type: wikipedia

text:
Plavecké Podhradie je obec na Slovensku v okrese Malacky. Prvá zmienka pochádza z roku 1274. V obci a jej okolí sa nachádza niekoľko historických pamiatok a prírodných zaujímavostí.
 Pamiatky a zaujímavosti
 Plavecký hrad, ruiny stredovekého hradu z 13. storočia
 renesančný kaštieľ Pállfyovcov zo 17. storočia
 ruiny stredovekého kláštora
 keltské hradisko Pohanská
 rímskokatolícky kostol sv. Barbory z roku 1797
 Plavecká jaskyňa
 Jaskyňa pri kríži
 Pálffyovci a Plavecké Podhradie
 Šlachtický rod Pálffyovcov získal Plavecký hrad, a jeho panstvo vrátane Plaveckého Podhradia po vymretí jeho dovtedajších vlastníkov, rodu Balašiovcov v roku 1621. V priebehu 17. storočia postavili v obci renesančný kaštieľ.
 Na miestnom cintoríne sú pochovaní traja príslušníci malackej vetvy rodu Pálffyovcov. Hrob - krypta má pod krížom dve nápisové tabule. Na hrobe bol v minulosti aj liatinový rodový erb (stopy upevnenia sú viditeľné).
 V zmysle staršej tabule bola krypta vybudovaná pre grófa Mikuláša Pálffyho (1797 - 1830).
 Mladšia tabuľa pripomína, že na vlastné želanie sa tu dal pochovať Mikulášov starší brat Anton Karol knieža Pálffy (1793 - 1879) a jeho manželka Leopoldína Dominika, rod. von Kaunitz-Rietberg (1803 - 1888).
 Galéria
 Referencie
 Literatúra
 JEDLICSKA, Pál: Eredeti részletek gróf Pálffy-család okmánytárához, 1401-1653 s gróf Pálffyak életrajzi vázlatai, Budapest: Stephaneum, 1910, str. 618, dostupné elektronicky
 Iné projekty
 Externé odkazy
 záznam o úmrtí Mikuláša Pálffyho v úmrtnej matrike farnosti Rohožník zo 6. 8. 1830 so zmienkou o pochovaní v Plaveckom Podhradí "Sepultus in coemeterio Podhradiens".
 záznam o úmrtí Mikuláša Pálffyho v úmrtnej matrike farnosti Malacky zo 6. 8. 1830 so zmienkou o úmrtí v lese v Rohožníku "obiit in Teritorio Silvarum Rarbachiensi" a o pohrebe v Plaveckom Podhradí "NB: Sepultus est in Coemeterio Comunitatis Dkeő Várallya".
 záznam o pochovaní Mikuláša Pálffyho v úmrtnej matrike farnosti Plavecký Mikuláš z 8. 8. 1830
 záznam o pochovaní Antona Karola kniežaťa Pálffyho v úmrtnej matrike farnosti Plavecký Mikuláš, podľa ktorého bol pochovaný v Plaveckom Podhradí 16. 4. 1880
 záznam o pochovaní Leopoldíny kňažnej Pálffyovej v úmrtnej matrike farnosti Plavecký Mikuláš, podľa ktorého bola pochovaná v Plaveckom Podhradí 18. 5. 1888
 článok o hrobke na stránke Malackých pohľadov
 Obce okresu Malacky


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
6.11.2004
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 273/29
 Sag anlagt den 16. juli 2004 af Enviro Tech Europe, Ltd, og Enviro Tech International Inc. mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
 (Sag T-291/04)
 (2004/C 273/58)
 Processprog: engelsk
 Ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans er der den 16. juli 2004 anlagt sag mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber af Enviro Tech Europe, Ltd, Kingston upon Thames (Det Forenede Kongerige), og Enviro Tech International Inc., Illinois (USA), ved lawyers C. Mereu og K. Van Maldegem.
 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
 I.
 Delvis annullation af Kommissionens direktiv 2004/73/EF af 29. april 2004 (EUT L 152, s. 1), i det omfang nPB opføres som et meget brandfarligt stof (R11) og som et kategori 2-stof med hensyn til reproduktionstoksicitet (R60).
 II.
 Kommissionen kendes ansvarlig for den skade, sagsøgerne har lidt indtil nu og vil lide indtil afslutningen af denne procedure som følge af Kommissionens ulovlige adfærd, herunder, men ikke begrænset til dens afslag på sagsøgerens anmodning og den hertil knyttede vedtagelse af den anfægtede beslutning, og at sagsøgte tilpligtes at godtgøre sagsøgerne disse tab med et midlertidigt beløb på 350 000 EUR
 III.
 Kommissionen kendes ansvarlig for nært forestående tab og skader, der kan forudses med tilstrækkelig sikkerhed, også selv om disse tab og skader ikke præcist kan opgøres.
 IV.
 Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter:
 Sagsøgerne har nedlagt påstand om delvis annullation af Kommissionens direktiv 2004/73/EF af 29. april 2004 om 29. tilpasning til den tekniske udvikling af Rådets direktiv 67/548/EØF om tilnærmelse af lovgivning om klassificering, emballering og etikettering af farlige stoffer (1), i det omfang det vedrører klassificeringen af n-propyl bromid.
 De søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter, som påberåbes i denne sag, svarer til dem, der er anført i sag T-422/03, Enviro Tech Europe og Enviro Tech International mod Kommissionen (EUT 2004 C 47, s. 35).
 (1) EUT L 152, s. 1.


text:
 23.11.2015
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 C 389/11
 Sentenza tal-Qorti tal-Ġustizzja (It-Tielet Awla) tas-6 ta’ Ottubru 2015 (talba għal deċiżjoni preliminari tal-High Court of Justice, Family Division (England and Wales) – ir-Renju Unit) – A vs B
 (Kawża C-489/14) (1)
 ((Rinviju għal deċiżjoni preliminari - Kooperazzjoni ġudizzjarja f’materji ċivili - Ġurisdizzjoni, rikonoxximent u eżekuzzjoni tas-sentenzi fi kwistjonijiet matrimonjali u kwistjonijiet ta’ responsabbiltà tal-ġenituri - Regolament (KE) Nru 2201/2003 - Lis alibi pendens - Artikoli 16 u 19(1) u (3) - Proċedura għal separazzjoni legali fl-ewwel Stat Membru u proċedura għal divorzju fit-tieni Stat Membru - Ġurisdizzjoni tal-qorti adita l-ewwel - Kunċett ta’ ġurisdizzjoni ‘stabbilita’ - Skadenza tal-ewwel proċedura u preżentata ta’ proċedura ġdida għal divorzju fl-ewwel Stat Membru - Konsegwenzi - Differenza fil-ħin bejn l-Istati Membri - Effetti fuq il-proċedura ta’ tressiq ta’ kawża quddiem qorti))
 (2015/C 389/12)
 Lingwa tal-kawża: l-Ingliż
 Qorti tar-rinviju
 High Court of Justice, Family Division (England and Wales)
 Partijiet fil-kawża prinċipali
 Rikorrenti: A
 Konvenut: B
 Dispożittiv
 Fir-rigward ta’ proċeduri għal separazzjoni legali u għal divorzju mibdija bejn l-istess partijiet quddiem qrati ta’ żewġ Stati Membri, l-Artikolu 19(1) u (3) tar-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 2201/2003, tas-27 ta’ Novembru 2003, dwar il-ġurisdizzjoni u r-rikonoxximent u l-infurzar ta’ sentenzi fi kwistjonijiet matrimonjali u kwistjonijiet ta’ responsabbilità tal-ġenituri, u li jirrevoka r-Regolament (KE) Nru 1347/2000, għandu jiġi interpretat fis-sens li, f’sitwazzjoni, bħal dik inkwistjoni fil-kawża prinċipali, fejn il-proċedura quddiem il-qorti adita l-ewwel fl-ewwel Stat Membru tiskadi wara li l-kawża titressaq quddiem it-tieni qorti fit-tieni Stat Membru, il-kriterji ta’ lis alibi pendens ma jibqgħux issodisfatti u, għaldaqstant, il-ġurisdizzjoni tal-qorti adita l-ewwel għandha titqies li ma hijiex stabbilita.
 (1) ĠU C 26, 26.1.2015.


text:
 30.4.2004
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 118/31
 DOMSTOLENS BESLUT
 (tredje avdelningen)
 den 1 april 2004
 i mål C-216/03 (begäran om förhandsavgörande från Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien): DLD Trading Company Import-Export, spol. s.r.o. mot Republiken Österrike (1)
 (Begäran om förhandsavgörande - Avvisning)
 (2004/C 118/57)
 Rättegångsspråk: tyska
 I mål C-216/03, angående en begäran enligt artikel 234 EG, från Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Österrike), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan DLD Trading Company Import-Export, spol. s.r.o. och Republiken Österrike, angående dels giltigheten av rådets förordning (EG) nr 3316/94 av den 22 december 1994 om ändring av rådets förordning (EG) nr 355/94 genom införande av ett tillfälligt undantag för Österrike beträffande tullbefrielse (EGT L 350, s. 12; svensk specialutgåva, område 2, volym 15, s. 3) och av rådets förordning (EG) nr 2744/98 av den 14 december 1998 om ändring av förordning (EG) nr 355/94 och om förlängning av det tillfälliga undantaget för Tyskland och Österrike (EGT L 345, s. 9) beträffande ”gemenskapsbestämmelser om tullbefrielse, särskilt rådets förordning (EEG) nr 918/83 av den 28 mars 1983 om upprättandet av ett gemenskapssystem för tullbefrielse (EGT L 105, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 3, s. 146) och principen om tullunion” och rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar, dels giltigheten av rådets direktiv 69/169/EEG av den 28 maj 1969 om harmonisering av lagstiftningen om befrielse från omsättningsskatter och punktskatter på varor som införs av resande (EGT L 133, s. 6; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 10) och beträffande ”nationella verkställighetsbestämmelser” rörande ”syftet att harmonisera omsättningsskatt och konsumtionsskatt i medlemsstaterna, att liberalisera och underlätta resandetrafiken med tredje land och att åstadkomma en balans mellan skattebefrielse och tullbefrielse inom resandetrafiken”, har domstolen (tredje avdelningen), sammansatt av avdelningsordföranden A. Rosas samt domarna R. Schintgen (referent) och N. Colneric; generaladvokat: J. Kokott; justitiesekreterare: R. Grass, den 1 april 2004 meddelat följande beslut:
 Begäran om förhandsavgörande av den 7 april 2003 från Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien avvisas.
 (1) EGT C 251, 18.10.2003.


type: other

text:
394/2016verze 0
 Sdělení č. 394/2016 Sb.Sdělení Ústavního soudu o přijetí stanoviska pléna Ústavního soudu ze dne 15. listopadu 2016 sp. zn. Pl. ÚS-st. 43/16 ve věci nepřípustnosti ústavní stížnosti proti usnesení, jímž se nepřipouští změna návrhu podle § 95 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění zákona č. 519/1991 Sb.
 Částka 160/2016
 Vyhlášené znění 07.12.2016 (verze 0)
 Plénum Ústavního soudu přijalo dne 15. listopadu 2016 pod sp. zn. Pl. ÚS-st. 43/16 ve složení Ludvík David, Jaroslav Fenyk, Josef Fiala, Jan Filip, Jaromír Jirsa, Tomáš Lichovník, Jan Musil, Pavel Rychetský, Vladimír Sládeček, Radovan Suchánek, Vojtěch Šimíček (soudce zpravodaj), David Uhlíř a Jiří Zemánek na návrh II. senátu Ústavního soudu podle ustanovení § 23 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve věci právního názoru II. senátu pro řízení vedené pod sp. zn. II. ÚS 1929/16, který se odchyluje od právního názoru Ústavního soudu vysloveného v nálezu ze dne 4. prosince 2002 sp. zn. IV. ÚS 157/02 (N 149/28 SbNU 347),
 Nevylučuje-li zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, změnu návrhu, popřípadě napadení nepřipuštění takové změny návrhu cestou odvolání, je ústavní stížnost směřující proti usnesení, jímž se nepřipouští změna návrhu podle § 95 odst. 2 občanského soudního řádu, nepřípustná podle § 75 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.
 1. Ústavní stížností, jež byla Ústavnímu soudu doručena dne 16. 6. 2016, se stěžovatel hlavní město Praha domáhá zrušení usnesení Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 5. 5. 2016 sp. zn. 15 C 53/2013, jímž nebyla připuštěna změna žaloby ve smyslu ustanovení § 95 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění zákona č. 519/1991 Sb., (dále též jen „o. s. ř.“). Ústavní stížnost tedy směřuje proti rozhodnutí, jež není konečným rozhodnutím ve věci samé.
 2. Při projednávání shora citované ústavní stížnosti II. senát Ústavního soudu zjistil, že dřívější judikatura zdejšího soudu týkající se přípustnosti ústavní stížnosti podané proti usnesení vydanému podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř. je nejednotná.
 3. Jedním ze zákonných předpokladů věcného projednání ústavní stížnosti totiž je, aby stěžovatel před jejím podáním vyčerpal všechny procesní prostředky, které mu zákon k ochraně jeho práva poskytuje [ustanovení § 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, (dále jen „zákon o Ústavním soudu“)]. Pakliže stěžovatel tyto prostředky před podáním ústavní stížnosti nevyužije, je jeho návrh nepřípustný (ustanovení § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu).
