type: contracts

text:
 31.8.2010
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 230/119
 Numai textele originale CEE-ONU au efect juridic în temeiul dreptului public internațional. Situația și data intrării în vigoare ale prezentului regulament trebuie verificate în cea mai recentă versiune a documentului de situație CEE-ONU TRANS/WP.29/343, disponibil la adresa:
 http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html
 Regulamentul nr. 43 al Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite (CEE-ONU) – Dispoziții uniforme privind omologarea materialelor pentru geamurile din sticlă securizată și instalarea acestora pe vehicule
 Include întreg textul valabil până la:
 Suplimentul 12 la versiunea originală a regulamentului – Data intrării în vigoare: 24 octombrie 2009
 CUPRINS
 REGULAMENT
 1.
 Domeniul de aplicare
 2.
 Definiții
 3.
 Cerere de omologare
 4.
 Marcaje
 5.
 Omologarea
 6.
 Cerințe generale
 7.
 Cerințe speciale
 8.
 Încercări
 9.
 Modificarea sau prelungirea omologării unui tip de material pentru geamuri din sticlă securizată
 10.
 Conformitatea producției
 11.
 Sancțiuni pentru neconformitatea producției
 12.
 Dispoziții tranzitorii
 13.
 Încetarea definitivă a producției
 14.
 Denumirile și adresele serviciilor tehnice responsabile cu încercările de omologare și ale departamentelor administrative
 ANEXE
 Anexa 1 –
 Comunicare privind omologarea (sau prelungirea, refuzul, retragerea omologării sau încetarea definitivă a producției) unui tip de material pentru geamurile din sticlă securizată, în conformitate cu Regulamentul nr. 43
 Anexa 1A –
 Comunicare privind omologarea (sau prelungirea, refuzul, retragerea omologării sau încetarea definitivă a producției) unui tip de vehicul în ceea ce privește geamurile din sticlă securizată ale acestuia
 Anexa 2 –
 Dispunerea mărcilor de omologare a componentelor
 Anexa 2A –
 Dispunerea mărcilor de omologare a vehiculelor
 Anexa 3 –
 Condiții generale de încercare
 Anexa 4 –
 Parbrize din sticlă securizată monostrat
 Anexa 5 –
 Geamuri din sticlă uniform securizată monostrat
 Anexa 6 –
 Parbrize din sticlă securizată multistrat obișnuită
 Anexa 7 –
 Geamuri din sticlă securizată multistrat, altele decât parbrizele
 Anexa 8 –
 Parbrize din sticlă securizată multistrat tratată
 Anexa 9 –
 Geamuri din sticlă securizată cu acoperire din plastic la interior
 Anexa 10 –
 Parbrize cu acoperire din plastic multistrat
 Anexa 11 –
 Geamuri cu acoperire din plastic multistrat, altele decât parbrizele
 Anexa 12 –
 Unități cu vitraj dublu
 Anexa 13 –
 Gruparea parbrizelor pentru încercări în vederea omologării
 Anexa 14 –
 Geamuri din plastic rigid, altele decât parbrizele
 Anexa 15 –
 Geamuri din plastic flexibil, altele decât parbrizele
 Anexa 16 –
 Unități cu vitraj dublu din plastic rigid
 Anexa 17 –
 Măsurarea înălțimilor segmentului și poziția punctelor de impact
 Anexa 18 –
 Procedura pentru stabilirea zonelor de încercare pe parbrizul vehiculelor din categoria M1 în raport cu punctele „V”
 Anexa 19 –
 Procedura de determinare a punctului „H” și a unghiului real al trunchiului pentru pozițiile de ședere în autovehicule
 Anexa 20 –
 Verificarea conformității producției
 Anexa 21 –
 Dispoziții privind instalarea pe vehicule a geamurilor securizate
 1. DOMENIUL DE APLICARE
 Prezentul regulament se aplică:
 (a)
 materialelor pentru geamurile din sticlă securizată ce urmează a fi instalate ca parbrize sau ca alte geamuri exterioare sau ca pereți despărțitori pe vehicule din categoriile L, M, N, O și T (1);
 (b)
 vehiculelor din categoriile M, N și O în ceea ce privește instalarea acestor materiale;
 în ambele cazuri, se exclude sticla pentru echipamente și instrumente de iluminare și semnalizare luminoasă, sticla antiglonț și ferestrele duble.
