulkinta vastaa joka tapauksessa kyseisen säännöksen yleistä rakennetta ja sillä tavoiteltavia päämääriä.
 26 Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdalla velvoitetaan jäsenvaltiot siinä tarkoitetuissa tapauksissa alentamaan veron perustetta ja näin ollen verovelvollisen maksettavana olevan arvonlisäveron määrää aina, kun verovelvollinen ei liiketoimen toteuttamisen jälkeen saa lainkaan vastiketta tai osaa siitä. Tämä säännös on ilmaus arvonlisäverodirektiivin perusperiaatteesta, jonka mukaan veron peruste on todella saatu vastike ja josta väistämättä seuraa, että veroviranomaiset eivät voi kantaa arvonlisäveroa enempää kuin verovelvollinen oli sitä saanut (ks. vastaavasti tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 22 kohta).
 27 Arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 2 kohdalla jäsenvaltioiden kuitenkin sallitaan poikkeavan edellä mainitusta säännöstä, jos kauppahinnan maksu laiminlyödään kokonaan tai osittain (tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 23 kohta).
 28 Tämä poikkeamismahdollisuus, joka koskee yksinomaan tilannetta, jossa kauppahinnan maksu laiminlyödään kokonaan tai osittain, perustuu sille ajatukselle, että tietyissä olosuhteissa ja kyseisen jäsenvaltion oikeudellisen tilanteen vuoksi vastikkeen maksun laiminlyönti voi olla vain väliaikaista tai sen todentaminen voi olla vaikeaa (ks. analogisesti tuomio 3.7.1997, Goldsmiths, C-330/95, EU:C:1997:339, 18 kohta).
 29 Toisin kuin sopimuksen purkamisella tai mitätöimisellä, kauppahinnan maksamisen laiminlyönnillä ei nimittäin palauteta osapuolten alkuperäistä tilannetta. Jos kauppahinnan maksaminen laiminlyödään kokonaan tai osittain ilman, että sopimus on purettu tai mitätöity, ostaja on edelleen velvollinen maksamaan sovitun hinnan ja myyjällä on periaatteessa yhä saatava, jota hän voi vaatia oikeusteitse, vaikka hänellä ei enää olekaan tavaran omistusoikeutta. Koska ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että tällaisesta saatavasta tulee lopullisesti perimiskelvoton, unionin lainsäätäjä on halunnut antaa jokaiselle jäsenvaltiolle mahdollisuuden määrittää, johtaako kauppahinnan maksamisen laiminlyöminen oikeuteen saada vastaavasti alentaa veron perustetta jäsenvaltion vahvistamien edellytysten täyttyessä vai eikö tällaista alennusta myönnetä tällaisessa tilanteessa (tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 25 kohta).
 30 Edellä lausutusta seuraa, että maksun laiminlyönnille on ominaista kyseisen laiminlyönnin lopullisuuteen liittyvä epävarmuus.
 31 Arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa olevilla sanoilla ”mitätöiminen”, ”peruuttaminen” tai ”purkaminen” sitä vastoin viitataan tilanteisiin, joissa velallisen velanmaksuvelvollisuus – joko taannehtivan mitätöimisen tai vain tulevaisuuteen vaikuttavan peruuttamisen vuoksi – joko raukeaa kokonaan tai se vahvistetaan lopullisesti tietyn suuruiseksi tästä velkojalle aiheutuvin seurauksin.
 32 Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee tässä suhteessa, että pääasiassa rahoitusleasingsopimuksen osapuoli päätti lopullisesti kyseisen sopimuksen, joka purettiin. Vuokralleantaja otti näin ollen vuokratut esineet takaisin, eikä se enää voinut vaatia vuokralleottajaa maksamaan vuokraa, eikä viimeksi mainittu ollut saanut kyseisten esineiden omistusoikeutta. Mistään unionin tuomioistuimelle toimitetuista tiedoista ei myöskään ilmene, että näiden liiketoimien tosiasiallinen toteuttaminen olisi kyseenalaistettu.
 33 Koska tällaiselle tilanteelle on ominaista sopimuspuolen maksettavaksi alun perin kuuluneen vastikkeen lopullinen alentuminen, sitä ei voida pitää arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ”maksun laiminlyöntinä”, vaan se muodostaa kyseisen artiklan 1 kohdassa tarkoitetun mitätöimisen, peruuttamisen tai purkamisen.
 34 Kaikki edellä lausuttu huomioon ottaen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava niin, että arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa käytettyjä käsitteitä ”mitätöiminen”, ”peruuttaminen” ja ”purkaminen” on tulkittava siten, että niiden alaan kuuluu sellainen rahoitusleasingsopimukseen liittyvä tilanne, jossa vuokralleantaja ei voi enää vaatia vuokralleottajaa maksamaan vuokraeriä, koska vuokralleantaja on purkanut sopimuksen siitä syystä, ettei vuokralleottaja ole täyttänyt sopimusvelvoitteitaan.
 35 Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, voiko vuokralleantaja silloin, kun leasingsopimus on päätetty lopullisesti siitä syystä, ettei vuokralleottaja ole maksanut vuokraeriä, vedota arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohtaan jäsenvaltiota vastaan saadakseen veron perusteen alennetuksi, vaikka tällaista tilannetta pidetään sovellettavassa kansallisessa oikeudessa yhtäältä kyseisen artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ”maksun laiminlyöntinä” eikä siinä toisaalta sallita veron perusteen alentamista, jos maksu laiminlyödään.
 36 On syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan aina, kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota niihin valtiota vastaan, jos valtio joko ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti. Unionin oikeuden säännös on ehdoton, mikäli siinä säädetään velvollisuus, johon ei ole liitetty mitään ehtoja ja jonka täytäntöönpano tai vaikutukset eivät riipu sen enempää unionin toimielinten kuin jäsenvaltioidenkaan toimista (ks. tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 31 ja 32 kohta).