 4. V tomto případě však na jedné straně stojí nálezy, jimiž byla taková ústavní stížnost shledána přípustnou. Kromě nálezu ze dne 4. 12. 2002 sp. zn. IV. ÚS 157/02 (N 149/28 SbNU 347), zmíněného v záhlaví, se jedná např. o nález ze dne 9. 10. 2008 sp. zn. II. ÚS 801/08 (N 169/51 SbNU 79), nález ze dne 26. 4. 2012 sp. zn. I. ÚS 383/12 (N 93/65 SbNU 247), nález ze dne 7. 5. 2013 sp. zn. I. ÚS 4181/12 (N 79/69 SbNU 329), nález ze dne 21. 8. 2014 sp. zn. IV. ÚS 1324/14 (N 159/74 SbNU 369) a nález ze dne 21. 7. 2015 sp. zn. II. ÚS 3717/14 (veškerá rozhodnutí Ústavního soudu jsou dostupná též na http://nalus.usoud.cz).
 5. Věcně byla těmito nálezy napadená usnesení přezkoumávána pouze z hlediska práva na řádné odůvodnění soudního rozhodnutí (jako součásti práva na spravedlivý proces). Právní názor, podle něhož je ústavní stížnost proti rozhodnutí o nepřipuštění změny žaloby přípustná, nicméně z citovaných nálezů plyne pouze implicitně, neboť Ústavní soud se v žádném z nich otázce přípustnosti v odůvodnění blíže explicitně nevěnoval.
 6. Druhou skupinu v rámci relevantní judikatury Ústavního soudu tvoří usnesení, jimiž byly takové ústavní stížnosti odmítány jako nepřípustné. Jedná se příkladmo o usnesení ze dne 28. 6. 2016 sp. zn. II. ÚS 2151/15, usnesení ze dne 30. 6. 2016 sp. zn. II. ÚS 2674/14, usnesení ze dne 19. 1. 2016 sp. zn. IV. ÚS 3216/15, usnesení ze dne 14. 12. 2015 sp. zn. I. ÚS 3438/15, usnesení ze dne 6. 3. 2012 sp. zn. II. ÚS 382/12, usnesení ze dne 8. 9. 2011 sp. zn. III. ÚS 1976/11, usnesení ze dne 5. 8. 2011 sp. zn. III. ÚS 1990/11 či usnesení ze dne 27. 10. 2010 sp. zn. II. ÚS 2865/10.
 7. Protože rozhodující II. senát zastával názor, že ústavní stížnost směřující proti usnesení ve smyslu ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř. přípustná není, předložil věc podle ustanovení § 23 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, plénu Ústavního soudu s návrhem na přijetí stanoviska, kterým by byl překonán právní názor vyslovený ve shora citovaném nálezu sp. zn. IV. ÚS 157/02, resp. i v dalších shora citovaných nálezech.
 8. Nastavení přípustnosti ústavní stížnosti má v obecné rovině kořeny již v čl. 4 Ústavy České republiky (dále jen „Ústava“), podle něhož jsou základní práva a svobody pod ochranou soudní moci. Ústavní soud jako svébytná složka moci soudní je tak pouze jedním z orgánů veřejné moci, které jsou k ochraně základních práv a svobod ústavně povolány, a ochrana základních práv a svobod je tudíž funkcí, kterou sdílí s obecnými soudy. Vztah Ústavního soudu k obecným soudům při naplňování této funkce je pak vymezen nejen ústavním zakotvením jeho specifických pravomocí [srov. zejm. čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy], nýbrž i zákonnými podmínkami přípustnosti ústavní stížnosti.
 9. Zákonná úprava pak zcela v logice čl. 4 Ústavy vychází z principu tzv. subsidiarity ústavní stížnosti, který je konkrétně zachycen v ustanoveních § 72 odst. 3 a § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu. Podle těchto ustanovení je stěžovatel povinen vyčerpat před podáním ústavní stížnosti všechny procesní prostředky, které mu zákon k ochraně jeho práva poskytuje. Neučiní-li tak, je jeho ústavní stížnost nepřípustná. Toto nastavení přípustnosti ústavní stížnosti signalizuje, že rolí Ústavního soudu v řízení o ústavních stížnostech je být jakýmsi posledním garantem základních práv a svobod v rámci ústavního systému, a nikoliv orgánem, který vstupuje do probíhajících řízení v době, kdy se lze (efektivní) ochrany základních práv a svobod domoci jinými procesními prostředky v rámci řízení před obecnými soudy.
 10. Tato východiska odráží i ustálená judikatura Ústavního soudu, podle níž by ústavní stížností měla být napadána konečná a pravomocná meritorní rozhodnutí soudu, nikoliv též dílčí procesní rozhodnutí, i když jsou sama o sobě pravomocná (tedy přestože proti nim byly všechny dostupné opravné prostředky vyčerpány, pokud právní řád takové prostředky vůbec předvídá); ze stovek rozhodnutí k tomu srov. např. usnesení ze dne 29. 9. 2005 sp. zn. III. ÚS 292/05 (U 23/38 SbNU 587), usnesení ze dne 20. 6. 2016 sp. zn. II. ÚS 1725/16, usnesení ze dne 26. 7. 2016 sp. zn. IV. ÚS 2072/16 či usnesení ze dne 10. 5. 2016 sp. zn. I. ÚS 1026/16.
 11. Z tohoto obecného pravidla ovšem Ústavní soud činí i výjimky, které spočívají v možnosti napadnout i dílčí (typicky procesní) rozhodnutí v situaci, v níž řízení ve věci samé ještě neskončilo. Takový postup však s ohledem na shora uvedené přichází v úvahu toliko za současného splnění dvou podmínek (k tomu srov. např. usnesení ze dne 3. 3. 2016 sp. zn. IV. ÚS 3520/15, usnesení ze dne 25. 7. 2012 sp. zn. I. ÚS 1894/12, usnesení ze dne 6. 3. 2012 sp. zn. II. ÚS 382/12 či usnesení ze dne 5. 4. 2016 sp. zn. I. ÚS 843/16).
 12. Jednak musí být takové rozhodnutí způsobilé bezprostředně a citelně zasáhnout do ústavně zaručených základních práv či svobod stěžovatele. Tato podmínka ovšem reflektuje podstatu řízení o ústavní stížnosti, jíž je ochrana základních práv a svobod proti rozhodnutím, zásahům a opatřením orgánů veřejné moci.
 13. Druhou podmínkou přípustnosti ústavní stížnosti směřující proti takovému dílčímu procesnímu rozhodnutí pak je, že námitka porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod nemůže být v rámci dalšího řízení (např. při použití opravných prostředků proti meritorním rozhodnutím, včetně ústavní stížnosti) efektivně uplatněna. Smysl této podmínky tkví právě v důsledném provedení principu subsidiarity ústavní stížnosti, resp. role Ústavního soudu jako poslední „záchranné brzdy“ v rámci systému soudnictví.
 14. Při aplikaci těchto kritérií na rozhodnutí vydávaná podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř. dospěl Ústavní soud k závěru, že první podmínka přípustnosti v tomto případě naplněna je. Usnesení o nepřipuštění změny žaloby totiž je (v obecné rovině) způsobilé zasáhnout do základních práv a svobod, přinejmenším do práva na spravedlivý proces. Nálezy citované shora např. spatřovaly zásah do tohoto práva v nedostatečném odůvodnění rozhodnutí. Nadto lze za specifických podmínek uvažovat i o tom, že rozhodnutím o nepřipuštění změny žaloby může být zasaženo do práva na přístup k soudu.
 15. Podmínka druhá však splněna není. Jakkoliv sice Ústavní soud stricto sensu nepovažuje za efektivní opravný prostředek ve smyslu této podmínky možnost zahájit novou žalobou řízení v rozsahu, v němž nebyla změna původní žaloby připuštěna, lze námitky proti rozhodnutí o nepřipuštění změny žaloby uplatnit v rámci odvolání proti rozhodnutí ve věci samé, pokud původní žalobě nebylo vyhověno.
 16. Proti samotnému usnesení podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř. totiž odvolání přípustné není [§ 202 odst. 1 písm. d) o. s. ř.]. K tomu však Ústavní soud především uvádí, že při rozhodování podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř. je nezbytné trvat na tom, aby k němu docházelo neprodleně, jelikož v opačném případě by hrozilo zmaření hmotněprávních nároků žalobce. Jen takový postup totiž odpovídá „stanoveným postupům soudu“ ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.
 17. S ohledem na skutečnost, že toto rozhodnutí je způsobilé zasáhnout do práv jednotlivce, Ústavní soud považuje za ústavně souladný toliko takový výklad občanského soudního řádu, podle něhož odvolací soud v rámci řízení o odvolání proti rozhodnutí ve věci samé není vázán usnesením podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř. (byť formálně nezrušeným) a je oprávněn, resp. v případě uplatnění relevantní námitky [§ 205 odst. 2 písm. c), g) o. s. ř.] povinen, rozhodnutí o nepřipuštění změny žaloby v plném rozsahu přezkoumat. Účastník řízení má ostatně možnost postupovat v intencích ustanovení § 95 o. s. ř. i v odvolacím řízení, neboť systém neúplné apelace brání pouze tomu, aby mohl být v odvolacím řízení uplatněn nový nárok, který nemá žádnou skutkovou souvislost s dříve uplatněným nárokem. Podle ustálené judikatury Nejvyššího soudu (viz např. rozsudek ze dne 30. 8. 2001 sp. zn. 21 Cdo 2502/2000) „změnit žalobu může žalobce za podmínek uvedených v ustanovení § 95 o. s. ř. také za odvolacího řízení (srov. § 211 o. s. ř.), ledaže by změnou žaloby uplatňoval nový nárok, tj. nárok, který nemá žádnou skutkovou souvislost s dříve (původně) uplatněným nárokem (viz rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 8. 1. 1998 sp. zn. 2 Cdon 753/97, uveřejněný pod č. 56 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 1998). O změně žaloby musí odvolací soud vždy rozhodnout; dokud tak neučiní, nemůže o změněné žalobě jednat a rozhodovat.“
 18. Z uvedeného tedy plyne, že se účastník řízení může proti nepřipuštění změny návrhu podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř. podle okolností konkrétního případu bránit jednak 1. tím, že podá návrh (žalobu) nový, dále 2. může napadnout nepřipuštění návrhu v odvolání podaném ve věci samé a konečně není vyloučeno ani 3. podání změny návrhu přímo odvolacímu soudu.
 19. Ochrana práv, která je jednotlivci takto poskytnuta v rámci odvolacího řízení, má zároveň potenciál být výrazně efektivnější než ochrana, kterou by mohl poskytnout sám Ústavní soud v řízení o ústavní stížnosti. Zatímco totiž odvolací soud může v plném rozsahu přezkoumat správnost postupu soudu prvního stupně, Ústavní soud se může zabývat toliko tím, zda bylo napadeným rozhodnutím porušeno určité základní právo či svoboda. V tomto kontextu lze ostatně pro ilustraci odkázat i na nálezy Ústavního soudu citované shora, jimiž nebylo řešeno jádro problému, nýbrž pouze otázka, zda bylo napadené usnesení řádně odůvodněno. Již z toho je patrné, že věcné projednání ústavní stížnosti směřující proti rozhodnutí o nepřipuštění změny žaloby je nejen v rozporu s principem subsidiarity ústavní stížnosti, nýbrž je ve své podstatě i nepříliš efektivní a ochrana, kterou nakonec Ústavní soud poskytuje, je daleko více virtuální než skutečně reálnou.
 20. Právě uvedené pochopitelně nelze vztáhnout na řízení v tzv. bagatelních věcech, v nichž odvolání proti rozhodnutí ve věci samé není přípustné. Ani ve vztahu k nim ovšem není namístě projednávat ústavní stížnost směřující přímo proti usnesení o nepřipuštění změny žaloby, neboť námitky proti němu lze uplatnit v rámci ústavní stížnosti proti konečnému meritornímu rozhodnutí. Efektivita ochrany poskytované Ústavním soudem bude přitom srovnatelná se situací, v níž by Ústavní soud připustil již stížnost proti samotnému rozhodnutí podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř.
 21. Ze shora uvedených důvodů dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost směřující proti usnesení, jímž se nepřipouští změna žaloby podle ustanovení § 95 odst. 2 o. s. ř., je nepřípustná ve smyslu ustanovení § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu. Proti tomuto usnesení lze totiž brojit efektivními prostředky ochrany práv v rámci systému obecného soudnictví. Proto Ústavní soud rozhodl tak, jak je ve výroku uvedeno, a stanoviskem podle ustanovení § 23 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, překonal právní názor obsažený v nálezu sp. zn. IV. ÚS 157/02 ze dne 4. 12. 2002 (N 149/28 SbNU 347) a v dalších shora citovaných nálezech.
 22. S ohledem na skutečnost, že právní názor obsažený v tomto stanovisku představuje tzv. judikatorní odklon, který by se mohl negativně projevit u těch ústavních stížností, které již byly podány a které nezřídka vycházely z právního názoru obsaženého ve shora citované nálezové judikatuře, a stěžovatelé proto legitimně očekávali, že se jimi bude Ústavní soud zabývat věcně, použije se teprve na ústavní stížnosti podané k Ústavnímu soudu dnem následujícím po dni vyhlášení stanoviska ve Sbírce zákonů.