 2. DEFINIȚII
 În sensul prezentului regulament:
 2.1.
 „geam din sticlă securizată monostrat”: un geam din sticlă format dintr-un singur strat de sticlă care a fost supusă unui tratament special pentru creșterea rezistenței mecanice și pentru controlarea fragmentării după spargere;
 2.2.
 „geam din sticlă securizată multistrat”: un geam din sticlă format din două sau mai multe straturi de sticlă menținute împreună prin intermediul unuia sau mai multor straturi intermediare de material plastic; sticla poate fi:
 2.2.1.
 „obișnuită”, când niciunul dintre straturi nu a fost tratat; sau
 2.2.2.
 „tratată”, când cel puțin unul dintre straturi a fost tratat special pentru a crește rezistența mecanică și a controla fragmentarea după spargere;
 2.3.
 „geam din sticlă securizată cu acoperire din plastic”: un geam din sticlă conform definiției de la punctul 2.1 sau 2.2, cu un strat de material plastic aplicat pe suprafața interioară;
 2.4.
 „geam din sticlă securizată cu acoperire din plastic multistrat”: un geam din sticlă securizată multistrat având un strat de sticlă și unul sau mai multe straturi de material plastic, dintre care cel puțin unul acționează ca strat intermediar. La montarea pe vehicul, straturile de plastic trebuie să fie spre interior;
 2.5.
 „geam din plastic”: un material pentru geamuri care conține, ca ingredient esențial, una sau mai multe substanțe polimerice organice cu greutate moleculară ridicată, are o formă finită solidă și poate fi modelat cu flux în oricare din etapele fabricării sau prelucrării în produse finite;
 2.5.1. „geam din plastic rigid”: un material plastic pentru geamuri care nu se îndoaie mai mult de 50 mm în direcție verticală în timpul încercării de flexibilitate (anexa 3, punctul 12);
 2.5.2. „geam din plastic flexibil”: un material plastic pentru geamuri care se îndoaie mai mult de 50 mm în direcție verticală în timpul încercării de flexibilitate (anexa 3, punctul 12);
 2.6.
 „geam dublu”: un ansamblu din două geamuri instalate separat în aceeași deschizătură a vehiculului;
 2.7.
 „unitate cu vitraj dublu”: un ansamblu compus din două geamuri asamblate în fabrică în mod permanent și separate printr-un spațiu uniform;
 2.7.1. „vitraj dublu simetric”: vitraj dublu unde cele două geamuri componente sunt de același tip (sticlă securizată monostrat sau multistrat, plastic rigid) și prezintă caracteristici principale și secundare identice;
 2.7.2. „vitraj dublu asimetric”: vitraj dublu unde cele două geamuri sunt de tipuri diferite (sticlă securizată monostrat sau multistrat, plastic rigid) sau prezintă caracteristici principale și/sau secundare diferite;
 2.8.
 „caracteristică principală”: o caracteristică ce modifică apreciabil proprietățile optice și/sau mecanice ale unui geam din sticlă într-un mod care nu afectează rolul pe care geamul respectiv trebuie să îl îndeplinească pe vehicul. Acest termen acoperă și denumirea comercială sau marca, astfel cum au fost specificate de către titularul omologării;
 2.9.
 „caracteristică secundară”: o caracteristică care poate să modifice proprietățile optice și/sau mecanice ale geamului din sticlă într-un mod care afectează rolul pe care geamul respectiv trebuie să îl îndeplinească pe vehicul. Aceste modificări sunt determinate în funcție de indicii de dificultate;
 2.10.
 „indicii de dificultate” acoperă un sistem de gradare în două etape, care se aplică modificărilor observate în practică pentru fiecare caracteristică secundară. O schimbare de la indicele „1” la indicele „2” indică necesitatea unor încercări suplimentare;
 2.11.
 „suprafața desfășurată a unui parbriz”: suprafața dreptunghiulară minimă a plăcii de sticlă din care se poate fabrica parbrizul;
 2.12.