 37 Nyt käsiteltävässä asiassa arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa säädetään, että niissä tapauksissa, joita se koskee, veron perustetta on vastaavasti alennettava jäsenvaltioiden vahvistamin edellytyksin.
 38 Vaikka kyseisessä artiklassa annetaan jäsenvaltioille tiettyä harkintavaltaa niiden toteuttaessa toimenpiteitä, joiden avulla alennuksen määrä voidaan määrittää, tämä seikka ei kuitenkaan vaikuta siihen, että velvollisuus myöntää veron perusteen alentamisoikeus kyseisessä artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa on luonteeltaan täsmällinen ja ehdoton. Se täyttää näin ollen välittömän oikeusvaikutuksen aikaansaamiselle asetetut edellytykset (tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 34 kohta).
 39 Kuten tämän tuomion 27 kohdassa on muistutettu, kyseisen 90 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioiden tosin sallitaan poikkeavan edellä mainitusta säännöstä, jos kauppahinnan maksu laiminlyödään kokonaan tai osittain. Verovelvolliset eivät siis voi vedota arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdan perusteella oikeuteen saada alentaa arvonlisäveron perustettaan, jos maksu laiminlyödään, mikäli kyseessä oleva jäsenvaltio on päättänyt soveltaa mainitun direktiivin 90 artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta (ks. tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 23 kohta).
 40 Purkaminen, jolla rahoitusleasingsopimuksen osapuoli on lopullisesti päättänyt kyseisen sopimuksen, aiheuttaa kuitenkin – kuten tämän tuomion 29–33 kohdasta ilmenee – vuokralleottajan maksettavaksi alun perin kuuluneen saatavan lopullisen pienentymisen. Tällaista toimenpidettä ei voida pitää arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ”maksun laiminlyöntinä”, vaan se muodostaa kyseisen artiklan 1 kohdassa tarkoitetun mitätöimisen, peruuttamisen tai purkamisen.
 41 Niistä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pohdinnoista, jotka koskevat veron perusteen alentamisoikeuden käyttämisen edellytykseksi asetettuja muodollisuuksia, on syytä muistuttaa, että jäsenvaltiot voivat arvonlisäverodirektiivin 273 artiklan perusteella säätää arvonlisäveron kannon oikean toimittamisen varmistamiseksi ja petosten estämiseksi välttämättöminä pitämistään velvollisuuksista muun muassa edellyttäen, ettei tätä mahdollisuutta käytetä laskutusta koskevien lisävelvollisuuksien asettamiseen mainitun direktiivin 3 luvussa vahvistettujen velvollisuuksien lisäksi (tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 36 kohta).
 42 Koska arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdan ja 273 artiklan säännöksissä ei niissä vahvistettujen rajojen lisäksi täsmennetä niitä edellytyksiä eikä velvollisuuksia, joista jäsenvaltiot voivat säätää, on todettava, että näillä säännöksillä niille annetaan harkintavaltaa muun muassa niiden muodollisuuksien osalta, joita verovelvollisten on täytettävä kyseisten valtioiden veroviranomaisissa voidakseen saada veron perusteen alennetuksi (tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 37 kohta).
 43 Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, että veropetosten tai veron kiertämisen estämiseksi toteutettavissa toimenpiteissä voidaan lähtökohtaisesti olla noudattamatta arvonlisäveron perustetta koskevia sääntöjä ainoastaan siltä osin kuin se on tämän erityisen tavoitteen saavuttamiseksi ehdottoman välttämätöntä. Niillä on nimittäin haitattava mahdollisimman vähän arvonlisäverodirektiivin tavoitteiden ja periaatteiden toteutumista, eikä niitä näin ollen voida soveltaa siten, että niillä vaarannettaisiin arvonlisäveron neutraalisuus (tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 38 kohta).
 44 Näin ollen on tärkeää, että ne muodollisuudet, jotka verovelvollisen on täytettävä saadakseen veroviranomaisissa oikeuden arvonlisäveron perusteen alentamiseen, on näin ollen rajoitettava niihin, joiden avulla voidaan osoittaa, että liiketoimen toteuttamisen jälkeen vastike on lopullisesti jäänyt osittain tai täysin saamatta. Kansallisten tuomioistuinten on tältä osin tarkistettava, että kyseessä olevan jäsenvaltion edellyttämät muodollisuudet ovat tällaisia (tuomio 15.5.2014, Almos Agrárkülkereskedelmi, C-337/13, EU:C:2014:328, 39 kohta).
 45 Kaikki edellä lausuttu huomioon ottaen toiseen kysymykseen on vastattava niin, että tilanteessa, jossa leasingsopimus on päätetty lopullisesti siitä syystä, ettei vuokralleottaja ole maksanut vuokraeriä, vuokralleantaja voi vedota arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohtaan jäsenvaltiota vastaan saadakseen veron perusteen alennetuksi, vaikka tällaista tilannetta pidetään sovellettavassa kansallisessa oikeudessa kyseisen artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ”maksun laiminlyöntinä” eikä siinä sallita veron perusteen alentamista, jos maksu laiminlyödään.
 1) Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 90 artiklan 1 kohdassa käytettyjä käsitteitä ”mitätöiminen”, ”peruuttaminen” ja ”purkaminen” on tulkittava siten, että niiden alaan kuuluu sellainen rahoitusleasingsopimukseen liittyvä tilanne, jossa vuokralleantaja ei voi enää vaatia vuokralleottajaa maksamaan vuokraeriä, koska vuokralleantaja on purkanut sopimuksen siitä syystä, ettei vuokralleottaja ole täyttänyt sopimusvelvoitteitaan.