 Odlišná stanoviska podle § 14 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, zaujali ke stanovisku pléna soudci Pavel Rychetský a David Uhlíř.


text:
URANTIA RAAMAT, 150. Kiri. Kolmas jutlustamisreis
 URANTIA RAAMAT - 150. Kiri. Kolmas jutlustamisreis
 150. Kiri. Kolmas jutlustamisreis
 § 1. Naisevangelistide rühm
 § 2. Peatus Magdalas
 § 3. Sabat Tibeerias
 § 4. Apostleid kahekaupa lähetamine
 § 5. Mida ma pean tegema, et saada päästetud?
 § 6. Õhtused õppetunnid
 § 7. Viibimine Naatsaretis
 § 8. Sabatiteenistus
 § 9. Naatsaret hülgab Jeesuse
 150:0.1 (1678.1) PÜHAPÄEvA, 16. jaanuari õhtul 29. aastal pKr jõudis Betsaidasse Abner koos Johannese apostlitega ning alustas Andrease ja Jeesuse apostlitega järgmisel päeval ühiseid nõupidamisi. Abner ja tema kaaslased seadsid oma keskuse sisse hebronis ja tavatsesid käia aeg-ajalt Betsaidas nõu pidamas.
 150:0.2 (1678.2) Paljude sel ühisnõupidamisel kõne all olnud küsimuste seas arutati haigete võidmist tervendamispalvete ajal teatavat liiki õlidega. Jeesus keeldus jälle aruteludel osalemast ja nende käigus tehtud järelduste kohta oma arvamust avaldamast. Johannese apostlid olid haigete ja vaevatute eest hoolitsemisel alati kasutanud võidmisõli ja püüdsid seda tava mõlemas rühmas juurutada, kuid Jeesuse apostlid keeldusid end selle korraga sidumast.
 150:0.3 (1678.3) Teisipäeval, 18. jaanuaril ühinesid nende kahekümne neljaga Betsaidas Sebedeuse majas enne nende lähetamist kolmandale jutlustamisreisile Galileasse ka läbiproovitud evangelistid, keda oli ligikaudu seitsekümmend viis. See kolmas misjoniretk kestis seitse nädalat.
 150:0.4 (1678.4) Evangelistid saadeti välja viieliikmeliste rühmadena, kusjuures Jeesus reisis enamasti koos kaheteistkümnega ja apostlid käisid vajaduse korral kahekaupa uskujaid ristimas. Abner ja ta kaaslased töötasid samuti peaaegu kolm nädalat koos evangelistide rühmaga, andes neile nõu ja ristides uskujaid. Nad külastasid Magdalat, Tibeeriat, Naatsaretti ja kõiki Galilea kesk- ja lõunaosa põhilisi linnu ning külasid, kõiki varem külastatud kohti ja palju muid paiku. See oli nende viimane sõnum Galileale, kui mitte arvestada piirkonna põhjapoolsemaid osi.
 1. Naisevangelistide rühm
 150:1.1 (1678.5) Kõigist Jeesuse maise elujärgu julgetest sammudest oli kõige hämmastavam tema ootamatu teade 16. jaanuari õhtul: „homme valime taevariigi hoolekandetööks välja kümme naist.” Kahenädalase puhkuse algul, mil apostlid ja evangelistid olid Betsaidast puhkusele siirdunud, palus Jeesus Taavetil koguda vanemad koju tagasi ja läkitada sõnumitoojad kutsuma Betsaidasse kümmet vaga naist, kes olid teeninud endise laagri haldamisel ja telkhaiglas. Need naised olid kõik kuulnud noortele evangelistidele antud õpetusi, kuid ei neile ega nende õpetajatele polnud kunagi pähe tulnud, et Jeesus võiks söandada läkitada naisi õpetama taevariigi evangeeliumi ja hoolitsema haigete eest. Need kümme Jeesuse valitud ja lähetatud naist olid Naatsareti sünagoogi endise hazani tütar Susanna, herodes Antipase varahoidja Kuusa naine Johanna, rikka Tibeeria ja Sepphorise juudi tütar Eliisabet, Andrease ja Peetruse vanim õde Marta, Meistri lihase venna Juuda naiseõde Raahel, Süüria arsti Elmani tütar Nasanta, apostel Tooma nõbu Milha, Matteus Leevi vanim tütar Rutt, Rooma tsentuurio tütar Celta ja Agaman, lesknaine Damaskusest. hiljem lisas Jeesus sellesse rühma veel kaks naist — Maarja Magdaleena ja Arimaatia Joosepi tütre Rebeka.
 150:1.2 (1679.1) Jeesus käskis neil naistel ise oma tööd korraldada ja Juudal neile varustuse ning kandeloomade jaoks raha anda. Need kümme valisid Susanna oma juhiks ja Johanna varahoidjaks. Sellest ajast hankisid nad kogu vajaliku raha ise ega pidanud enam kunagi Juudalt toetust küsima.
 150:1.3 (1679.2) Tol ajal, mil naisi ei lubatud isegi sünagoogi peapõrandale (nad pidid jääma naisterõdule), oli väga üllatav näha, et nad on tunnistatud uue taevariigi evangeeliumi volitatud õpetajateks. Kui Jeesus need kümme naist evangeeliumi õpetama ja hoolekandetööd tegema lähetas, tegi ta neile ülesandeks kuulutada naiste emantsipatsiooni, mis vabastaks alatiseks kõik naised; mees ei tohtinud enam naist endast vaimselt madalamaks pidada. See oli selge šokk isegi kaheteistkümnele apostlile. Ehkki nad olid korduvalt kuulnud Meistrit ütlemas, et „taevariigis pole ei rikkaid ega vaeseid, vabu ega seotuid, mehi ega naisi, kõik on võrdselt Jumala pojad ja tütred”, jäid nad täiesti keeletuks, kui Jeesus tegi ametliku ettepaneku lähetada need kümme naist usuõpetajateks ja võtta nad isegi endaga reisile kaasa. See samm ajas ärevile kogu riigi ja Jeesuse vaenlased lõikasid selle pealt suurt kasu, kuid naised, kes headesse uudistesse uskusid, toetasid kõikjal oma väljavalitud õdesid ning väljendasid kindla sõnaga oma heakskiitu sellele naise koha tunnistamisele usualases töös. Naiste vabastamine, nende põhjendatud tunnustamine apostlite poolt toimus kohe pärast Meistri lahkumist, ehkki hilisemad põlvkonnad langesid taas tagasi vanade tavade juurde. Ristiusu kiriku varastel aegadel nimetati naisõpetajaid ja -hoolekandjaid diakonissideks ning neid tunnustati kõikjal. Aga Paulus tunnistas säärast tõsiasja küll teoreetiliselt, kuid ei võtnud kunagi omaks kui isiklikku suhtumist ja tal oli raske seda praktikas rakendada.
 2. Peatus Magdalas
 150:2.1 (1679.3) Kui apostlirühm Betsaidast teele asus, reisisid naised teiste taga. Koosolekutel istusid nad alati kõik koos ees, kõnelejast paremal. üha enam naisi oli hakanud taevariigi evangeeliumisse uskuma ja kui nad olid soovinud Jeesuse või mõne apostliga isiklikult vestelda, oli see tekitanud palju probleeme ja lõputult kimbatust. Nüüd oli kõik muutunud. Kui mõni naisuskuja soovis Meistrit näha või apostlitega rääkida, läks ta Susanna juurde ning sai koos kellegagi kaheteistkümnest naisevangelistist minna kohe Meistri või mõne tema apostli jutule.
 150:2.2 (1680.1) Magdalas tõestasid naised esmakordselt oma kasulikkust ja õigustasid enese valimise tarkust. Andreas oli kehtestanud oma kaaslastele isiklikuks tööks naistega, eriti kahtlase mainega naistega, ranged reeglid. Kui see rühm Magdalasse jõudis, said kümme naisevangelisti vabad käed, sisenemaks pahelistesse linnaosadesse ja jutlustamaks häid uudiseid kõigile nende elanikele. Ning haigeid külastades jõudsid need naised oma haigetele õdedele väga lähedale. Nende kümne naise hoolekande tulemusena (hiljem tunti neid kaheteistkümne naisena) võideti Maarja Magdaleena selles paigas taevariiki. Maarjat olid tabanud paljud õnnetused ja ta oli teinud ohtrasti vigu, mis määras lugupeetud ühiskonnaliikmete suhtumise temasse, ja nii oli see naine leidnud end ühes Magdala jumalavallatutest linnaosadest. Marta ja Raahel selgitasid Maarjale, et taevariigi väravad on avatud ka temasugustele. Maarja uskus häid uudiseid ja Peetrus ristis ta järgmisel päeval.
 150:2.3 (1680.2) Maarja Magdaleenast sai selle kaheteistkümnest naisevangelistist koosneva rühma kõige tegusam õpetaja. Umbes neli nädalat pärast tema pöördumist suunati ta koos Rebekaga teenistusse Jotapatasse. Nii nagu teised selle rühma liikmed, jätkasid ka Maarja ja Rebeka õpetamist kuni Jeesuse maise elu lõpuni, töötades ustavalt ja tõhusalt oma rõhutud õdede valgustamiseks ja nende meele ülendamiseks. Jeesuse eludraama viimase traagilise episoodi ajal, mil kõik apostlid peale ühe olid põgenenud, viibisid need naised viimseni kohal ja ükski neist ei öelnud temast lahti ega reetnud teda.
 3. Sabat Tibeerias
 150:3.1 (1680.3) Andreas oli teinud Jeesuse juhiste kohaselt apostlirühma sabatiteenistuste pidamise naiste ülesandeks. See tähendas muidugi seda, et neid teenistusi ei saanud pidada uues sünagoogis. Naised valisid Johanna sündmust juhtima ja koosolek toimus herodese uue palee banketisaalis, sest herodes viibis tol ajal Juliases, Pereas asuvas residentsis. Johanna luges pühakirjast naiste töö kohta Iisraeli usuelus, viidates Mirjamile, Deboorale, Estrile ja teistele.
 150:3.2 (1680.4) Sel õhtul hiljem pidas Jeesus ühendatud rühmale mälestusväärse loengu „Maagiast ja ebausust”. Tol ajal peeti mõne ereda ja arvatavalt uue tähe ilmumist märgiks, et maa peal on sündinud suur inimene. Et sellist tähte oligi hiljuti nähtud, küsis Andreas Jeesuselt, kas need uskumused on põhjendatud. Meister arutles oma vastuses Andrease küsimusele pikalt ja põhjalikult inimliku ebausu teemal. Jeesuse jutust võib nüüdisaegses sõnastuses teha järgmise kokkuvõtte:
 150:3.3 (1680.5) 1. taevatähtede liikumisteedel pole mitte midagi ühist inimelu sündmustega maa peal. Astronoomia on õige teadus, aga astroloogia on ebausklike eksimuste kogum, mis taevariigi evangeeliumisse ei sobi;
 150:3.4 (1680.6) 2. hiljuti tapetud looma siseorganite uurimine ei ilmuta mitte midagi ei ilma, tulevikusündmuste ega inimsuhete kohta;
 150:3.5 (1680.7) 3. surnute vaimud ei tule tagasi suhtlema oma peredega ega kunagiste veel elavate sõpradega;
 150:3.6 (1681.1) 4. amuletid ja reliikviad ei suuda ravida haigusi, tõrjuda eemale õnnetusi ja mõjutada kurje vaime; usk kõigisse niisugustesse vaimse maailma mõjutamise ainelistesse vahenditesse pole midagi muud kui suur ebausk;
 150:3.7 (1681.2) 5. liisuheitmine võib olla küll mugav viis paljude pisiprobleemide lahendamiseks, kuid selle meetodiga ei saa kindlaks määrata jumalikku tahet. Selle tulemused sõltuvad puhtainelistest juhustest. Ainus suhtlemisvahend vaimse maailmaga on inimkonnale annetatud vaim, sisimas elav Isa vaim koos Poja väljavalatud vaimuga ja Lõpmatu vaimu kõikjalviibiva mõjuga;
 150:3.8 (1681.3) 6. ennustamine, võlumine ja nõidus on harimatu meele ebausk nagu maagia pettekujutlusedki. Usk õnnearvudesse ning headesse ja halbadesse ennetesse ei ole muud kui alusetu ebausk;
 150:3.9 (1681.4) 7. unenägude tõlgendamine on suures osas ebausklik ja alusetu harimatute fantastiliste spekulatsioonide süsteem. Taevariigi evangeeliumil ei tohi algelise religiooni ennustajatest preestritega olla midagi ühist;
 150:3.10 (1681.5) 8. savist, puidust või metallist ainelistes sümbolites ei saa elada häid ega kurje vaime; iidolid ei ole midagi muud kui vaid materjal, millest nad on valmistatud;
 150:3.11 (1681.6) 9. nõidade, maagide ja võlurite võtted pärinevad egiptlaste, assüürlaste, babüloonlaste ja iidsete kaananlaste ebauskudest. Amuletid ja igat liiki loitsud on kasutud heade vaimude kaitse võitmiseks ja oletatavate halbade vaimude eemaletõrjumiseks;
 150:3.12 (1681.7) 10. ta paljastas ja mõistis hukka nende usu lausumissõnadesse, tuleproovidesse, äranõidumisse, needmisse, märkidesse, alrauni juurtesse, nöörisõlmedesse ja ülejäänud harimatusse ning orjastavasse ebaususse.