 „unghiul de înclinare a parbrizului”: reprezintă unghiul dintre o linie verticală și o linie dreaptă care trec prin extremitatea superioară și, respectiv, inferioară a parbrizului, ambele linii fiind situate într-un plan vertical de-a lungul axei longitudinale a vehiculului;
 2.12.1.
 măsurarea unghiului de înclinare se realizează pe un vehicul care staționează pe o suprafață plană, iar vehiculele pentru transportul de pasageri trebuie să fie în stare de funcționare, alimentate cu cantitatea maximă de combustibil, lichid de răcire și lubrifianți, și dotate cu unelte și roată sau roți de rezervă (dacă acestea sunt oferite ca echipamente de serie de către producător); se va lua în calcul greutatea conducătorului auto și, în cazul vehiculelor pentru transportul de pasageri, greutatea unui pasager de pe scaunul din față, presupunându-se că greutatea individuală a conducătorului și a pasagerului este de 75 ± 1 kg;
 2.12.2.
 vehiculele echipate cu suspensie hidropneumatică, hidraulică sau pneumatică sau cu un dispozitiv de reglare automată a gărzii la sol în funcție de încărcătură sunt încercate în condiții normale de funcționare, specificate de către constructor;
 2.13.
 „grup de parbrize”: un lot care cuprinde parbrize de diferite dimensiuni și forme, supuse examinării proprietăților lor mecanice, modului de fragmentare și comportamentului la încercările de rezistență;
 2.13.1. „parbriz plat”: un parbriz fără nicio curbură din care să rezulte un segment cu o înălțime ce depășește 10 mm pe metru liniar;
 2.13.2. „parbriz curbat”: un parbriz cu o curbură nominală din care rezultă un segment cu o înălțime ce depășește 10 mm pe metru liniar;
 2.14.
 „înălțimea segmentului, «h»”: distanța maximă, măsurată aproximativ în unghi drept față de geam, ce separă suprafața interioară a geamului de un alt geam care trece prin capetele acestuia (a se vedea anexa 17, figura 1);
 2.15.
 „tip de material pentru geamuri din sticlă securizată”: un geam, astfel cum a fost definit la punctele 2.1-2.7, care nu prezintă nicio deosebire esențială în ceea ce privește în special caracteristicile principale și secundare definite la anexele 4-12 și 4-16;
 2.15.1.
 cu toate că o schimbare adusă caracteristicilor principale implică apariția unui nou tip de produs, se admite că, în anumite cazuri, o schimbare a formei și dimensiunilor nu necesită neapărat efectuarea unui set complet de încercări. Pentru anumite încercări, prescrise în anexele individuale, geamurile din sticlă pot fi grupate dacă este evident faptul că au caracteristici principale similare;
 2.15.2.
 geamurile din sticlă care prezintă diferențe numai în ceea ce privește caracteristicile secundare pot fi considerate ca fiind de același tip; dacă rezultatele acestor încercări sunt stipulate clar în cadrul cerințelor de încercare, atunci unele încercări se pot efectua pe eșantioane ale unor astfel de geamuri;
 2.16.
 „curbura, «r»” reprezintă valoarea aproximativă a celei mai mici raze de arc a parbrizului, măsurată în zona de curbură maximă;
 2.17.
 „valoarea «HIC»” (criteriile de rănire a capului): o valoare care descrie consecințele unei răniri a craniului sau a creierului provocată de forțele de decelerare apărute în urma lovirii perpendiculare directe a geamului;
 2.18.
 „material pentru geamuri din sticlă securizată necesar pentru vizibilitatea conducătorului auto”;
 2.18.1. „material pentru geamuri din sticlă securizată necesar pentru câmpul frontal de vizibilitate al conducătorului auto”: toate geamurile prin care conducătorul are vizibilitate atunci când conduce sau manevrează vehiculul, amplasate în fața unui plan care trece prin punctul R al conducătorului auto și care este perpendicular pe planul longitudinal median al vehiculului;
 2.18.2. „material pentru geamuri din sticlă securizată necesar pentru câmpul posterior de vizibilitate al conducătorului auto”: toate geamurile prin care conducătorul are vizibilitate atunci când conduce sau manevrează vehiculul, amplasate în spatele unui plan care trece prin punctul R al conducătorului auto și care este perpendicular pe planul longitudinal median al vehiculului;
 2.19.
 „suprafață opacizantă”: orice zonă a geamului care împiedică trecerea luminii;
 2.20.
 „bandă de umbră”: orice zonă a geamului având un factor scăzut de transmisie a luminii;
 2.21.
 „suprafață transparentă”: întreaga suprafață a geamului, exclusiv suprafețele opacizante și benzile de umbră;
 2.22.