 2) Tilanteessa, jossa leasingsopimus on päätetty lopullisesti siitä syystä, ettei vuokralleottaja ole maksanut vuokraeriä, vuokralleantaja voi vedota direktiivin 2006/112 90 artiklan 1 kohtaan jäsenvaltiota vastaan saadakseen veron perusteen alennetuksi, vaikka tällaista tilannetta pidetään sovellettavassa kansallisessa oikeudessa kyseisen artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ”maksun laiminlyöntinä” eikä siinä sallita veron perusteen alentamista, jos maksu laiminlyödään.


type: wikipedia

text:
Rugsėjo 6 yra 249-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 250-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 116 dienų.
 Informacija
 Šventės
 (kol kas neįvestos)
 Vardadieniai
 Beata – Faustas – Vaištautas – Tautenė
 Šią dieną Lietuvoje
 Įvykiai
 1503 – pradėta statyti Vilniaus gynybinė siena;
 1991 – TSRS pripažino Lietuvos, Latvijos ir Estijos nepriklausomybę.
 Gimimo dienos
 1880 m. – Leonas Konstantinas Radvila, Prancūzijos valstybės ir karinis veikėjas (m. 1927 m.).
 1888 m. – Vladimiras Dubeneckis, Lietuvos architektas, dailininkas, pedagogas, profesorius. Vienas moderniosios architektūros pradininkų Lietuvoje, tautinio stiliaus propaguotojas (m. 1932 m.).
 1896 m. – Mikas Rėklaitis, Lietuvos karinis ir visuomenės veikėjas, generolas pulkininkas (m. 1976 m.).
 1907 m.:
 Jonas Nabažas, Lietuvos kompozitorius, pedagogas (m. 2002 m.).
 Leonas Katinas, Lietuvos tapytojas (m. 1984 m.).
 1920 m. – Paulius Širvys, Lietuvos poetas (m. 1979 m.).
 1926 m. – Petras Algimantas Lazauskas, Lietuvos agronomas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
 1929 m. – Edvardas Gudavičius, istorikas, humanitarinių mokslų habilituotas daktaras (m. 2020 m.).
 1938 m.:
 Nijolė Angelė Baužytė, Lietuvos TV žurnalistė.
 Vidutis Pranciškus Kamaitis, Lietuvos inžinierius, technologijos mokslų daktaras, tarptautinės klasės šokėjas.
 1940 m. – Juozas Meidus, Lietuvos karininkas, pulkininkas.
 1941 m. – Juozas Dzidolikas, pedagogas, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto Garbės pilietis.
 1945 m. – Vaclovas Tričys, chemikas, ekologas, pedagogas, Šiaulių miesto mokslo, politinis ir visuomenės veikėjas, profesorius.
 1946 m. – Laimutis Gudinavičius, Lietuvos kino operatorius, režisierius, filmų ir televizijos laidų kūrėjas.
 1948 m. – Irena Andriukaitienė, lietuvių kalbos filologė, politikė, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signatarė.
 1950 m.:
 Romualdas Baniulis, pedagogas, Zarasų rajono politinis ir visuomenės veikėjas.
 Virginija Apanavičienė-Kligytė, Lietuvos muzikologė.
 1956 m. – Vita Andrulienė-Šikšnytė, Lietuvos dailininkė restauratorė.
 1962 m. – Ramutė Didvalienė, pedagogė, Lietuvos ir Vilkaviškio rajono politinė veikėja.
 1964 m. – Roma Baristaitė, Lietuvos istorikė, paminklotvarkininkė, muziejininkė, gidė.
 1965 m. – Kęstutis Jezepčikas, Lietuvos ir Druskininkų sporto, politinis bei visuomenės veikėjas.
 1967 m. – Albert Albertjan, gydytojas, Lietuvos ir Klaipėdos rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
 1970 m. – Gintaras Noreika, Lietuvos ir Panevėžio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
 1972 m. – Saulius Mikalajūnas, Lietuvos futbolininkas saugas, žaidęs šalies rinktinėje ir baigęs karjerą 2003 metais.
 1985 m. – Tadas Kijanskas, Lietuvos futbolininkas, atstovaujantis Jagiellonia Bialystok klubui. Per savo karjerą Kijanskas žaidė Kauno Jėgerių, Šilutės, FBK Kauno ir Vilniaus Vėtros ekipose. 2009 m. sezone Kijanskas A lygos varžybose pelnė 11 įvarčių ir rezultatyviausių žaidėjų sąraše pasidalino 2-4 vietas. 2010 m. birželio 4 d. pasirašė trejų metų kontraktą su Jagiellonia Bialystok klubu..
 1986 m. – Mantas Kalnietis, Lietuvos krepšininkas.
 Mirtys
 1846 m. – Liudvikas Augustas Pliateris, Abiejų Tautų Respublikos, vėliau Varšuvos kunigaikštystės politinis ir visuomenės veikėjas, Lenkijos miškininkystės organizatorius, kilęs iš garsios Pliaterių giminės (g. 1775 m.).
 1969 m. – Aleksandras Kutkus, Lietuvos dainininkas (tenoras) (g. 1899 m.).
 1973 m. – Petras Tarutis, vienas iš lietuvių profesionaliojo cirko pradininkų (g. 1902 m.).
 1980 m. – Jurgis Balčiūnas, Lietuvos gydytojas, visuomenės veikėjas (g. 1906 m.).
 1987 m. – Adolfas Raulinaitis, pedagogas, kalbininkas, poetas, dramaturgas, istorikas, visuomenės veikėjas (g. 1903 m.).
 1989 m.:
 Jokūbas Dagys-Jokymas, Lietuvos skulptorius, tapytojas, poetas (g. 1905 m.).
 Pranė Jokimaitienė-Aukštikalnytė, Lietuvos tautosakininke, poetė, filologijos mokslų kandidatė (g. 1922 m.).