 4. Apostleid kahekaupa lähetamine
 150:4.1 (1681.8) Järgmisel õhtul kogus Jeesus kokku kaksteist apostlit, Johannese apostlid ja äsja ametisse määratud naisterühma ning ütles neile: „Nagu ise näete, on lõikust palju, töötegijaid aga vähe. Palugem siis kõik lõikuse Issandat, et ta saadaks töötegijaid välja oma lõikusele. Ma jään siia nooremaid õpetajaid lohutama ja õpetama, kuid saadan vanemad kahekaupa välja, et nad jõuaksid kiiresti kõikjale üle Galilea jutlustama taevariigi evangeeliumi, nii kaua kui seda on veel sobiv ja rahulik teha.” Siis määras ta apostlid paaridesse, nagu tema neid soovis välja saata: Andreas ja Peetrus, Jaakobus ja Johannes Sebedeus, Filippus ja Naatanael, Toomas ja Matteus, Jaakobus ja Juudas Alfeus, seloot Siimon ja Juudas Iskariot.
 150:4.2 (1681.9) Jeesus leppis kaheteistkümnega kokku, et nad kohtuvad Naatsaretis, ja ütles neile hüvastijätuks: „ärge minge sellel misjoniretkel ühessegi paganate linna ega Samaariasse, vaid hoopis Iisraeli koja kadunud lammaste juurde. Jutlustage taevariigi evangeeliumi ja kuulutage päästvat tõde, et inimene on Jumala poeg. Pidage meeles, et jünger on vaevalt üle oma meistrist või teener oma isandast. Jüngrile piisab, kui ta on oma meistriga võrdne ja teenrile piisab isandasarnaseks saamisest. Kui mõned inimesed on söandanud nimetada pereisandat Peltsebuli kaaslaseks, kui palju enam viitavad nad nii siis tema perele! Ent ärge kartke neid uskmatuid vaenlasi. Ma kuulutan teile, et pole midagi kinnikaetut, mis ei tuleks ilmsiks, ega peidetut, mida ei saadaks teada. Mis ma olen teile omavahel õpetanud, seda jutlustage targalt avalikkusele. Mis ma olen teile toas ilmutanud, seda kuulutage õigel ajal katustelt. Ja ma ütlen teile, mu sõbrad ja jüngrid, ärge kartke neid, kes ihu tapavad, hinge ei suuda nad tappa; pigem usaldage Teda, kes on võimeline toetama ihu ja päästma hinge.
 150:4.3 (1682.1) Eks müüda ju kaks varblast veeringu eest? Ja ometi ei lange ükski neist maha Jumala teadmata. Kas te siis ei tea, et kõik teie juuksekarvadki on loetud? ärge siis kartke, te olete enam väärt kui palju varblasi. ärge häbenege minu õpetust; minge kuulutama rahu ja head tahet, kuid ärge arvake, et teie jutlustamine toob alati kaasa rahu. Ma tulin tooma maa peale rahu, aga kui inimesed minu kingituse tagasi lükkavad, tekivad lahkhelid ja rahutused. Kui kogu pere võtab taevariigi evangee liumi vastu, valitseb seal majas tõeline rahu; kui aga mõned perest astuvad taevariiki, teised aga evangeeliumi tagasi lükkavad, võib see lõhenemine tekitada ainult muret ja kurvastust. Tehke tõsist tööd kogu pere päästmiseks, et inimese vaenlasteks ei saaks tema enda kodakondsed. Kui aga olete iga pere kõigi liikmete heaks endast parima andnud, siis kuulutan ma teile, et see, kes oma isa või ema armastab rohkem kui seda evangeeliumi, ei ole taevariiki väärt.”
 150:4.4 (1682.2) Kui kaksteist olid neid sõnu kuulnud, valmistusid nad teele asuma. Ja nad ei saanud uuesti kokku enne, kui kogunesid Naatsaretti Jeesuse ja teiste jüngritega kohtuma, nii nagu Meister oli korraldanud.
 5. Mida ma pean tegema, et saada päästetud?
 150:5.1 (1682.3) Ühel õhtul Suunemis, kui Johannese apostlid olid hebronisse tagasi läinud ja Jeesuse apostlid olid kahekaupa välja saadetud, Meister aga õpetas kahtteistkümmet nooremat evangelisti, kes töötasid Jaakobi juhendamisel koos kaheteistkümne naisega, esitas Raahel Jeesusele niisuguse küsimuse: „Meister, mismoodi vastata, kui naised küsivad meilt, mida nad peavad tegema, et päästetud saada?” Kui Jeesus oli küsimuse ära kuulanud, vastas ta:
 150:5.2 (1682.4) „Kui mehed ja naised küsivad, mida teha, et päästetud saada, peate vastama: uskuge seda taevariigi evangeeliumi, võtke vastu jumalik andestus. Tunnistage usuga oma sisimas elavat Jumala vaimu, kelle vastuvõtmine teeb teist Jumala pojad. Kas te pole siis lugenud pühakirjast: „üksnes Issandas on õiglus ja jõud.” Samuti kohta, kus mu Isa ütleb: „Minu õiglus ligineb, ilmub mu pääste ja mu käsivarred embavad oma rahvast.” „Mu hing rõõmustab väga mu Issanda armastuses, sest tema on mind riietanud päästeriietega ja katnud mind oma õigluse rüüga.” Kas te pole lugenud Isa kohta sedagi, et tema „nimi, millega teda hüütakse, on Issand, meie õiglus”. „võta seljast eneseõigustuse määrdunud räbalad ja riieta mu poeg jumaliku õigluse ja igavese pääsemise riietesse.” On igavesti tõsi, et „õiglane elab oma usu abil”. Sissepääs Isa taevariiki on täiesti vaba, kuid edenemine — kasvamine armus — on oluline selles püsimiseks.
 150:5.3 (1682.5) Pääsemine on Isa kingitus, mida ilmutavad tema Pojad. Kui te selle usu kaudu vastu võtate, saate osaks jumalikust olemusest, Jumala pojaks või tütreks. Usu kaudu mõistetakse teid õigeks; usu abil te pääsete; ning sellesama usu läbi liigute igavesti edasi üha lähemale jumalikule täiuslikkusele. Aabrahami õigustas tema usk ja Melkisedeki õpetuste kaudu sai ta teadlikuks pääsemisest. Seesama usk on ajastute jooksul päästnud inimpoegi, kuid nüüd on tulnud Isa enda Poeg pääsemist reaalsemaks ja vastuvõetavamaks tegema.”
 150:5.4 (1683.1) Kui Jeesus lõpetas, väljendasid kõik, kes neid armulisi sõnu olid kuulnud, oma suurt rõõmu, ja läksid järgnevatel päevadel kuulutama evangeeliumi uue jõu, energia ja entusiasmiga. Ja naised rõõmustasid veelgi enam, teades, et neidki on arvatud maapealse taevariigi rajamise kavadesse.
 150:5.5 (1683.2) Selle viimase esinemise kokkuvõtteks ütles Jeesus: „Pääsemist ei saa osta, õiglust ei saa ära teenida. Pääsemine on Jumala kingitus ja õiglus on taevariigi pojaseisuse vaimust sündinud elu loomulik vili. Teid ei päästeta mitte teie õige elu pärast, pigem elate te õiget elu sellepärast, et teid on juba päästetud: te olete tunnistanud pojaseisust Jumala kingitusena ja teenimist taevariigis maise elu ülima rõõmuna. Kui inimesed usuvad seda evangeeliumi, mis on Jumala headuse ilmutus, ajendab see neid vaba tahtlikult kõiki teadaolevaid patte kahetsema. Pojaseisuse teostumine on ühildamatu sooviga teha pattu. Taevariiki uskujad janunevad õigluse ja jumaliku täiuslikkuse järele.”
 6. Õhtused õppetunnid
 150:6.1 (1683.3) Õhtustel aruteludel kõneles Jeesus paljudel teemadel. ülejäänud reisil — enne kui nad kõik taas Naatsaretis kohtusid — rääkis ta teemadel „Jumala armastus”, „Unenäod ja nägemused”, „Pahatahtlikkus”, „Alandlikkus ja vagurus”, „Julgus ja ustavus”, „Muusika ja palveldamine”, „Teenimine ja kuulekus”, „Uhkus ja upsakus”, „Andeksandmise seos kahetsusega”, „Rahu ja täiuslikkus”, „Paheline jutt ja kadedus”, „Pahe, patt ja kiusatus”, „Kahtlused ja uskmatus”, „Tarkus ja palveldamine”. Kui vanemad apostlid olid ära, osalesid need nooremate meeste ja naiste rühmad aruteludel Meistriga palju vabamalt.
 150:6.2 (1683.4) Veetnud paar-kolm päeva ühe kaheteistkümneliikmelise evangelistide rühmaga, asus Jeesus tööle mõne teise rühmaga, saanud nende töötajate asukohast teada Taaveti sõnumitoojatelt. Et see oli naiste esimene reis, viibisid nad üsna palju koos Jeesusega. Iga rühm sai sõnumitoojate teenistuse kaudu reisi kulgemisest põhjalikku teavet ja uudiste kuulmine teistest rühmadest oli neile hajutatud ja eraldi töötajatele alati väga julgustav.
 150:6.3 (1683.5) Enne lahkuminekut oli kokku lepitud, et kaksteist apostlit kogunevad koos evangelistide ja naiskorpusega reedel, 4. märtsil Naatsaretti, et seal Meistriga kohtuda. Nii hakkasidki need apostlite ja evangelistide rühmad sel ajal Galilea kesk- ja lõunaosast suunduma Naatsareti poole. Pärastlõunaks olid ka viimastena saabunud Andreas ja Peetrus jõudnud laagrisse, mille esimesed saabunud olid linnast põhja pool asuvates mägedes valmis seadnud. Ja see oli esimene kord, mil Jeesus külastas pärast oma avaliku teenistuse algust Naatsaretti.
 7. Viibimine Naatsaretis
 150:7.1 (1683.6) Jeesus kõndis tol reede õhtupoolikul Naatsaretis ringi, ilma et keegi oleks teda tähele pannud või ära tundnud. Ta möödus oma lapsepõlvekodust ja puusepatöökojast ning veetis pool tundi mäel, kus talle oli poisina nii väga meeldinud olla. Pärast seda päeva, mil Johannes oli ta Jordanis ristinud, polnud Inimese Pojal kunagi olnud hinges nii suurt inimlike emotsioonide tulva. Mäelt alla tulles kuulis ta tuttavaid pasunahüüde päikeseloojangut kuulutamas, nagu ta seda oli poisina Naatsaretis kasvades nii palju kordi kuulnud. Enne laagrisse tagasipöördumist kõndis ta mööda sünagoogist, kus oli koolis käinud, ja talle meenusid paljud lapsepõlveaja mälestused. Jeesus oli päeval saatnud Tooma sünagoogi ülema juurde kokku leppima jutlustamist sabatihommikusel teenistusel.
 150:7.2 (1684.1) Naatsareti rahvale polnud kunagi olnud iseloomulik vagadus ja õiglased eluviisid. Aastate möödudes saastas seda küla üha enam lähedalasuva Sepphorise kombelõtvus. Kogu Jeesuse lapse- ja noorukiea oli Naatsaretis temasse mitmeti suhtutud, talle oli pahaks pandud ka elama asumist Kapernauma. Naatsareti elanikud olid küll oma endise puusepa tegemistest palju kuulnud, kuid olid solvunud, et ta ei olnud oma varastel jutlustamisreisidel kunagi kodukülla jõudnud. Nad olid küll kuulnud Jeesuse kuulsusest, kuid enamik kodanikke olid vihased, et ta polnud ühtki oma suurt tegu teinud lapsepõlvelinnas. Naatsareti elanikud olid kuude kaupa Jeesuse üle väga palju arutlenud, kuid nende suhtumine temasse oli üldiselt tõrjuv.
 150:7.3 (1684.2) Nii ei leidnudki Meister eest mitte tervitusi tema kojusaabumise puhul, vaid selgelt vaenuliku ja silmakirjaliku õhkkonna. See polnud aga veel kõik. Teades, et ta kavatseb selle sabatipäeva Naatsaretis veeta, ja oletades, et ta kõneleb sünagoogis, olid ta vaenlased palganud hulga jõhkraid ja tahumatuid mehi teda ründama ja igal võimalikul viisil tülitama.
 150:7.4 (1684.3) Enamik Jeesuse vanemaid sõpru, kaasa arvatud teda lapsena narruseni armastanud hazanist õpetaja, oli surnud või Naatsaretist lahkunud, ja noorem põlvkond kaldus vaatama tema kuulsust suure kadedusega. Nad ei mäletanud enam tema varast pühendumist oma isa perele, vaid kritiseerisid teravalt seda, et ta polnud külastanud oma Naatsaretis elavat venda ja abiellunud õdesid. Jeesuse perekonna suhtumine temasse oli elanike lahkusetut hoiakut veelgi süvendanud. Ortodokssed juudid söandasid Jeesust kritiseerida isegi sellepärast, et ta kõndis tol sabatihommikul sünagoogi poole liiga kiirel sammul.