 „suprafață de vizibilitate”: întreaga suprafață vitrată, exclusiv suprafețele opacizante, dar inclusiv benzile de umbră;
 2.23.
 „strat intermediar”: orice material utilizat pentru fixarea straturilor componente ale sticlei multistrat;
 2.24.
 atunci când se face referire la instalarea geamurilor din sticlă securizată, „tip de vehicul” desemnează vehiculele de aceeași categorie care nu diferă între ele cel puțin din următoarele puncte de vedere esențiale:
 producătorul;
 denumirea de tip dată de producător;
 caracteristici esențiale de construcție și proiectare:
 2.25.
 „unghiul spătarului”: unghiul tehnic al trunchiului, astfel cum este definit în anexa 19 la prezentul regulament.
 3. CERERE DE OMOLOGARE
 3.1. Omologarea unui tip de geam
 Cererea de omologare a unui tip de geam se depune de către constructor sau de către reprezentantul autorizat al acestuia din statul în care se desfășoară procedura.
 3.2. Pentru fiecare tip de geam, cererea este însoțită de documentele de mai jos, în trei exemplare, precum și de următoarele specificații:
 3.2.1.
 o descriere tehnică incluzând toate caracteristicile secundare și principale;
 3.2.1.1.
 în cazul unor geamuri altele decât parbrizele, desene într-un format care nu depășește formatul A4 sau pliate la dimensiunile acestui format, indicând:
 suprafața maximă;
 unghiul minim dintre două laturi adiacente ale geamului;
 înălțimea maximă a segmentului, dacă este cazul.
 3.2.1.2.
 pentru parbrize:
 3.2.1.2.1.
 o listă a modelelor de parbriz pentru care este cerută omologarea, indicând numele constructorului de vehicule, precum și tipul și categoria vehiculelor;
 3.2.1.2.2.
 desene la scara de 1:1 pentru categoria M1, și de 1:1 sau 1:10 pentru toate celelalte categorii, precum și diagrame ale poziționării parbrizului pe vehicul, cu detalii suficiente pentru a arăta:
 3.2.1.2.2.1.
 poziția parbrizului față de punctul R al scaunului conducătorului auto, dacă este cazul;
 3.2.1.2.2.2.
 unghiul de înclinare a parbrizului;
 3.2.1.2.2.3.
 unghiul de înclinare a spătarului scaunului;
 3.2.1.2.2.4.
 amplasarea și dimensiunea zonei în care sunt verificate calitățile optice și, după caz, zona supusă unei securizări diferențiate;
 3.2.1.2.2.5.
 suprafața desfășurată a parbrizului;
 3.2.1.2.2.6.
 înălțimea maximă a segmentului parbrizului;
 3.2.1.2.2.7.
 curbura parbrizului (numai în scopul grupării parbrizelor);
 3.2.1.3.
 în cazul vitrajului dublu, desene într-un format care să nu depășească formatul A4, sau pliate în acest format, care să cuprindă, în plus față de informațiile cerute la punctul 3.2.1.1:
 tipul fiecărui geam din sticlă component;
 tipul legăturii;
 grosimea nominală a spațiului dintre cele două geamuri.
 3.3. În plus, solicitantul trebuie să depună un număr suficient de piese și de eșantioane de încercare din geamurile finite din modelul respectiv, numărul acestora fiind convenit cu serviciul tehnic ce efectuează încercările.
 3.4. Omologarea unui tip de vehicul
 Cererea de omologare a unui tip de vehicul cu privire la instalarea geamurilor sale securizate se depune de către constructorul vehiculului sau de către reprezentantul autorizat al acestuia.
 3.5. Cererea trebuie să fie însoțită de următoarele documente, în triplu exemplar, și de informațiile următoare:
 3.5.1.
 Scheme suficient de detaliate ale vehiculului, arătând:
 3.5.1.1.
 poziția parbrizului față de punctul R al vehiculului;
 3.5.1.2.
 unghiul de înclinare a parbrizului;
 3.5.1.3.
 unghiul de înclinare a spătarului scaunului.
 3.5.2.
 Specificații tehnice ale parbrizului și ale celorlalte geamuri, în special:
 3.5.2.1.
 materialele utilizate;
 3.5.2.2.
 numerele de omologare;
 3.5.2.3.
 orice alte marcaje suplimentare, astfel cum sunt descrise la punctul 5.5.