 1996 m. – Kastytis Vincentas Girdauskas, Lietuvos automobilininkas (g. 1943 m.).
 2004 m. – Vladas Šimkus, lietuvių rašytojas, vertėjas (g. 1936 m.).
 2018 m. – Vladas Kalvaitis, lietuvių rašytojas, poetas, prozininkas ir satyrikas (g. 1929 m.).
 2021 m. – Aleksandras Šepkus, lietuvių juvelyras (g. 1954 m.).
 Šią dieną pasaulyje
 Įvykiai
 (kol kas nėra)
 Gimimo dienos
 1766 m. – Džonas Daltonas, žymus anglų chemikas, meteorologas ir fizikas. Labiausiai išgarsėjo išvystydamas atomo teoriją ir nustatęs regėjimo sutrikimą, kuriam būdingas spalvų neskyrimas (arba sutrikęs skyrimas) (m. 1844 m.).
 1808 m. – Abdelkaderas, alžyriečių pasipriešinimo prancūzų kolonijinėms pajėgoms lyderis (m. 1883 m.).
 1809 m. – Bruno Bauer, vokiečių teologas, filosofas ir istorikas (m. 1882 m.).
 1860 m. – Džeinė Adams, sociologė, socialinė darbuotoja, JAV socialreformizmo teoretikė (m. 1935 m.).
 1876 m. – John James Richard Macleod, 1923 m. Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas (m. 1935 m.).
 1906 m. – Luis Federico Leloir, Argentinos biochemikas, 1970 m. apdovanotas Nobelio chemijos premija (m. 1987 m.).
 1909 m. – Piotras Ivanovičius Ivašutinas, rusų karinis žvalgybininkas bei kontržvalgybininkas, lakūnas, ilgametis GRU vadovas, armijos generolas (1971 m.), Sovietų Sąjungos Didvyris (1985 m.) (m. 2002 m.).
 1939 m. – Susumu Tonegawa, 1987 m. Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.
 1943 m.:
 Ilmaras Blumbergas, latvių scenografas, grafikas.
 Richard John Roberts, 1993 m. Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.
 Rodžeris Vatersas, anglų roko dainininkas, bosistas, gitaristas, dainų kūrėjas ir prodiuseris. Geriausiai žinomas kaip grupės Pink Floyd narys (1965–1985 m.).
 1957 m. – Žozė Sokratešas, Sanitarijos inžinierius, Portugalijos politinis veikėjas.
 1973 m.:
 Karlas Kudičinis, Italijos futbolo vartininkas, atstovaujantis Tottenham Hotspur klubui.
 Jurijus Šatunovas, Rusijos dainininkas, dainų autorius (m. 2022 m.).
 1974 m. – Timotis Henris „Timas“ Henmanas, buvęs profesionalus Anglijos tenisininkas.
 1980 m.:
 Joseph Ikpo Yobo, futbolininkas, Nigerijos rinktinės ir Everton klubo gynėjas.
 Kerry Katona, anglų TV laidų vedėja ir buvusi POP žvaigždė (grojo Atomic Kitten).
 Samuel Peter, boksininkas.
 1983 m. – Aoife Hoey, Airijos bobslėjaus sportininkė ir trišuolininkė. 2010 m. žiemos olimpinių žaidynių Airijos vėliavnešė.
 Mirtys
 1907 m. – René François Armand Prudhomme, prancūzų poetas ir eseistas, pirmosios Nobelio literatūros premijos laureatas 1901 m (g. 1839 m.).
 1932 m. – Emilis Frijantas, Prancūzijos tapytojas. Frijanto paveikslai buvo eksponuojami Paryžiaus dailės renginiuose. Nutapė portretų, natiurmortų ir peizažų. Frijantas buvo Prancūzijos instituto narys ir buvo Prancūzijos Garbės legiono kavalierius. (g. 1863 m.).
 1966 m. – Hendrikas Frenšas Verhuerdas, Pietų Afrikos Respublikos – politikas, etninis olandas. Tautybių ministras, vėliau ministras pirmininkas. Išstojo iš Britų sandraugos ir paskelbė PAR respublika. Išleido Bantu mokslo aktą, pagal kurį negrų gyvenamose teritorijose buvo imtos steigti mokyklos (iki tol ten vietinius mokė tik misionieriai). Verhuerdas buvo nužudytas. Vis dėlto PAR negrų P. Verhuerdas nėra mėgstamas, siejamas su apartheido režimu, kuris buvo ir jo valdymo metu. Po režimo nutraukimo negrams atėjus į valdžią, Verhuerdo vardas naikintas iš objektų vardyno (jo garbei anksčiau buvo pavadintas Port Elizabeto oro uostas) (g. 1901 m.).
 1998 m. – Akira Kurosava, japonų kino režisierius, filmų prodiuseris, scenaristas. Režisierius įvertintas tokiais svarbiais apdovanojimais, kaip Oskaru už gyvenimo pasiekimus ir Légion d'honneur (g. 1910 m.).
 2007 m. – Lučianas Pavarotis, italų tenoras, operos dainininkas, dalyvavęs ir kitų muzikinių žanrų projektuose. Taip pat žinomas kaip humanitarinės pagalbos aktyvistas, gavęs medalį iš JT Vyriausiojo Pabėgėlių Komisariato už veiklą pabėgėlių reikalų srityje (g. 1935 m.).
 2021 m. – Žanas Polis Belmondo, vienas žinomiausių visų laikų prancūzų kino aktorių, prisidėjęs prie Prancūzų naujosios bangos meno judėjimo (g. 1933 m.).