 8. Sabatiteenistus
 150:8.1 (1684.4) Sabatipäev oli ilus ja kõik Naatsaretis, nii sõbrad kui ka vaenlased, tulid sünagoogi oma linna endist kodanikku kuulama. Paljud apostlidki pidid jääma sünagoogi ukse taha, sest kõik kokkutulnud ei mahtunud sisse. Jeesus oli noorukina sageli selles palveldamispaigas kõnelnud, aga kui sünagoogi ülem ulatas talle tol hommikul pühakirjarulli, millest pühakirja õpetusi lugeda, ei olnud ühelgi kohalolijal meeles, et see on sama käsikiri, mille ta oli ise sünagoogile kinkinud.
 150:8.2 (1684.5) Tolle päeva teenistus peeti täpselt samamoodi nagu siis, kui Jeesus oli poisina teenistustel viibinud. Ta astus koos sünagoogi ülemaga ette ja teenistust alustati kahe palvega: „Õnnistatud on Issand, maailma Kuningas, kes moodustab valguse ja loob pimeduse, kes teeb rahu ja on kõige looja; kes annab oma halastuses valgust maale ja kõigile, kes selle peal elavad, ning uuendab oma headuses oma loometöid päev-päevalt ja iga päev. Õnnistatud olgu meie Issand Jumal oma kätetöö auhiilguse pärast ja oma valgustava ja kiiduväärt valguse pärast. Sela. Õnnistatud on meie Issand Jumal, kes on loonud valguse.”
 150:8.3 (1685.1) Pärast hetkelist pausi palvetasid nad jälle: „Meie Issand Jumal on armastanud meid suure armastusega ja haletsenud meid suure ülevoolava kahjutundega, meie Isa ja meie Kuningas, meie isade pärast, kes temasse uskusid. Sa õpetasid neile eluseadusi, halasta meile ja õpeta ka meid. valgusta meie silmi seaduse suhtes; lase meie südameil avaneda sinu käsuseadustele; ühenda meie südamed sinu nime armastama ja kartma, et me ei pea häbenema lõputus maailmas. Sest sina oled Jumal, kes valmistab ette pääsemise, ja sa oled valinud meid kõigi rahvaste ja keelte seast ja sa oled toonud meid tões oma suure nime — sela — juurde, et me saaksime armastavalt sinu ühtsust kiita. Õnnistatud olgu Issand, kes armastusega valis oma rahvaks Iisraeli rahva.”
 150:8.4 (1685.2) Siis luges kogudus ette juudi usutunnistuse shema. See rituaal seisnes seaduste arvukate lõikude kordamises ja näitas, et palveldajad on enda peale võtnud taevariigi koorma, samuti päeva ja öö suhtes kehtivate käskude koorma.
 150:8.5 (1685.3) Ning siis järgnes kolmas palve: „Tõsi on, et sina oled Jahve, meie ja meie isade Jumal; meie ja meie isade Kuningas; meie ja meie isade Päästja; meie Looja ja meie pääsemise kindel kalju; meie abi ja vabastaja. Sinu nimi on pärit igavikust ja sinu kõrval pole teist Jumalat. Päästetud laulsid järve kaldal sinu nimega uut laulu; nad kõik kiitsid sind ja tunnistasid sind Kuningana ja ütlesid: Jahve valitsegu lõputut maailma. Õnnistatud olgu Issand, kes päästab Iisraeli.”
 150:8.6 (1685.4) Siis asus sünagoogi ülem oma kohale seaduselaeka ehk kirstu ette, milles olid pühad ürikud, ja alustas üheksateistkümne kiidu- ehk õnnistuspalve lugemist. Ent sel korral oli õigem teenistust lühendada, et väljapaistval külalisel oleks oma esinemiseks rohkem aega; seepärast loeti ette vaid esimene ja viimane õnnistuspalve. Esimene oli: „Õnnistatud olgu meie Issand Jumal ja meie isade Jumal, Aabrahami Jumal ja Iisaki Jumal ja Jaakobi Jumal; suur, vägev ja hirmuäratav Jumal, kes ilmutab halastust ja headust, kes on kõige looja, kes mäletab meie isadele antud heldeid lubadusi ja toob omaenda nime pärast armastusega päästja nende laste lastele. Oo Kuningas, aitaja, päästja ja kilp! Õnnistatud oled sa, oo Jahve, Aabrahami kilp.”
 150:8.7 (1685.5) Sellele järgnes viimane õnnistuspalve: „Oo, anna oma Iisraeli rahvale igavesti suurt rahu, sest sina oled Kuningas ja kogu rahu Issand. Ning sinu silmis on hea õnnistada Iisraeli igal ajal ja igal tunnil rahuga. Õnnistatud oled sa, Jahve, kes õnnistad oma Iisraeli rahvast rahuga.” Kogudus ei vaadanud aga sugugi õnnistuspalveid lugevat ülemat. Pärast õnnistuspalvet pakkus hazan välja selleks puhuks sobiva mitteametliku palve ja kui sellega oli lõpule jõutud, ütles kogu kogudus temaga koos aamen.
 150:8.8 (1685.6) Siis läks hazan seaduselaeka juurde ja tõi välja rulli, mille ta andis Jeesusele, et see võiks pühakirjaõpetusi lugeda. Tavaliselt paluti seitsmel inimesel lugeda mitte üle kolme seaduserea, kuid seekord sellest tavast loobuti, et külaline saaks lugeda omavalitud õpetusi. Jeesus võttis rulli, tõusis ja hakkas lugema viiendast Moosese raamatust: „Sest see käsk, mille ma täna sulle annan, ei ole sulle varjatud ega kättesaamatu. See pole taevas, et sa peaksid ütlema, et kes läheks meie eest taevasse ja tooks selle meile, et saaksime seda kuulda ja täita? Ega ole see mere taga, et sa peaksid ütlema, et kes läheks meie eest mere taha ja tooks selle meile, et saaksime seda kuulda ja täita? Ei, elu sõna on sinule väga ligidal, isegi sinu juures ja sinu südames, et võiksid seda teada ja sellele kuuletuda.”
 150:8.9 (1686.1) Ja kui ta oli seaduse ettelugemise lõpetanud, võttis ta kätte Jesaja raamatu: „Issanda vaim on minu peal, sest ta on mind võidnud rõõmusõnumite jutlustamiseks vaestele. Ta on läkitanud mind kuulutama vangidele vabakslaskmist ja pimedatele nägemist, laskma vabadusse rõhutuid ja kuulutama Issanda meelepärast aastat.”
 150:8.10 (1686.2) Jeesus sulges raamatu ning andnud selle sünagoogi ülemale tagasi, istus ja hakkas rahvale kõnelema. Kõigepealt ütles ta: „Täna on see kirjakoht täide läinud.” Ja siis rääkis Jeesus peaaegu viisteist minutit teemal „Jumala pojad ja tütred”. Paljudele meeldis tema jutt ja nad imetlesid tema lahkust ja tarkust.
 150:8.11 (1686.3) Pärast ametliku teenistuse lõppu jäi kõneleja tavaliselt veel veidikeseks ajaks sünagoogi, et huvitundjad võiksid talle küsimusi esitada. Nii astus ka Jeesus tol sabatihommikul rahva hulka, kes tungles ettepoole küsimusi esitama. Selles rühmas oli palju ägedaid ja pahategudele meelestatud inimesi, rühma ümber tiirlesid aga need allakäinud mehed, keda oli palgatud Jeesust segama. Paljud välja jäänud jüngrid ja evangelistid püüdsid nüüd end sünagoogi suruda ja mõistsid peagi, et tüli on käärimas. Nad püüdsid keelitada Meistrit lahkuma, kuid too ei soovinud nendega kaasa minna.
 9. Naatsaret hülgab Jeesuse
 150:9.1 (1686.4) Jeesus leidis end sünagoogis ümbritsetuna vaenlaste hulgast ja vaid mõnest oma poolehoidjast, ning vastuseks nende ebaviisakatele küsimustele ja pahaendelistele tögamistele märkis ta poolnaljatamisi: „Jah, ma olen Joosepi poeg; ma olen see puusepp ja mind ei üllata, et te tuletate mulle meelde vanasõna „arst, aita iseennast” ja ärgi tate mind tegema Naatsaretis sama, mis ma kuulduste kohaselt tegin Kapernaumas; kuid ma kutsun teid tunnistajaks sellele, mida isegi pühakirjad kuulutavad, et „ükski prohvet ei ole tunnustatud ta oma kodukohas ja oma rahva seas”.”
 150:9.2 (1686.5) Ent nad tõukasid teda ja ütlesid süüdistavalt tema peale näpuga näidates: „Sa pead end Naatsareti rahvast paremaks; sa kolisid siit ära, kuid su vend on lihtne töömees ja ka su õed elavad meie hulgas. Me tunneme su ema Maarjat. Kus nad täna on? Me kuuleme sinust suuri asju, aga pole näha, et sa imetegusid teeksid, nüüd mil sa tagasi oled.” Jeesus vastas neile: „Ma armastan oma lapsepõlvelinna rahvast ja näeksin rõõmuga, et te kõik taevariiki pääseksite, aga Jumala teod ei ole minu määrata. Armust sündivad muundumised toimuvad vastusena abisaajate elavale usule.”
 150:9.3 (1686.6) Jeesus oleks rahvahulgaga heatahtlikult toime tulnud ja teinud tõhusalt relvituks isegi oma vägivaldsed vaenlased, kui mitte üks tema apostlitest, seloot Siimon, poleks teinud taktikalist viga ja kogunud ühe noorema evangelisti Naahori abiga rahva seast kokku rühma Jeesuse sõpru ning, pidades Meistri vaenlaste suhtumist sõjakaks, käskinud neil sealt kaduda. Jeesus oli kaua apostlitele õpetanud, et leebe vastus pöörab vaenu kõrvale, kuid ta poolehoidjad polnud harjunud nägema, et nende armastatud õpetajat, keda nad nii meeleldi Meistriks nimetasid, sedavõrd ebaviisakalt ja põlglikult koheldakse. Nad ei suutnud seda taluda ja neis puhkes äge ja metsik meelepaha, mis ainult ärritas seda juhitamatut ja tahumatut hulka. Ning need jõhkardid võtsidki palgatud meeste eestvedamisel Jeesuse kinni, viisid ta sünagoogist välja lähedalasuva järsaku servale ja tahtsid ta sealt surnuks heita. Ent kui nad hakkasid teda kaljuservalt alla lükkama, pöördus Jeesus äkki oma kinnivõtjate poole ja pani rahulikult seistes käed vaheliti. Ta ei öelnud midagi, aga ta sõbrad olid enam kui üllatunud, kui rahvahulk talle teed andis ja tal segamatult lahkuda lasi.
 150:9.4 (1687.1) Jeesus läks oma jüngritega laagripaika, kus räägiti sellest ka teistele. Nad seadsid end tol õhtul valmis, et järgmisel päevalt varakult Kapernauma minna, nagu Jeesus oli käskinud. See kolmanda avaliku jutlustamisreisi tormiline lõpp mõjus kõigile Jeesuse poolehoidjatele kainestavalt. Nad hakkasid mõnede Meistri õpetuste tähendusest aru saama, nende silmad avanesid tõsiasja suhtes, et taevariik saabub ainult suurte murede ja kibedate pettumuste kaudu.
 150:9.5 (1687.2) Nad lahkusid tol pühapäevahommikul Naatsaretist ja kogunesid erinevaid teid pidi reisides kõik neljapäeva, 10. märtsi lõunaks Betsaidasse. Nad tulid kokku tõeevangeeliumi illusioonideta jutlustajate kaine ja tõsise rühmana, mitte aga võiduka ristikäigu entusiastliku ja kõikevõitva väena.


type: contracts

text:
 12.12.2006
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 350/10
 SKLEP št. 4/2006 ODBORA VELEPOSLANIKOV AKP-ES
 z dne 27. septembra 2006
 o kadrovskih predpisih in poslovniku Tehničnega centra za sodelovanje v kmetijstvu in na podeželju (CTA)
 (2006/878/ES)
 ODBOR VELEPOSLANIKOV AKP-ES JE –
 ob upoštevanju Sporazuma o partnerstvu med člani skupine afriških, karibskih in pacifiških držav na eni strani ter Evropsko skupnostjo in državami članicami na drugi strani, podpisanega v Cotonouju 23. junija 2000 (1), v nadaljevanju „Sporazum“, in zlasti člena 3(4) Priloge III,
 ob upoštevanju notranjega sporazuma z dne 18. septembra 2000, ki so ga podpisali predstavniki vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta, o financiranju in upravljanju pomoči Skupnosti v okviru Finančnega protokola, priloženega k Sporazumu o partnerstvu med člani skupine afriških, karibskih in pacifiških držav ter Evropsko skupnostjo in državami članicami, podpisanega v Cotonouju (Benin) 23. junija 2000 in o dodelitvi finančne pomoči za čezmorske države in ozemlja, za katere se uporablja del štiri Pogodbe ES (2),
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Odbor veleposlanikov ob uporabi člena 3(4) Priloge III k Sporazumu in po podpisu določi kadrovske predpise in poslovnik Tehničnega centra za sodelovanje v kmetijstvu in na podeželju (v nadaljevanju „Center“), zlasti njegovih nadzornih organov. Ustanoviti je treba izvršni odbor, ki bo deloval kot nadzorni organ Centra v smislu člena 3(4)(a) Priloge III k Sporazumu.