 3.6. Un vehicul reprezentativ pentru tipul de vehicul care urmează a fi omologat este prezentat serviciului tehnic responsabil cu efectuarea încercărilor de omologare.
 4. MARCAJE
 4.1.
 Fiecare material de geam din sticlă securizată, inclusiv eșantioanele și piesele de încercare prezentate în vederea obținerii omologării, trebuie să poarte denumirea comercială sau marca producătorului, astfel cum sunt prezentate la poziția 3 din anexa 1. Părțile fabricate trebuie să poarte numărul alocat producătorului principal, în conformitate cu Regulamentul CEE nr. 43. Acest marcaj trebuie să fie clar lizibil și de neșters.
 5. OMOLOGAREA
 5.1. Omologarea unui tip de geam
 În cazul în care eșantioanele prezentate în vederea obținerii omologării îndeplinesc cerințele de la punctele 6-8 ale prezentului regulament, atunci respectivul tip de material pentru geamuri din sticlă securizată este omologat.
 5.2. Se atribuie un număr de omologare pentru fiecare tip definit în anexele 5, 7, 11, 12, 14, 15 și 16 sau, în cazul parbrizelor, pentru fiecare grup omologat. Primele două cifre ale acestuia (în prezent 00 pentru regulamentul în versiunea originală) indică seria de amendamente care include cele mai recente modificări tehnice aduse regulamentului la momentul acordării omologării. Aceeași parte contractantă nu poate atribui același număr unui alt tip sau grup de materiale pentru geamuri de sticlă securizată.
 5.3. Comunicarea omologării sau a prelungirii sau refuzului omologării unui tip de material pentru geamuri de sticlă securizată în conformitate cu prezentul regulament se comunică părților la acord care aplică prezentul regulament, prin intermediul unui formular conform cu modelul din anexa 1 – și apendicele la aceasta – la prezentul regulament.
 5.3.1.
 În cazul parbrizelor, comunicarea omologării este însoțită de un document care enumeră fiecare model de parbriz din grupul omologat, împreună cu caracteristicile grupului, conform apendicelui 8 la anexa 1.
 5.4. Pe fiecare geam și unitate cu vitraj dublu conforme cu un tip omologat în temeiul prezentului regulament se va aplica, în plus față de marcajele prevăzute la punctul 4.1, o marcă de omologare internațională. Se aplică orice alt marcaj special privind omologarea pentru fiecare geam component al vitrajelor duble. Un astfel de marcaj constă în:
 5.4.1.
 litera „E” înscrisă într-un cerc, urmată de codul distinctiv al țării care a acordat omologarea (2);
 5.4.2.
 numărul prezentului regulament, urmat de litera „R”, o liniuță și numărul de omologare la dreapta cercului prevăzut la punctul 5.4.1.
 5.5. Următoarele simboluri suplimentare se aplică imediat deasupra marcajului de omologare:
 5.5.1.
 în cazul unui parbriz:
 I
 pentru sticlă securizată monostrat (I/P dacă este acoperit) (3);
 II
 pentru sticlă securizată multistrat obișnuită (II/P dacă este acoperit) (3);
 III
 pentru sticlă securizată multistrat tratată (III/P dacă este acoperit (3);
 IV
 pentru geamuri cu acoperire din plastic multistrat;
 5.5.2.
 V
 în cazul unui geam securizat cu un factor de transmisie a luminii mai mic de 70 %;
 5.5.3.
 VI
 în cazul unei unități cu vitraj dublu;
 5.5.4.
 VII
 în cazul geamurilor din sticlă uniform securizată monostrat care pot fi utilizate ca parbrize pentru vehicule lente cu o viteză constructivă de maximum 40 km/h;
 5.5.5.
 VIII
 în cazul geamurilor din plastic rigid. În plus, utilizarea corespunzătoare va fi indicată de:
 /A
 pentru geamuri orientate spre față;
 /B
 pentru geamuri laterale, posterioare și trape din sticlă;
 /C
 în locurile unde probabilitatea impactului cu capul este redusă sau inexistentă;
 În plus, se aplică următoarele marcaje pe geamurile din plastic care au fost supuse încercării de rezistență la abraziune descrisă în anexa 3, punctul 4, după caz:
 /L
 pentru geamurile cu o difuzie a luminii de maximum 2 % după 1 000 de cicluri pe suprafața exterioară și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară (a se vedea anexele 14 și 16, punctul 6.1.3.1);
 /M
 pentru geamuri cu o difuzie a luminii de maximum 10 % după 500 de cicluri pe suprafața exterioară și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară (a se vedea anexele 14 și 16, punctul 6.1.3.2);
 5.5.6.