 Nuorodos
 Rugsėjis


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 |
 52011PC0888
 Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om vissa åtgärder i fråga om länder som tillåter ohållbart fiske i syfte att bevara fiskbestånd /* KOM/2011/0888 slutlig - 2011/0434 (COD) */
 MOTIVERING
 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET
 Enligt FN:s havsrättskonvention[1] och FN:s avtal om fiskbestånd[2] ska kuststater och stater vars
 fiskeflottor utövar fiske på sådana bestånd på angränsande öppna hav samarbeta
 för att på ett ansvarsfullt sätt förvalta gränsöverskridande och långvandrande
 fiskbestånd och bestånd i angränsande exklusiva ekonomiska zoner för att trygga
 deras långsiktiga hållbarhet, antingen genom direkta samråd med varandra eller
 via lämpliga regionala fiskeriförvaltningsorganisationer.
 Det är ofta svårt att komma överens om
 förvaltningen av gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd och det krävs
 att alla berörda stater verkligen visar samarbetsvilja. Om vissa stater som
 inte vill arbeta för att nå fram till gemensamt överenskomna åtgärder i stället
 vidtar ensidiga åtgärder kan detta leda till en betydande utarmning av det
 berörda fiskbeståndet trots att andra stater minskar sina fiskeansträngningar.
 EU är en lönsam destinationsmarknad för
 fiskeriprodukter och har därför ett särskilt ansvar för att se till att
 förpliktelsen om att samarbeta verkligen uppfylls. Därför måste EU få möjlighet
 att vidta effektiva åtgärder mot stater som inte visar samarbetsvilja i fråga
 om att anta överenskomna förvaltningsåtgärder eller som har ansvar för åtgärder
 och metoder som leder till överutnyttjande av bestånd, för att avskräcka från
 ett fortsatt ohållbart fiske. Syftet med detta förslag är att inrätta en snabb
 och effektiv mekanism för att använda handelsåtgärder och andra slags åtgärder
 i den här typen av lägen. Dessa åtgärder skulle syfta till att främja samarbete
 mellan de berörda staterna för att anta lämpliga och, så långt möjligt,
 överenskomna åtgärder för bevarande av de berörda bestånden för att se till att
 de utnyttjas på bästa sätt.
 2. RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER
 OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR
 De årliga samråden med kuststater utanför EU
 om förvaltningen av bestånd av gemensamt intresse ger tillfälle att samråda med
 intressenterna om hur man ska reagera i fall där ett visst tredjeland inte vill
 samarbeta. Rent generellt vill intressenterna att kommissionen ska införa
 handelsrestriktioner och vidta andra slags åtgärder för att sätta press på de
 länderna, så att de går med på att inleda meningsfulla förhandlingar och komma
 fram till en rimlig lösning som garanterar hållbarheten hos bestånden av
 gemensamt intresse.
 Innan det gjordes en konsekvensanalys av detta
 förslag hölls ett riktat samråd om användning av handelsåtgärder och andra
 slags åtgärder för att förmå tredjeländer som tillåter ohållbart fiske att
 minska sina fiskeansträngningar. De flesta intressenter, utom möjligen
 beredningsindustrin, var tydligt positiva till införandet av handelsrelaterade
 och andra slags åtgärder.
 En konsekvensbedömning gjordes för förslaget
 och en sammanfattning av den åtföljer detta förslag. I huvudsak innehåller
 konsekvensbedömningen en analys av åtgärdernas miljömässiga, ekonomiska och
 sociala effekter, från ett "nollalternativ" till ett fullständigt
 förbud mot import av den berörda fisken och fiskeriprodukterna, inbegripet
 åtgärder som kan gå utöver handelsrelaterade åtgärder och icke-rättsliga
 tillvägagångssätt. Slutsatsen i konsekvensbedömningen var att det vore relevant
 att ge EU ett instrument för att snabbt kunna vidta åtgärder, främst
 handelsrelaterade sådana. Åtgärderna skulle riktas mot länder som tillåter
 fiske som bedrivs på ett ohållbart sätt och som hotar bevarandet av
 fiskbestånd. I konsekvensbedömningen gavs också förslag på hur instrumentet
 skulle kunna utformas. Under arbetet med denna rättsakt har det framkommit att
 den rättsliga grunden bör vara artiklarna 43.1 och 207 i EUF-fördraget eftersom
 det yttersta målet för förordningen är att främja bevarande av fiskbestånd och
 att de åtgärder som övervägs inte är begränsade till handelsrelaterade sådana.
 3. RÄTTSLIGA ASPEKTER
 I artikel 1 fastställs förordningens
 huvudsakliga syfte, det vill säga att inrätta ett förfarande för att göra det
 möjligt att vidta rättvisa och kostnadseffektiva åtgärder för att främja
 hållbart fiske.
 I artiklarna 2–5 beskrivs vilka länder som ska
 bli föremål för åtgärderna (länder som tillåter ohållbart fiske), de olika
 typer av åtgärder som får vidtas samt villkoren för var och när de får vidtas.
 I artikel 4 anges särskilt att åtgärderna ska antas som genomförandeakter av
 kommissionen (som regel kommer granskningsförfarandet att vara tillämpligt).
 När det anges ett krav på att åtgärder ska vara förenliga med EU:s
 internationella åtaganden avses framför allt förenlighet med EU:s skyldigheter
 enligt WTO-avtalet när det gäller handelsrestriktioner.
 I artikel 6 fastställs vissa procedurmässiga
 steg som måste följas innan åtgärderna vidtas gentemot de länder som tillåter
 ohållbart fiske. Dessa démarcher bör ge de berörda länderna möjlighet att yttra
 sig och att korrigera sitt beteende. I artikel 7 fastställs den period under
 vilken åtgärderna ska tillämpas, förutsatt att de berörda länderna vidtar
 korrigerande åtgärder.
 I artikel 8 fastställs den kommitté som ska
 bistå kommissionen i genomförandet av förordningen.
 Enligt artikel 9 ska förordningen träda i
 kraft 20 dagar efter offentliggörandet.
 4. BUDGETKONSEKVENSER
 Inga konsekvenser.