 (2)
 Uporaba drugega odstavka člena 1 Protokola št. 2 o privilegijih in imunitetah, ki je priložen k Sporazumu, je razširjena tudi na osebje Centra.
 SKLENIL:
 Člen 1
 1. Center je pravna oseba in ima v vseh državah podpisnicah Sporazuma kar najširšo pravno sposobnost, ki se priznava pravnim osebam te vrste.
 2. Osebje Centra uživa običajne privilegije, imunitete in ugodnosti, predvidene v Protokolu št. 2 o privilegijih in imunitetah ter omenjene v Izjavah VI in VII, ki sta priloženi k Sporazumu.
 3. Center ni profitna organizacija.
 4. Sedež Centra je začasno v Wageningnu (Nizozemska) s podružnico v Bruslju.
 Člen 2
 Naloge in cilji Centra so opredeljeni v členu 3(1), 3(2) in 3(3) Priloge III k Sporazumu.
 Center bo podrobnosti teh ciljev določil v splošnem strateškem dokumentu.
 Člen 3
 1. Odbor veleposlanikov, je v skladu z določbami iz člena 3(4) in 3(5) Priloge III k Sporazumu nadzorni organ Centra.
 2. Izvršni odbor se oblikuje v skladu z določbami iz člena 4 tega sklepa.
 3. Dejavnosti Centra se odvijajo v tesnem sodelovanju z institucijami in organi, omenjenimi v Sporazumu ali priloženih izjavah. Če je potrebno, se Center obrne na regionalne in mednarodne institucije, zlasti na tiste, ki se nahajajo v Skupnosti ali državah AKP in ki se ukvarjajo z vprašanji razvoja kmetijstva in podeželja.
 4. Dejavnosti Centra se na pobudo izvršnega odbora periodično ocenjujejo.
 Člen 4
 1. Ustanovi se izvršni odbor za zagotavljanje podpore, spremljanje in nadzor vseh dejavnosti Centra na tehnični, upravni in finančni ravni.
 2. Izvršni odbor na podlagi paritete sestavlja šest članov, ki so imenovani zaradi svojih osebnih in poklicnih kvalifikacij na področju kmetijstva in razvoja podeželja in/ali politik informiranja in obveščanja, znanosti, upravljanja in tehnologije. Člani svoje naloge opravljajo neodvisno, od tretjih oseb ne smejo zahtevati ali sprejemati nikakršnih navodil, osebno pa delujejo izključno v korist Centra.
 3. Zainteresirane strani izberejo člane izvršnega odbora med državljani držav podpisnic Sporazuma na podlagi zahtevanih kvalifikacij. Njihovo imenovanje potrdi Odbor veleposlanikov. Odbor veleposlanikov imenuje šest članov za največ 5 let, ob čemer pride do vmesnega pregleda.
 4. Po en predstavnik Komisije, Generalnega sekretariata Sveta Evropske unije in Sekretariata AKP so kot opazovalci prisotni pri delu izvršnega odbora.
 5. Člani izvršnega odbora v skladu z določbami svojega poslovnika izvolijo predsednika in podpredsednika za največ pet let. Mesto predsednika pripada strani (AKP ali Skupnosti), ki ne zaseda mesta direktorja Centra. Mesto podpredsednika pripada strani, ki ne zaseda mesta predsednika izvršnega odbora.
 6. Izvršni odbor sprejema odločitve z navadno večino prisotnih članov ali njihovih namestnikov v skladu z določbami poslovnika. Vsak član izvršnega odbora ima en glas. V primeru enakega števila glasov odloči glas predsednika.
 7. Na vsaki seji se vodi zapisnik. Delo na vsaki seji je zaupno.
 8. Izvršni odbor zagotavlja natančno spremljanje dejavnosti Centra. Na leto ima največ štiri redne seje. Prav tako se lahko sestane vsakič, ko to zahteva opravljanje nalog, bodisi na pobudo Odbora veleposlanikov ali predsednika bodisi na zahtevo direktorja.
 9. Direktor Centra sodeluje pri delu izvršnega odbora kot svetovalec. Center opravlja strokovno-administrativne naloge za izvršni odbor. Izvršni odbor lahko za mnenje o posebnih vprašanjih zaprosi druge člane uprave ali osebja Centra in/ali zunanje izvedence.
 10. Izvršni odbor:
 (a)
 svetuje in podpira direktorja pri vodenju Centra ter zagotavlja dobro izvajanje predpisov in ciljev, ki jih je določil Odbor veleposlanikov;
 (b)
 na predlog direktorja Centra:
 (i)
 sprejme splošno strategijo Centra, ki jo predloži Odboru veleposlanikov v odobritev;
 (ii)
 odobri letne in večletne programe dela;
 (iii)
 odobri organizacijsko sestavo, kadrovsko politiko in organigram;
 (iv)
 odobri zaposlovanje novih uslužbencev ter obnovitev, podaljšanje ali prenehanje pogodb z zaposlenimi;
 (v)
 odobri letne proračune Centra;
 (vi)
 sprejme letne računovodske izkaze;
 in
 (vii)
 odobri letna poročila in jih pošlje Odboru veleposlanikov, da lahko ta preveri skladnost dejavnosti Centra s cilji, postavljenimi zanj v Sporazumu in v odobreni splošni strategiji;
 (c)
 Odboru veleposlanikov po potrebi poroča o vseh pomembnih vprašanjih, do katerih je prišel pri opravljanju svojih nalog.
 11. Izvršni odbor je odgovoren Odboru veleposlanikov.
 12. Izvršni odbor po javnem razpisu za tri leta izbere mednarodno priznano revizijsko podjetje na podlagi najmanj treh ponudb. Revizorji preverijo, ali so bili letni računovodski izkazi v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi pravilno sestavljeni ter na resničen in pošten način prikazujejo finančni položaj Centra. Revizorji dajo pripombe tudi k dobremu finančnemu poslovodenju.
 13. Izvršni odbor pošlje letne računovodske izkaze Odboru veleposlanikov v končno odobritev. Odbor veleposlanikov je odgovoren za to, da direktorju podeli razrešnico za izvrševanje proračuna.
 14. Izvršni odbor pripravi svoj poslovnik.
 Člen 5
 1. Center vodi direktor, ki ga Odbor veleposlanikov imenuje za največ pet let.
 Odbor veleposlanikov pooblasti so-predsednike, da podpišejo direktorjevo pogodbo. Pogodba se sestavi in vodi v skladu s pogoji za zaposlitev osebja Centra. Odbor veleposlanikov je pristojen za sprejemanje vseh potrebnih odločitev glede direktorja.
 2. Direktor zagotavlja pravno zastopstvo Centra in izvaja smernice, ki jih določi Odbor veleposlanikov. Direktor je odgovoren Odboru veleposlanikov.
 3. Po prejemu soglasja izvršnega odbora, direktor Odboru veleposlanikov predloži v odobritev letne programe dela in letne proračune Centra, ki odražajo njegove naloge in cilje iz člena 2.
 4. Direktor redno obvešča izvršni odbor o dejavnostih Centra.
 5. V devetih mesecih, ki sledijo koncu vsakega koledarskega leta, direktor pripravi splošno poročilo o dejavnostih in računih Centra, ki ga po soglasju izvršnega odbora, predloži Odboru veleposlanikov.
 6. Direktor je odgovoren za organizacijo in upravljanje Centra. Direktor poroča izvršnemu odboru o ukrepih, sprejetih v zvezi s poslovnikom Centra, ki se lahko sprejmejo za olajšanje uporabe pravil Centra.
 Člen 6
 Proračun Centra se financira v skladu s predpisi, določenimi v Finančnemu protokolu k Sporazumu. Proračun lahko prejema sredstva tudi iz drugih virov.
 Člen 7
 Odbor veleposlanikov lahko na priporočilo izvršnega odbora spremeni kadrovske predpise in poslovnik Centra.
 Člen 8
 Države AKP, države članice in Skupnost so dolžne, da za to, kar jih zadeva, sprejmejo ukrepe za izvajanje tega sklepa.
 Člen 9
 S tem sklepom se razveljavijo Sklep Odbora veleposlanikov AKP-EGS št. 1/91 z dne 19. aprila 1991 o pravilih delovanja CTA, Sklep Odbora veleposlanikov AKP-EGS št. 3/91 z dne 19. aprila 1991 o kadrovskih predpisih in načinih delovanja svetovalnega odbora CTA in Sklep Odbora veleposlanikov AKP-ES št. 2/97 z dne 30. aprila 1997 o spremembi slednjega, sklepi Odbora veleposlanikov AKP-ES št. 1/2003 z dne 11. aprila 2003, št. 10/2003 z dne 23. decembra 2003 in št. 6/2004 z dne 17. decembra 2004 o imenovanju članov svetovalnega odbora CTA.
 Člen 10
 Ta sklep začne veljati na dan sprejetja.
 V Bruslju, 27. septembra 2006
 Za Odbor veleposlanikov AKP-ES
 Predsednik
 R. MAKONGO
 (1) UL L 317, 15.12.2000, str. 3. Sporazum, kakor je bil nazadnje spremenjen s Sporazumom, podpisanim v Luxembourgu 25. junija 2005 (UL L 287, 28.10.2005, str. 4).
 (2) UL L 317, 15.12.2000, str. 355.


type: legislation

text:
 Avis juridique important
 |
 31992L0035
 Directive 92/35/CEE du Conseil, du 29 avril 1992, établissant les règles de contrôle et les mesures de lutte contre la peste équine
 Journal officiel n° L 157 du 10/06/1992 p. 0019 - 0027 édition spéciale finnoise: chapitre 3 tome 42 p. 0126 édition spéciale suédoise: chapitre 3 tome 42 p. 0126
 DIRECTIVE 92/35/CEE DU CONSEIL du 29 avril 1992 établissant les règles de contrôle et les mesures de lutte contre la peste équineLE CONSEIL DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES, vu le traité instituant la Communauté économique européenne, et notamment son article 43, vu la proposition de la Commission (1), vu l'avis du Parlement européen (2), vu l'avis du Comité économique et social (3), considérant que la directive 90/426/CEE du Conseil, du 26 juin 1990, relative aux conditions de police sanitaire régissant les mouvements d'équidés et les importations d'équidés en provenance des pays tiers (4) vise à libérer le mouvement d'équidés sur le territoire communautaire; que, selon son article 5 paragraphe 4, il importe de fixer des mesures communautaires d'harmonisation des règles de contrôle et de mesure de lutte contre la peste équine; considérant que de telles mesures permettent de garantir le développement rationnel du secteur agricole et contribuent à la protection de la santé animale dans la Communauté; considérant qu'un foyer de cette maladie peut rapidement prendre un caractère épizootique provoquant la mortalité et des perturbations pouvant réduire gravement la rentabilité de l'élevage; considérant que des mesures de lutte doivent être prises dès que la présence de la maladie est suspectée, et qu'une action immédiate et efficace doit être mise en oeuvre dès que la maladie est confirmée, afin de garantir la protection de la santé animale dans la Communauté; considérant que les mesures à prendre doivent viser à prévenir la propagation de la peste équine; que, à cet égard, un contrôle rigoureux du mouvement des animaux susceptibles de transmettre l'infection ainsi qu'une désinsectisation des exploitations infectées doivent être mis en oeuvre; considérant qu'il importe de préciser les conditions dans lesquelles la vaccination contre la peste équine peut être pratiquée, de même que les règles selon lesquelles elle doit être effectuée; considérant que, pour mieux contrôler la maladie, il convient de délimiter des zones de protection et de surveillance en tenant compte des facteurs d'ordre géographique, administratif, écologique et épizootiologique; considérant qu'une enquête épidémiologique approfondie est indispensable pour prévenir toute propagation de la maladie; considérant que les dispositions de l'article 3 de la décision 90/424/CEE du Conseil, du 26 juin 1990, relative à certaines dépenses dans le domaine vétérinaire (5) s'appliquent en cas d'apparition de la peste équine, A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE: Article premier La présente directive établit les règles de contrôle et les mesures de lutte contre la peste équine. Article 2 Aux fins de la présente directive, les définitions figurant à l'article 2 de la directive 90/426/CEE sont applicables en tant que de besoin. Toutefois, on entend par «exploitation» l'exploitation au sens de la directive 90/426/CEE et les réserves naturelles dans lesquelles les équidés vivent en liberté. En outre, on entend par: a) propriétaire ou détenteur: la ou les personnes physiques ou morales qui ont la propriété des équidés ou qui sont chargées de pourvoir à leur entretien, que ce soit à titre onéreux ou non; b) vecteur: l'insecte de l'espèce «culicoïdes imicola» ou tout autre insecte du genre culicoïde susceptible de transmettre la peste équine à identifier selon la procédure prévue à l'article 19, après avis du comité scientifique vétérinaire; c) confirmation: la déclaration, par l'autorité compétente, de la présence de la peste équine fondée sur les résultats de laboratoires; toutefois, en cas d'épidémie, l'autorité compétente peut également confirmer la maladie sur la base de résultats cliniques et/ou épidémiologiques; d) autorité compétente: l'autorité centrale d'un État membre compétente pour effectuer les contrôles vétérinaires ou toute autorité vétérinaire à qui elle aura délégué cette compétence; e) vétérinaire officiel: le vétérinaire désigné par l'autorité compétente. Article 3 Les États membres veillent à ce que l'apparition ou la suspicion de la peste équine fasse l'objet d'une notification obligatoire et immédiate à l'autorité compétente. Article 4 1. Lorsque dans une exploitation se trouvent un ou plusieurs équidés suspects de peste équine, les États membres veillent à ce que le vétérinaire officiel mette en oeuvre immédiatement les moyens d'investigation officiels visant à confirmer ou à infirmer la présence de ladite maladie. 2. Dès la notification de la suspicion, le vétérinaire officiel: a) fait placer la ou les exploitations suspectes sous surveillance officielle; b) fait procéder: i) au recensement officiel des équidés, avec indication, pour chaque espèce, du nombre d'équidés déjà morts, infectés ou susceptibles d'être infectés, et à la mise à jour dudit recensement afin de tenir compte des équidés nés ou morts pendant la période de suspicion, les données de ce recensement devant être produites sur demande et pouvant être contrôlées à chaque visite; ii) au recensement des lieux susceptibles de favoriser la survie du vecteur ou de l'héberger, en vérifiant que les moyens appropriés de désinsectisation y sont utilisés; iii) à une enquête épidémiologique conformément à l'article 7; c) visite régulièrement la ou les exploitations et, à cette occasion: i) examine chaque équidé sur l'exploitation; ii) procède à un examen clinique approfondi ou à l'autopsie des animaux suspects ou morts et effectue les prélèvements nécessaires aux examens de laboratoire; d) veille à ce que: i) tous les équidés de la ou des exploitations soient maintenus dans leurs locaux d'hébergement ou dans d'autres lieux protégés contre le vecteur; ii) tout mouvement d'équidés en provenance ou à destination de la ou des exploitations soit interdit; iii) les moyens appropriés de désinsectisation soient utilisés dans les bâtiments hébergeant les équidés et aux abords de ces bâtiments; iv) les cadavres des équidés morts dans l'exploitation soient détruits, éliminés, incinérés ou enfouis conformément à la directive 90/667/CEE du Conseil, du 27 novembre 1990, arrêtant les règles sanitaires relatives à l'élimination et à la transformation de déchets animaux, à leur mise sur le marché et à la protection contre les agents pathogènes des aliments pour animaux d'origine animale ou à base de poisson, et modifiant la directive 90/425/CEE (6). 