 IX
 în cazul geamurilor din plastic flexibil;
 5.5.7.
 X
 în cazul unei unități cu vitraj dublu din plastic rigid; În plus, utilizarea corespunzătoare va fi indicată de:
 /A
 pentru geamuri frontale;
 /B
 pentru geamuri laterale, posterioare și trape din sticlă;
 /C
 în locurile unde probabilitatea impactului cu capul este redusă sau inexistentă;
 Se aplică următoarele marcaje pe geamurile din plastic care au fost supuse încercării de rezistență la abraziune descrisă în anexa 3, punctul 4, după caz:
 /L
 pentru geamurile cu o difuzie a luminii de maximum 2 % după 1 000 de cicluri pe suprafața exterioară,și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară (a se vedea anexa 6, punctul 6.1.3.1.);
 /M
 pentru geamuri cu o difuzie a luminii de maximum 10 % după 500 de cicluri pe suprafața exterioară și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară (a se vedea anexa 16, punctul 6.1.3.2);
 5.5.8.
 XI
 în cazul unui geam securizat multistrat, altul decât un parbriz.
 5.6. Marca de omologare trebuie să fie clar lizibilă și să nu se poată șterge. Simbolurile suplimentare se introduc în interiorul marcajului de omologare.
 5.7. Anexa 2 la prezentul regulament oferă exemple de dispunere a mărcilor de omologare.
 5.8. Omologarea unui tip de vehicul
 În cazul în care vehiculul prezentat pentru omologare în conformitate cu prezentul regulament îndeplinește cerințele din anexa 21 la prezentul regulament, trebuie acordată omologarea acestui tip de vehicul.
 5.9. Fiecărui tip omologat i se alocă un număr de omologare. Primele două cifre ale acestuia (în prezent, 00 pentru regulamentul în versiunea inițială) indică seria de amendamente care include cele mai recente modificări tehnice aduse regulamentului în momentul emiterii omologării. Aceeași parte contractantă nu poate atribui același număr unui alt tip de vehicul, așa cum este definit la punctul 2.24 de mai sus.
 5.10. Notificarea privind acordarea, prelungirea, refuzul sau retragerea omologării sau încetarea definitivă a producției unui tip de vehicul în conformitate cu prezentul regulament se comunică părților Acordului din 1958 care aplică prezentul regulament, prin intermediul unui formular conform cu modelul indicat în anexa 1A la prezentul regulament.
 5.11. Pe fiecare vehicul care corespunde unui vehicul de tip omologat prin prezentul regulament, se aplică într-un loc vizibil și ușor accesibil, specificat în fișa de omologare, marca de omologare internațională formată din:
 5.11.1.
 litera „E” înscrisă într-un cerc, urmată de codul distinctiv al țării care a acordat omologarea (4);
 5.11.2.
 numărul prezentului regulament, urmat de litera „R”, o liniuță și numărul de omologare la dreapta cercului prevăzut la punctul 5.11.1.
 5.12. Dacă vehiculul corespunde unui tip de vehicul omologat în temeiul unui alt regulament sau a mai multor regulamente anexate la acord, în aceeași țară care a acordat omologarea în temeiul prezentului regulament, simbolul prezentat la punctul 4.4.1 nu trebuie repetat; în acest caz, numerele și simbolurile adiționale ale tuturor regulamentelor în temeiul cărora se acordă omologarea în țara care acordă omologări în temeiul prezentului Regulament, trebuie dispuse în coloane verticale, situate la dreapta simbolului prevăzut la alineatul 5.11.1.
 5.13. Marca de omologare trebuie să fie clar lizibilă și să nu se poată șterge.
 5.14. Marca de omologare este situată lângă sau pe plăcuța cu date a vehiculului, fixată de constructor.
 5.15. În anexa 2A la prezentul regulament sunt prezentate exemple de mărci de omologare.
 6. CERINȚE GENERALE
 6.1.