 2011/0434 (COD)
 Förslag till
 EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING
 om vissa åtgärder i fråga om länder som
 tillåter ohållbart fiske i syfte att bevara fiskbestånd
 EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA
 UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING
 med beaktande av fördraget om Europeiska
 unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 43.2 och 207,
 med beaktande av Europeiska kommissionens
 förslag,
 med beaktande av Europeiska ekonomiska och
 sociala kommitténs yttrande[3],
 i enlighet med det ordinarie
 lagstiftningsförfarandet, och,
 av följande skäl:
 (1)
 Enligt Förenta nationernas havsrättskonvention av
 den 10 december 1982 (nedan kallad FN:s havsrättskonvention) och avtalet
 om genomförande av de bestämmelser i Förenta nationernas havsrättskonvention av
 den 10 december 1982 som rör bevarande och förvaltning av gränsöverskridande
 och långvandrande fiskbestånd av den 4 augusti 1995 (nedan kallat FN:s
 avtal om fiskbestånd) måste alla länder vars fiskeflottor bedriver fiske
 efter vissa gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd samarbeta om
 förvaltningen av de bestånden. Detta samarbete får upprättas inom ramen för
 regionala fiskeriförvaltningsorganisationer, eller, när dessa
 förvaltningsorganisationer inte har behörighet för det berörda beståndet, genom
 ad hoc-överenskommelser mellan de länder som har en intresseandel i fisket.
 (2)
 När tredjeländer med en intresseandel i ett fiske
 som omfattar bestånd av gemensamt intresse för det landet och för unionen
 bedriver fiskeverksamhet som hotar beståndets hållbarhet och underlåter att
 samarbeta med unionen i förvaltningen av beståndet och gör detta utan att ta
 hänsyn till befintliga fiskemönster och/eller rättigheter, skyldigheter och
 intressen för andra stater och för unionen, bör särskilda åtgärder vidtas för
 att uppmuntra dessa länder att bidra till att bevara beståndet.
 (3)
 Fiskbestånd bör betraktas som hållbara när de
 fortlöpande bibehålls på eller över de nivåer som kan ge maximalt hållbart
 uttag enligt vad som avses i artiklarna 61.3 och 119.1 i FN:s
 havsrättskonvention och i artikel 5 b i FN:s avtal om fiskbestånd.
 (4)
 Villkoren för att land ska anses tillåta ohållbart
 fiske och därmed omfattas av bestämmelserna i den här förordningen måste
 fastställas, och det måste bland annat införas en process som ger de berörda
 länderna möjlighet att yttra sig och att vidta korrigerande åtgärder.
 (5)
 Dessutom måste det fastställas vilken typ av
 åtgärder som får vidtas gentemot länder som tillåter ohållbart fiske och
 allmänna villkor för antagandet av sådana åtgärder, så att de baseras på
 objektiva kriterier som är rättvisa, kostnadseffektiva och förenliga med
 internationell rätt, särskilt avtalet om upprättande av
 Världshandelsorganisationen.
 (6)
 Åtgärderna bör syfta till att avlägsna incitamenten
 att bedriva fiske efter beståndet av gemensamt intresse för flottorna från det
 land som tillåter ohållbart fiske. Detta kan åstadkommas till exempel genom
 importrestriktioner för fiskeriprodukter från fartyg som bedriver fiske efter
 ett bestånd av gemensamt intresse på ansvar av ett land som tillåter ohållbart
 fiske, begränsning av tillhandahållande av hamntjänster till sådana fartyg,
 eller åtgärder för att undvika att fiskefartyg eller fiskeredskap från unionen
 används för att bedriva fiske efter beståndet av gemensamt intresse på ansvar
 av det land som tillåter ohållbart fiske.
 (7)
 För att se till att unionens åtgärder för att
 bevara fiskbestånd är effektiva och samstämmiga är det viktigt att hänsyn tas
 till bestämmelserna i förordning (EG) nr 1005/2008 av den 29 september
 2008 om upprättande av ett gemenskapssystem för att förebygga, motverka och
 undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske[4].
 (8)
 Innan sådana åtgärder vidtas måste deras väntade
 miljömässiga, ekonomiska och sociala effekter utvärderas.
 (9)
 De åtgärder som antas enligt denna förordning bör
 upphöra att gälla när det land som tillåter ohållbart fiske har vidtagit de
 åtgärder som är nödvändiga för att bidra till bevarandet av beståndet av
 gemensamt intresse.
 (10)
 För att säkerställa enhetliga villkor för
 genomförandet av denna förordning, bör kommissionen tilldelas
 genomförandebefogenheter. Dessa befogenheter bör utövas i form av
 genomförandeakter som föreskriver granskningsförfarande i enlighet med artikel 2.2
 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 av den 16 februari
 2011 om fastställande av allmänna regler och principer för medlemsstaternas
 kontroll av kommissionens utövande av sina genomförandebefogenheter[5]. När det finns skäl till skyndsamhet
 bör beslut om huruvida åtgärder bör upphöra att gälla antas som
 genomförandeakter med omedelbar verkan i enlighet med artikel 8 i den
 förordningen.
 (11)
 Kommissionen bör anta genomförandeakter med
 omedelbar verkan om det, i vederbörligen motiverade fall med avseende på upphörandet
 med att tillämpa åtgärder som vidtagits i enlighet med den här förordningen, är
 nödvändigt på grund av tvingande skäl till skyndsamhet.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Syfte och tillämpningsområde
 1.
 I denna förordning fastställs ramen för att anta
 vissa åtgärder i fråga om tredjeländers fiskerelaterade verksamhet och politik
 i syfte att säkerställa långsiktig hållbarhet hos fiskbestånd av gemensamt
 intresse mellan Europeiska unionen och de tredjeländerna.
 2.