3. Dans l'attente de la mise en oeuvre des mesures visées au paragraphe 2, le propriétaire ou le détenteur de tout animal suspect d'être atteint par la maladie prend toutes les mesures conservatoires pour se conformer aux dispositions du paragraphe 2 point d). 4. L'autorité compétente peut appliquer les mesures visées au paragraphe 2 à d'autres exploitations dans le cas où leur implantation, leur situation géographique ou les contacts avec l'exploitation où la maladie est suspectée permettent de soupçonner une possibilité de contamination. 5. Outre les dispositions du paragraphe 2, des dispositions spécifiques peuvent être fixées selon la procédure prévue à l'article 19 pour les réserves naturelles dans lesquelles les équidés vivent en liberté. 6. Les mesures visées au présent article ne sont levées par le vétérinaire officiel que lorsque la suspicion de peste équine est infirmée par l'autorité compétente. Article 5 La vaccination contre la peste équine ne peut être pratiquée que conformément aux dispositions prévues par la présente directive. Article 6 1. Lorsque la présence de peste équine est officiellement confirmée, le vétérinaire officiel: a) fait procéder sans délai à la mise à mort des équidés de l'exploitation infectée, atteints ou présentant des signes cliniques de peste équine; b) fait détruire, éliminer, incinérer ou enfouir, conformément à la directive 90/667/CEE, les cadavres de ces équidés; c) étend les mesures prévues à l'article 4 aux exploitations situées dans un rayon de 20 kilomètres (compris dans la zone de protection) autour de la ou des exploitations infectées; d) fait procéder dans la zone prévue au point c) à la vaccination systématique de tous les équidés à l'aide d'un vaccin autorisé par l'autorité compétente, ainsi qu'à leur identification par une marque claire et permanente selon une méthode agréée selon la procédure prévue à l'article 19. Toutefois, en fonction des circonstances épidémiologiques, météorologiques, géographiques ou climatologiques l'autorité compétente peut déroger aux obligations de vaccination. Elle en informe la Commission; e) fait effectuer une enquête épidémiologique conformément à l'article 7. 2. L'autorité compétente peut étendre les mesures prévues au paragraphe 1 au-delà de la zone visée au paragraphe 1 point c) dans le cas où la situation géographique, écologique ou météorologique ou les mouvements à partir ou en direction de l'exploitation où la maladie a été confirmée permettent de soupçonner une extension éventuelle de la peste équine. Elle en informe la Commission. 3. Dans le cas où la zone visée au paragraphe 1 se situe sur le territoire de plusieurs États membres, les autorités compétentes des États membres concernés collaborent afin de délimiter cette zone. Si nécessaire, la zone est délimitée selon la procédure prévue à l'article 19. Article 7 1. L'enquête épidémiologique porte sur: - la durée de la période pendant laquelle la peste équine peut avoir existé dans l'exploitation, - l'origine possible de la peste équine dans l'exploitation et l'identification des autres exploitations dans lesquelles se trouvent des équidés ayant pu être infectés ou contaminés à partir de cette même source, - la présence et la distribution des vecteurs de la maladie, - les mouvements des équidés à partir ou en direction des exploitations en cause ou la sortie éventuelle des cadavres d'équidés desdites exploitations. 2. Une cellule de crise est mise en place en vue d'une totale coordination de toutes les mesures nécessaires pour garantir l'éradication de la peste équine dans les meilleurs délais et en vue de l'exécution de l'enquête épidémiologique. Les règles générales concernant les cellules de crise nationales et la cellule de crise communautaire sont arrêtées par le Conseil, statuant sur proposition de la Commission. Article 8 1. Les États membres veillent à ce que, en complément des mesures visées à l'article 6, l'autorité compétente délimite une zone de protection et une zone de surveillance. La délimitation des zones doit tenir compte des facteurs d'ordre géographique, administratif, écologique et épizootiologique liés à la peste équine, ainsi que des structures de contrôle. 2. a) La zone de protection se compose d'une partie du territoire communautaire d'un rayon d'au moins 100 kilomètres autour de toute l'exploitation infectée. b) La zone de surveillance se compose d'une partie du territoire communautaire d'une profondeur d'au moins 50 kilomètres qui s'étend au-delà des limites de la zone de protection et dans laquelle aucune vaccination systématique n'a été pratiquée au cours des douze derniers mois. c) Dans le cas où les zones se situent sur le territoire de plusieurs États membres, les autorités compétentes des États membres concernés collaborent afin de délimiter les zones visées aux points a) et b). Toutefois, si cela est nécessaire, la zone de protection et la zone de surveillance sont délimitées selon la procédure prévue à l'article 19. 3. Sur demande dûment justifiée d'un État membre, une décision peut être prise, selon la procédure prévue à l'article 19, en vue d'une modification de la délimitation des zones définies au paragraphe 2, compte tenu: - de leur situation géographique et des facteurs écologiques, - des conditions météorologiques, - de la présence et de la distribution du vecteur, - des résultats des études épizootiologiques effectuées conformément à l'article 7, - des résultats des examens de laboratoire, - de l'application des mesures de lutte, et notamment de la désinsectisation. Article 9 1. Les États membres veillent à ce que les mesures suivantes soient appliquées dans la zone de protection: a) l'identification de toutes les exploitations détenant des équidés à l'intérieur de la zone; b) l'exécution, par le vétérinaire officiel: - de visites périodiques dans toutes les exploitations détenant des équidés, - d'un examen clinique de ces équidés comprenant, le cas échéant, un prélèvement d'échantillons à des fins d'examens de laboratoire, étant entendu qu'un registre des visites effectuées et des observations faites doit être tenu; c) le maintien des équidés dans l'exploitation dans laquelle ils se trouvent, sauf pour être transportés directement sous contrôle officiel en vue d'un abattage d'urgence dans un abattoir situé dans cette zone ou, si cette zone ne comporte pas d'abattoir, dans un abattoir de la zone de surveillance désigné par l'autorité compétente. 2. En complément des mesures prévues au paragraphe 1, la vaccination systématique des équidés contre la peste équine et leur identification dans la zone de protection peuvent être décidées selon la procédure prévue à l'article 19. Article 10 Les États membres veillent à ce que: 1) les mesures prévues à l'article 9 paragraphe 1 soient applicables dans la zone de surveillance. Toutefois, si la zone de surveillance ne comporte pas d'abattoir, les équidés peuvent être abattus dans la zone de protection, dans un abattoir désigné par l'autorité compétente; 2) toute vaccination contre la peste équine soit interdite dans la zone de surveillance. Article 11 La durée d'application et de maintien des mesures prévues aux articles 6, 8, 9 et 10 est déterminée selon la procédure prévue à l'article 19. Elle ne pourra en aucun cas être inférieure à douze mois dans le cas où la vaccination a été effectuée conformément à l'article 6 paragraphe 1 et à l'article 9 paragraphe 2. Toutefois, par dérogation à l'article 9 paragraphe 1 point c) et à l'article 10 paragraphe 1: a) les équidés de la zone de protection et de la zone de surveillance peuvent être acheminés sous contrôle officiel et dans les conditions prévues à l'article 5 paragraphe 3 de la directive 90/426/CEE vers la station de quarantaine visée au point d) de cette disposition; b) les mouvements des équidés à l'intérieur des zones de même statut sont subordonnés à l'autorisation de l'autorité compétente sur la base des règles suivantes: i) les équidés doivent: - faire l'objet d'un contrôle officiel préalable, - faire l'objet d'une identification et - être accompagnés d'un document officiel; ii) les États membres veillent, en tout état de cause, à ce que les équidés vaccinés depuis moins de soixante jours ne puissent sortir de l'exploitation dans laquelle ils se trouvaient au moment où la vaccination a été effectuée; iii) les États membres informent la Commission au sein du comité vétérinaire permanent des mesures prises en cette matière. Article 12 Lorsque, dans une région donnée, l'épizootie de peste équine présente un caractère d'exceptionnelle gravité, toutes les mesures supplémentaires à prendre par les États membres concernés sont adoptées selon la procédure prévue à l'article 19. Article 13 Les États membres veillent à ce que l'autorité compétente prenne toutes les mesures nécessaires pour que toutes les personnes établies dans les zones de protection et de surveillance soient pleinement informées des restrictions en vigueur et prennent toutes les dispositions qui s'imposent aux fins de la mise en oeuvre appropriée des mesures en question. Article 14 1. Dans chaque État membre est désigné un laboratoire national chargé d'effectuer les examens de laboratoire prévus par la présente directive. Ces laboratoires nationaux, ainsi que leurs compétences et obligations, sont indiqués à l'annexe I. 2. Les laboratoires nationaux indiqués à l'annexe I coopèrent avec le laboratoire de référence communautaire visé à l'article 15. Article 15 Le laboratoire communautaire de référence pour la peste équine est indiqué à l'annexe II. Sans préjudice des dispositions prévues par la décision 90/424/CEE, et notamment de son article 28, les fonctions de ce laboratoire sont définies à l'annexe III. Article 16 Des experts de la Commission peuvent, dans la mesure où cela est nécessaire pour l'application uniforme de la présente directive et en collaboration avec les autorités compétentes, effectuer des contrôles sur place. Pour ce faire, ils peuvent vérifier par le contrôle d'un pourcentage représentatif d'exploitations si les autorités compétentes contrôlent le respect des dispositions de la présente directive. La Commission informe les États membres du résultat des contrôles effectués. L'État membre sur le territoire duquel est effectué un contrôle apporte toute l'aide nécessaire aux experts dans l'accomplissement de leur mission. Les modalités générales d'application du présent article sont arrêtées selon la procédure prévue à l'article 19. Article 17 1. Chaque État membre dresse un plan d'intervention précisant la manière dont il applique les mesures prévues par la présente directive. Ce plan doit permettre d'avoir accès aux installations, aux équipements, au personnel et à toute autre structure appropriée nécessaire à l'éradication rapide et efficace de la maladie. 2. Les critères à appliquer pour l'établissement des plans visés au paragraphe 1 figurent à l'annexe IV. Les plans établis conformément à ces critères sont soumis à la Commission au plus tard trois mois après la mise en application de la présente directive. La Commission examine les plans afin de déterminer s'ils permettent d'atteindre l'objectif souhaité, et elle suggère à l'État membre concerné toute modification requise, notamment pour garantir qu'ils sont compatibles avec ceux des autres États membres. La Commission approuve les plans, éventuellement modifiés, selon la procédure prévue à l'article 19. Les plans peuvent être ultérieurement modifiés ou complétés, selon la même procédure, pour tenir compte de l'évolution de la situation. Article 18 Les annexes sont modifiées selon la procédure prévue à l'article 19. Article 19 1. Dans le cas où il est fait référence à la procédure définie au présent article, le comité vétérinaire permanent institué par la décision 68/361/CEE (7), ci-après dénommé «comité», est saisi sans délai par son président, soit à l'initiative de celui-ci, soit à la demande du représentant d'un État membre. 