 Toate materialele pentru geamuri, inclusiv materialele folosite la fabricarea parbrizelor, trebuie să fie de o calitate suficientă pentru a reduce riscul unor accidentări în eventualitatea spargerii. Sticla trebuie să fie suficient de rezistentă la incidentele ce pot să apară în traficul normal și la condițiile atmosferice și de temperatură, la acțiunile agenților chimici, la ardere sau la abraziuni.
 6.2.
 În plus, geamul din sticlă trebuie să fie suficient de transparent, să nu provoace distorsiuni semnificative ale obiectelor privite prin parbriz și nu trebuie să creeze nicio confuzie între culorile folosite la semafoare și semnalizări. În cazul în care parbrizul se sparge, conducătorul trebuie să poată vedea clar drumul pentru a putea frâna și opri vehiculul în condiții de siguranță.
 7. CERINȚE SPECIALE
 Toate tipurile de geamuri din sticlă securizată trebuie, în funcție de categoria din care fac parte, să fie în conformitate cu următoarele cerințe speciale:
 7.1.
 în ceea ce privește parbrizele din sticlă securizată monostrat, cu cerințele din anexa 4;
 7.2.
 în ceea ce privește geamurile din sticlă uniform securizată monostrat, cu cerințele din anexa 5;
 7.3.
 în ceea ce privește parbrizele din sticlă securizată multistrat obișnuită, cu cerințele din anexa 6;
 7.4.
 în ceea ce privește geamurile din sticlă securizată multistrat obișnuită, altele decât parbrizele, cu cerințele din anexa 7;
 7.5.
 în ceea ce privește parbrizele din sticlă securizată multistrat tratată, cu cerințele din anexa 8;
 7.6.
 în ceea ce privește geamurile din sticlă securizată cu acoperire din plastic, în plus față de cerințele relevante enumerate mai sus, cu cerințele din anexa 9;
 7.7.
 în ceea ce privește parbrizele cu acoperire din plastic multistrat, cu cerințele din anexa 10;
 7.8.
 în ceea ce privește geamurile cu acoperire din plastic multistrat, altele decât parbrizele, cu cerințele din anexa 11;
 7.9.
 în ceea ce privește unitățile cu vitraj dublu, cu cerințele din anexa 12;
 7.10.
 în ceea ce privește geamurile din plastic rigid, cu cerințele din anexa 14;
 7.11.
 în ceea ce privește geamurile din plastic flexibil, cu cerințele din anexa 15;
 7.12.
 în ceea ce privește unitățile cu vitraj dublu din plastic rigid, cu cerințele din anexa 16.
 8. ÎNCERCĂRI
 8.1. În prezentul regulament se recomandă următoarele încercări:
 8.1.1. Încercarea de fragmentare
 Scopul acestei încercări este:
 8.1.1.1.
 de a se asigura că fragmentele și cioburile rezultate în urma spargerii geamului din sticlă prezintă un pericol de rănire minim; și
 8.1.1.2.
 în cazul parbrizelor, de a verifica vizibilitatea reziduală după spargere.
 8.1.2. Încercarea de rezistență mecanică
 8.1.2.1. Încercarea la impactul cu o bilă:
 Această încercare se efectuează în două forme: cu o bilă de 227 g și cu o bilă de 2 260 g.
 8.1.2.1.1.
 — Încercarea cu bila de 227 g: scopul acestei încercări este de a evalua aderența stratului intermediar din sticla securizată multistrat și rezistența mecanică a sticlei uniform securizate monostrat și a geamurilor din plastic.
 8.1.2.1.2.
 — Încercarea cu bila de 2 260 g: scopul acestei încercări este de a evalua rezistența la perforare a sticlei securizate multistrat.
 8.1.2.2. Încercarea la impactul cu capul
 Scopul acestei încercări este de a verifica dacă geamurile din sticlă corespund cerințelor referitoare la limitarea rănirilor în caz de impact al capului cu parbrizul, geamurile din sticlă securizată multistrat sau cu acoperire din plastic multistrat și plastic rigid, altele decât parbrizele, precum și la unitățile cu vitraj dublu folosite ca ferestre laterale.
 8.1.3. Încercarea de rezistență la mediu
 8.1.3.1. Încercarea de rezistență la abraziune
 Scopul acestei încercări este de a determina dacă rezistența la abraziune a geamului din sticlă securizată depășește o valoare specificată.
 8.1.3.2. Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate
 Scopul acestei încercări este de a verifica dacă nu apar bule sau alte defecte în stratul intermediar din geamul din sticlă securizată multistrat sau geamul securizat cu acoperire din plastic multistrat în condiții de expunere îndelungată la temperaturi ridicate.