 De åtgärder som antas enligt denna förordning får
 gälla samtliga fall där det krävs samarbete med unionen för den gemensamma
 förvaltningen av bestånden av gemensamt intresse, också när samarbetet bedrivs
 inom ramen för en regional fiskeriförvaltningsorganisation eller ett liknande
 organ.
 Artikel 2
 Definitioner
 I denna förordning avses med
 (a)
 bestånd av gemensamt intresse: ett fiskbestånd vars geografiska utbredning innebär att det är
 tillgängligt för både medlemsstaters och tredjeländers flottor och vars
 förvaltning kräver samarbete mellan dessa tredjeländer och unionen,
 (b)
 associerad art: en
 fiskart som uppträder i ett blandfiske med ett bestånd av gemensamt intresse,
 (c)
 blandfiske: fiske där
 det i området förekommer flera arter som kan fångas i fiskeredskapen,
 (d)
 regional fiskeriförvaltningsorganisation: en subregional, regional eller liknande organisation med behörighet,
 erkänd enligt internationell rätt, att fastställa bevarande- och
 förvaltningsåtgärder för levande marina resurser som organisationen ansvarar
 för i kraft av den konvention eller det avtal som inrättar den,
 (e)
 import: införsel av
 fisk eller fiskeriprodukter till unionens territorium, även för omlastning i
 hamn,
 (f)
 omlastning: lossning av
 alla eller en del av den fisk eller fiskeriprodukter som finns ombord på ett
 fiskefartyg till ett annat fiskefartyg,
 (g)
 maximalt hållbart uttag:
 den maximala fångst som kan tas ur ett fiskbestånd under obegränsad tid.
 Artikel 3
 Länder som tillåter ohållbart fiske
 1.
 Ett tredjeland får identifieras som ett land som
 tillåter ohållbart fiske om
 (a)
 det underlåter att samarbeta med unionen i
 förvaltningen av ett bestånd av gemensamt intresse på ett sätt som är helt och
 hållet förenligt med bestämmelserna i Förenta nationernas havsrättskonvention
 eller Förenta nationernas avtal om genomförande av de bestämmelser i Förenta
 nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 som rör bevarande och
 förvaltning av gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd av den 4
 augusti 1995, och
 (b)
 det tredjelandet
 (a)
 har underlåtit att vidta fiskeriförvaltningsåtgärder,
 eller
 (b)
 har vidtagit sådana åtgärder utan att beakta
 andras, däribland Europeiska unionens, rättigheter, intressen och skyldigheter,
 och dessa fiskeriförvaltningsåtgärder har medfört fiskeverksamheter som skulle
 leda till att beståndet hamnar under de nivåer som kan producera maximalt
 hållbart uttag när de beaktas tillsammans med åtgärder som har vidtagits av
 unionen ensam eller i samarbete med andra länder.
 2.
 Vid tillämpningen av punkt 1 b ii ska de
 beståndsnivåer som kan producera maximalt hållbart uttag fastställas på
 grundval av bästa tillgängliga vetenskapliga råd.
 Artikel 4
 Åtgärder som får vidtas gentemot länder som tillåter ohållbart fiske
 1.
 Kommissionen får genom genomförandeakter vidta
 följande åtgärder med avseende på länder som tillåter ohållbart fiske:
 (a)
 Identifiera länder som tillåter ohållbart fiske.
 (b)
 Vid behov identifiera de specifika fartyg eller
 flottor som vissa åtgärder ska tillämpas på.
 (c)
 Införa kvantitativa restriktioner för import till
 unionen av fisk eller fiskeriprodukter som är framställda av eller innehåller
 sådan fisk som härrör från beståndet av gemensamt intresse och som har fångats
 under överinseende av det land som tillåter ohållbart fiske.
 (d)
 Införa kvantitativa restriktioner för import till
 unionen av fisk av associerade arter och fiskeriprodukter som är framställda av
 eller innehåller sådan fisk när den har fångats under fiske efter beståndet av
 gemensamt intresse under överinseende av det land som tillåter ohållbart fiske.
 I sådant fall ska kommissionen fastställa lämpliga metoder för att avgöra vilka
 fångster som ska omfattas av åtgärden.
 (e)
 Införa restriktioner för användning av unionens
 hamnar av fartyg som för flagg från det land som tillåter ohållbart fiske och
 som bedriver fiske efter beståndet av gemensamt intresse och av fartyg som
 transporterar fisk och fiskeriprodukter från beståndet av gemensamt intresse
 och som har fångats antingen av fartyg som för flagg från det land som tillåter
 ohållbart fiske eller fartyg under annan flagg som har fått tillstånd av det
 landet; dessa restriktioner ska inte tillämpas i fall av force majeure
 eller i nödsituationer i den mening som avses i artikel 18 i FN:s
 havsrättskonvention (force majeure eller nödsituationer) för tjänster
 som är strikt nödvändiga för att åtgärda de situationerna.
 (f)
 Förbjuda ekonomiska aktörer i unionen att köpa ett
 fiskefartyg som för flagg från det land som tillåter ohållbart fiske.
 (g)
 Förbjuda omflaggning av fiskefartyg som för en
 medlemsstats flagg till länder som tillåter ohållbart fiske.
 (h)
 Förbjuda medlemsstater att tillåta att charteravtal
 sluts med ekonomiska aktörer från länder som tillåter ohållbart fiske.
 (i)
 Förbjuda export till länder som tillåter ohållbart
 fiske av fiskefartyg som för en medlemsstats flagg eller av fiskeredskap och
 förnödenheter som behövs för att bedriva fiske efter beståndet av gemensamt
 intresse.
 (j)
 Förbjuda att privata handelsöverenskommelser sluts
 mellan en medlemsstats medborgare och länder som tillåter ohållbart fiske för
 att ett fiskefartyg som för den medlemsstatens flagg ska få utnyttja dessa
 länders fiskemöjligheter.