2. Le représentant de la Commission soumet au comité un projet des mesures à prendre. Le comité émet son avis sur ce projet dans un délai que le président peut fixer en fonction de l'urgence de la question en cause. L'avis est émis à la majorité prévue à l'article 148 paragraphe 2 du traité pour l'adoption des décisions que le Conseil est appelé à prendre sur proposition de la Commission. Lors des votes au sein du comité, les voix des représentants des États membres sont affectées de la pondération définie audit article. Le président ne prend pas part au vote. 3. a) La Commission arrête les mesures envisagées lorsqu'elles sont conformes à l'avis du comité. b) Lorsque les mesures envisagées ne sont pas conformes à l'avis du comité, ou en l'absence d'avis, la Commission soumet sans tarder au Conseil une proposition relative aux mesures à prendre. Le Conseil statue à la majorité qualifiée. Si, à l'expiration d'un délai de trois mois à compter de la date à laquelle il a été saisi, le Conseil n'a pas statué, les mesuresproposées sont arrêtées par la Commission, sauf dans le cas où le Conseil s'est prononcé à la majorité simple contre lesdites mesures. Article 20 Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive au plus tard le 31 décembre 1992. Ils en informent immédiatement la Commission. Lorsque les États membres adoptent ces dispositions, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d'une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres. Article 21 La Commission soumet au Conseil, avant le 1er octobre 1993 et en fonction de l'expérience acquise, un rapport sur l'application de la présente directive, assorti d'éventuelles propositions appropriées. Article 22 Les États membres sont destinataires de la présente directive. Fait à Luxembourg, le 29 avril 1992. Par le Conseil Le président Arlindo MARQUES CUNHA (1) JO no C 312 du 3. 12. 1991, p. 12.(2) Avis rendu le 10 avril 1992 (non encore paru au Journal officiel).(3) Avis rendu le 29 avril 1992 (non encore paru au Journal officiel).(4) JO no L 224 du 18. 8. 1990, p. 42. Directive modifiée en dernier lieu par la décision 92/130/CEE de la Commission (JO no L 47 du 22. 2. 1992, p. 26).(5) JO no L 224 du 18. 8. 1990, p. 19. Décision modifiée en dernier lieu par le règlement (CEE) no 3763/91 (JO no L 356 du 24. 12. 1991, p. 1).(6) JO no L 363 du 27. 12. 1990, p. 51.(7) JO no L 255 du 18. 10. 1968, p. 23. ANNEXE I A. LISTE DES LABORATOIRES NATIONAUX DE LA PESTE ÉQUINE Belgique Institut national de recherche vétérinaire (INRV) Groeselenberg 99 B-1180 Bruxelles Nationaal Instituut voor Diergeneeskundig Onderzoek (NIDO) Groeselenbergstraat 99 - 1180 Brussel Danemark Statens Veterinaere Institut for Virusforskning Lindholm DK-4771 Kalvehave Allemagne Bundesforschungsanstalt fuer Viruskrankheiten der Tiere Paul-Ehrlich-Strasse D-7400 Tuebingen France Laboratoire central de recherches vétérinaires 22, rue Pierre Curie BP 67 F-94703 Maisons-Alfort Cedex Grèce Institut de fièvre aphteuse et des maladies exotiques du Centre des instituts vétérinaires d'Athènes Rue Neapoleos 25, KA 15 310 Aghia Paraskevi GR-Athènes Irlande Central Veterinary Research Laboratory Department of Agriculture and Food Abbotstown, Castleknock IRL-Dublin Italie Istituto Zooprofilattico Sperimentale dell'Abruzzo e del Molise Via Campo Boario I-Teramo Luxembourg Laboratoire de médecine vétérinaire de l'État 54, avenue Gaston Diederich L-Luxembourg Pays-Bas Centraal Diergeneeskundig Instituut NL-Lelystad Portugal Laboratório Nacional de Investigaçao Veterinária Estrada de Benfica no. 102 P-Lisboa Espagne Laboratorio de sanidad y producción animal Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación E-28110 Algete Madrid Royaume-Uni Institute of Animal Health Ash Road - Pirbright UK-Woking, Surrey - GU 24 ONF B. FONCTIONS DES LABORATOIRES NATIONAUX DE LA PESTE ÉQUINE Les laboratoires nationaux de la peste équine sont responsables de la coordination des normes et des méthodes de diagnostic fixées par chaque laboratoire de diagnostic de l'État membre, de l'utilisation des réactifs et du testage des vaccins. À cette fin: a) ils peuvent fournir des réactifs de diagnostic aux laboratoires de diagnostic qui le demandent; b) ils contrôlent la qualité de tous les réactifs de diagnostic utilisés dans ledit État membre; c) ils organisent périodiquement des tests comparatifs; d) ils conservent des isolats du virus de la peste équine provenant de cas confirmés dans ledit État membre; e) ils veillent à confirmer des résultats positifs obtenus dans les laboratoires de diagnostic régionaux. ANNEXE II LABORATOIRE DE RÉFÉRENCE COMMUNAUTAIRE Laboratorio de sanidad y producción animal Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación 28110 Algete, Madrid - España. ANNEXE III FONCTIONS DU LABORATOIRE DE RÉFÉRENCE COMMUNAUTAIRE POUR LA PESTE ÉQUINE Le laboratoire de référence communautaire a les fonctions suivantes: 1) coordonner, en consultation avec la Commission, les méthodes de diagnostic de la peste équine dans les États membres, notamment par: a) la spécification, la détention et la délivrance des souches du virus de la peste équine en vue des tests sérologiques et de la préparation de l'antisérum; b) la délivrance des sérums de référence et d'autres réactifs de référence aux laboratoires de référence nationaux en vue de la standardisation des tests et des réactifs utilisés dans chaque État membre; c) l'établissement et la conservation d'une collection de souches et d'isolats du virus de la peste équine; d) l'organisation périodique de tests comparatifs communautaires des procédures de diagnostic; e) la récolte et la collaboration des données et des informations concernant les méthodes de diagnostic utilisées et les résultats des tests effectués dans la Communauté; f) la caractérisation des isolats du virus de la peste équine par les méthodes les plus avancées afin de permettre une meilleure compréhension de l'épizootiologie de la peste équine; g) le suivi de l'évolution de la situation, dans le monde entier, en matière de surveillance, d'épizootiologie et de prévention de la peste équine; 2) apporter une aide active à l'identification des foyers de peste équine dans les États membres par l'étude des isolats de virus qui lui sont envoyés pour confirmation du diagnostic, caractérisation et études épizootiologiques; 3) faciliter la formation ou le recyclage des experts en diagnostic de laboratoire en vue de l'harmonisation des techniques de diagnostic dans l'ensemble de la Communauté; 4) procéder à des échanges d'information mutuels et réciproques avec le laboratoire mondial de la peste équine désigné par l'Office international des épizooties (OIE), notamment en ce qui concerne l'évolution de la situation mondiale en matière de peste équine. ANNEXE IV CRITÈRES MINIMAUX APPLICABLES AUX PLANS D'INTERVENTION Les plans d'intervention doivent prévoir au moins: 1) la création, au niveau national, d'une cellule de crise, destinée à coordonner toutes les mesures d'urgence dans l'État membre concerné; 2) une liste des centres locaux d'urgence dotés d'équipements adéquats afin de coordonner les mesures de contrôle à l'échelon local; 3) des informations détaillées sur le personnel chargé des mesures d'urgence, ses qualifications et ses responsabilités; 4) la possibilité, pour tout centre local d'urgence, de contacter rapidement les personnes ou organisations directement ou indirectement concernées par une infestation; 5) la disponibilité des équipements et matériels nécessaires à l'exécution appropriée des mesures d'urgence; 6) des instructions précises concernant les actions à adopter, comprenant des moyens de destruction des carcasses, lorsque des cas d'infection ou de contamination sont soupçonnés et confirmés; 7) des programmes de formation en vue de mettre à jour et de développer les connaissances relatives aux procédures sur le terrain et aux procédures administratives; 8) pour les laboratoires de diagnostic, un service d'examen post mortem, la capacité nécessaire aux examens sérologiques, histologiques, etc., et la mise à jour des techniques de diagnostic rapide (à cet effet, il convient d'arrêter des dispositions concernant le transport rapide d'échantillons); 9) des précisions relatives à la quantité de vaccins contre la peste équine jugée nécessaire en cas de rétablissement de la vaccination d'urgence; 10) des dispositions réglementaires pour la mise en oeuvre des plans d'intervention.


text:
 18.11.2015
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 301/10
 РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) 2015/2063 НА КОМИСИЯТА
 от 17 ноември 2015 година
 за предоставяне на неограничен безмитен достъп до Съюза за 2016 г. на някои стоки с произход от Норвегия, получени от преработката на селскостопански продукти, включени в обхвата на Регламент (ЕС) No 510/2014 на Европейския парламент и на Съвета
 ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
 като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
 като взе предвид Регламент (ЕС) No 510/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г. за определяне на търговския режим, приложим за някои стоки, получени от преработката на селскостопански продукти, и за отмяна на регламенти (ЕО) No 1216/2009 и (ЕО) No 614/2009 на Съвета (1), и по-специално член 16, параграф 1, буква а) от него,
 като взе предвид Решение 2004/859/ЕО на Съвета от 25 октомври 2004 г. относно сключване на Споразумение под формата на размяна на писма между Европейската общност и Кралство Норвегия относно Протокол No 2 към Двустранното споразумение за свободна търговия между Европейската икономическа общност и Кралство Норвегия (2), и по-специално член 3 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 В Протокол No 2 към Споразумението между Европейската икономическа общност и Кралство Норвегия от 14 май 1973 г. (3) (наричано по-долу „Двустранното споразумение за свободна търговия между Европейската икономическа общност и Кралство Норвегия“) и в Протокол No 3 към Споразумението за ЕИП (4) е определен търговският режим за някои селскостопански и преработени селскостопански продукти между договарящите се страни.
 (2)
 В Протокол No 3 към Споразумението за ЕИП се предвижда мито с нулева ставка за води, подсладени със захар или други подсладители или ароматизирани, класирани в код по КН 2202 10 00, и други безалкохолни напитки, несъдържащи продукти от позиции 0401 — 0404 или мазнини от продуктите от позиции 0401 — 0404, класирани в код по КН 2202 90 10.
 (3)
 Прилагането на нулевата митническа ставка за посочените води и други напитки беше преустановено за неопределен период от време за Норвегия със Споразумението под формата на размяна на писма между Европейската общност и Кралство Норвегия относно Протокол No 2 към Двустранното споразумение за свободна търговия между Европейската икономическа общност и Кралство Норвегия (5) (наричано по-долу „Споразумението под формата на размяна на писма“), което беше одобрено с Решение 2004/859/ЕО. В съответствие със Споразумението под формата на размяна на писма безмитният внос на стоки с кодове по КН 2202 10 00 и ex 2202 90 10 с произход от Норвегия се разрешава само в рамките на безмитна квота. За внос, който надхвърля определената квота, трябва да се заплаща мито.
 (4)
 Освен това съгласно Споразумението под формата на размяна на писма за тези продукти следва да се предостави неограничен безмитен достъп до Съюза, в случай че тарифната квота не е изчерпана към 31 октомври на предходната година. Съгласно данните, предоставени на Комисията, годишната квота за 2015 г. за въпросните води и напитки, открита с Регламент за изпълнение на Комисията (ЕС) No 1130/2014 (6), не е била изчерпана към 31 октомври 2015 г. Поради това за тези продукти следва да се предостави неограничен безмитен достъп до Съюза за периода от 1 януари до 31 декември 2016 г.
 (5)
 Поради това временното преустановяване на безмитния режим, прилаган съгласно Протокол No 2 към Двустранното споразумение за свободна търговия между Европейската икономическа общност и Кралство Норвегия, трябва да не се прилага за 2016 г.
 (6)
 Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на Комитета по хоризонталните въпроси, засягащи търговията с преработени селскостопански продукти, които не са включени в приложение I,
 ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
 Член 1
 1. От 1 януари до 31 декември 2016 г. за стоките, класирани в кодове по КН 2202 10 00 (води, включително минералните води и газираните води, подсладени със захар или други подсладители или ароматизирани) и ex 2202 90 11, ex 2202 90 15 и ex 2202 90 19 (други безалкохолни напитки, подсладени със захар (захароза или инвертна захар) — подраздели 11 и 19 по ТАРИК), с произход от Норвегия, се предоставя неограничен безмитен достъп до Съюза.
 2. За стоките по параграф 1 се прилагат правилата за произход, съдържащи се в Протокол No 3 към Споразумението за свободна търговия между Европейската икономическа общност и Кралство Норвегия от 14 май 1973 г.
 Член 2
 Настоящият регламент влиза в сила на седмия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
 Той се прилага от 1 януари 2016 г.
 Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
 Съставено в Брюксел на 17 ноември 2015 година.
 За Комисията
 Председател
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) ОВ L 150, 20.5.2014 г., стр. 1.
 (2) ОВ L 370, 17.12.2004 г., стр. 70.
 (3) ОВ L 171, 27.6.1973 г., стр. 2.
 (4) ОВ L 1, 3.1.1994 г., стр. 3.
 (5) ОВ L 370, 17.12.2004 г., стр. 72.
 (6) Регламент за изпълнение (ЕС) No 1130/2014 на Комисията от 22 октомври 2014 г. за откриване на тарифна квота за 2015 г., приложима към вноса в Европейския съюз на някои стоки с произход от Норвегия, получени от преработката на селскостопански продукти, включени в обхвата на Регламент (ЕС) No 510/2014 на Европейския парламент на Съвета (ОВ L 305, 24.10.2014 г., стр. 104).