 (k)
 Förbjuda gemensamma fiskeinsatser som omfattar
 fiskefartyg som för en medlemsstats flagg och fiskefartyg som för flagg från
 ett land som tillåter ohållbart fiske.
 2.
 Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med
 det granskningsförfarande som avses i artikel 8.2.
 Artikel 5
 Allmänna krav på de åtgärder som vidtas enligt denna förordning
 1.
 De åtgärder som vidtas i enlighet med denna
 förordning ska
 (a)
 gälla bevarande av beståndet av gemensamt intresse,
 (b)
 få verkan i samband med restriktioner på fiske som
 bedrivs av unionens fartyg eller på produktion eller konsumtion inom unionen
 som är tillämpliga på fisk och fiskeriprodukter som är framställda av eller
 innehåller sådan fisk av de arter för vilka åtgärderna av vidtagits i enlighet
 med den här förordningen; dessa restriktioner får i fråga om associerade arter
 endast tillämpas när dessa arter fångas under fiske efter beståndet av
 gemensamt intresse,
 (c)
 vara förenliga med de förpliktelser som följer av
 internationella överenskommelser som unionen är part i och alla andra gällande
 normer enligt internationell rätt.
 2.
 De åtgärder som vidtas i enlighet med denna
 förordning ska beakta åtgärder som redan har vidtagits enligt förordning (EG)
 nr 1005/2008.
 3.
 De åtgärder som antas i enlighet med denna
 förordning ska inte tillämpas på ett sätt som skulle innebära ett medel för
 godtycklig eller oberättigad diskriminering mellan länder där samma
 förhållanden råder eller en förtäckt restriktion för internationell handel.
 4.
 När kommissionen vidtar åtgärder i enlighet med den
 här förordningen ska den utvärdera de miljömässiga, handelsmässiga, ekonomiska
 och sociala effekterna av de åtgärderna på kort och lång sikt och den
 administrativa bördan i samband med tillämpningen av dem.
 5.
 I de åtgärder som antas i enlighet med denna förordning
 ska det anges ett lämpligt system för hur behöriga myndigheter ska verkställa
 dem.
 Artikel 6
 Förfaranden innan åtgärder vidtas gentemot länder som tillåter ohållbart fiske
 1.
 När kommissionen anser att det är nödvändigt att
 vidta åtgärder i enlighet med artikel 4 ska den underrätta det berörda landet
 om sin avsikt att identifiera det som ett land som tillåter ohållbart fiske.
 2.
 Denna underrättelse ska innehålla information om
 skälen till att landet identifieras som ett land som tillåter ohållbart fiske tillsammans
 med en beskrivning av möjliga åtgärder som kan vidtas i fråga om detta enligt
 denna förordning.
 3.
 Innan kommissionen vidtar åtgärder i enlighet med
 artikel 4 ska den ge det berörda tredjelandet rimliga möjligheter att
 skriftligen besvara underrättelsen och att åtgärda situationen.
 Artikel 7
 Tillämpningsperiod för åtgärder gentemot länder som tillåter ohållbart fiske
 1.
 De åtgärder som vidtas i enlighet med denna
 förordning ska upphöra att gälla när det land som tillåter ohållbart fiske
 vidtar lämpliga korrigerande åtgärder för förvaltningen av beståndet av
 gemensamt intresse som
 (a)
 har överenskommits i samband med samråd med unionen
 och, i förekommande fall, andra berörda länder, eller
 (b)
 inte undergräver effekten av åtgärder som vidtagits
 av EU ensamt eller i samarbete med andra länder i fråga om bevarande av de
 berörda fiskbestånden.
 2.
 Kommissionen ska genom genomförandeakter fastställa
 huruvida villkoren i punkt 1 har uppfyllts och ska vid behov besluta att de
 åtgärder som har vidtagits enligt artikel 4 ska upphöra att gälla. Dessa
 genomförandeakter ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som avses
 i artikel 8.2.
 Vid vederbörligen motiverade och tvingande skäl
 till skyndsamhet med avseende på oförutsedda ekonomiska eller sociala
 störningar, ska kommissionen anta genomförandeakter med omedelbar verkan för
 att besluta att de åtgärder som har vidtagits enligt artikel 4 ska upphöra att
 gälla. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det
 granskningsförfarande som avses i artikel 8.3.
 Artikel 8
 Kommittéförfarande
 1.
 Kommissionen ska biträdas av en kommitté. Denna
 kommitté ska vara en kommitté i den mening som avses i förordning (EU) nr
 182/2011.
 2.
 När det hänvisas till denna punkt ska artikel 5 i
 förordning (EU) nr 182/2011 tillämpas.
 Om kommitténs yttrande ska inhämtas genom
 skriftligt förfarande, ska det förfarandet avslutas utan resultat om, inom tidsfristen
 för att avge yttrandet, kommitténs ordförande så beslutar eller en enkel
 majoritet av kommittéledamöterna så begär.
 3.
 När det hänvisas till denna punkt, ska artikel 8 i
 förordning (EU) nr 182/2011 jämförd med artikel 5 i den förordningen tillämpas.
 Artikel 9
 Ikraftträdande
 Denna förordning träder i kraft den tjugonde
 dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella
 tidning.
 Denna förordning är till alla delar
 bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater.
 Utfärdad i Bryssel den
 På Europaparlamentets vägnar På
 rådets vägnar
 Ordförande Ordförande
 [1] Förenta nationernas havsrättskonvention av den 10
 december 1982.
 [2] Avtal om genomförande av de bestämmelser i Förenta
 nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 som rör bevarande och
 förvaltning av gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd av den 4
 augusti 1995.
 [3] EUT C , , s. .
 [4] EUT L 286, 29.10.2008, s. 1.
 [5] EUT L 55, 28.2.2011, s. 13.