 8.1.3.3. Încercarea de rezistență la radiații
 Scopul acestei încercări este de a determina dacă se reduce semnificativ factorul de transmisie normală a luminii al geamurilor din sticlă securizată multistrat, cu acoperire din plastic multistrat sau al geamurilor din sticlă cu acoperire din plastic, în condiții de expunere îndelungată la radiații sau dacă se produce o diminuare a proprietăților cromatice.
 8.1.3.4. Încercarea de rezistență la umiditate
 Scopul acestei încercări este de a determina dacă geamurile din sticlă securizată multistrat, cu acoperire din plastic multistrat sau geamurile din sticlă cu acoperire din material plastic și material plastic rigid rezistă, fără deteriorări semnificative, în condiții de expunere îndelungată la umiditatea atmosferică.
 8.1.3.5. Încercarea de rezistență la schimbările de temperatură
 Scopul acestei încercări este de a determina dacă materialul sau materialele din plastic utilizat(e) pentru geamurile din sticlă securizată, astfel cum sunt definite la punctele 2.3 și 2.4, rezistă fără deteriorări semnificative expunerii prelungite la temperaturi extreme.
 8.1.3.6. Încercarea la intemperii simulate
 Scopul acestei încercări este de a verifica dacă geamul securizat cu acoperire din plastic multistrat este rezistent la condiții simulate de intemperii.
 8.1.3.7. Încercarea de tăiere încrucișată
 Scopul acestei încercări este de a verifica dacă învelișul rezistent la abraziune al unui geam din plastic rigid este suficient de aderent.
 8.1.4. Proprietăți optice
 8.1.4.1. Încercarea de transmisie a luminii
 Scopul acestei încercări este de a stabili dacă factorul de transmisie normală a luminii al geamurilor din sticlă securizată depășește o anumită valoare specificată.
 8.1.4.2. Încercarea de distorsiune optică
 Scopul acestei încercări este de a se asigura că deformarea obiectelor văzute prin parbriz nu atinge proporții care riscă să deruteze conducătorul auto.
 8.1.4.3. Încercarea de separare a imaginii secundare
 Scopul acestei încercări este de a verifica dacă unghiul care separă imaginea secundară de cea primară nu depășește o anumită valoare specificată.
 8.1.4.4. Încercarea de identificare a culorilor
 Scopul acestei încercări este de a demonstra că, privind prin parbriz, nu există niciun risc de a confunda culorile.
 8.1.5. Încercarea la ardere (de rezistență la foc)
 Scopul acestei încercări este de a se asigura că un material pentru geamuri din sticlă securizată definit la punctele 2.3, 2.4 și 2.5 de mai sus are o rată de ardere suficient de scăzută.
 8.1.6. Încercarea de rezistență la agenți chimici
 Scopul acestei încercări este de a se asigura că materialul pentru geamuri din sticlă securizată definit la punctele 2.3, 2.4 și 2.5 de mai sus rezistă fără deteriorări semnificative la expunerea la substanțele chimice care ar putea exista în vehicul sau care ar putea fi utilizate în acesta (de exemplu, agenți de curățare).
 8.1.7. Încercarea de flexibilitate și de îndoire
 Scopul acestei încercări este de a se determina dacă un material pentru geamuri din plastic este rigid sau flexibil.
 8.2. Încercări prevăzute pentru materialele pentru geamuri din sticlă din categoriile definite la punctele 2.1-2.5 din prezentul regulament.
 8.2.1.
 Geamurile securizate sunt supuse încercărilor enumerate tabelele 8.2.1.1 și 8.2.1.2 de mai jos:
 8.2.1.1.
 Geamurile securizate sunt supuse încercărilor enumerate în tabelul de mai jos:
 Încercări
 Parbriz
 Geamuri, altele decât parbrize
 Sticlă securizată monostrat
 Sticlă securizată multistrat obișnuită
 Sticlă securizată multistrat tratată
 Cu acoperire din plastic multistrat
 Sticlă securizată monostrat
 Sticlă securizată multistrat
 Cu acoperire din plastic multistrat
 I
 I-P
 II
 II-P
 III
 III-P
 IV
 Fragmentare
 A4/2
 A4/2
 —
 —
 A8/4
 A8/4
 —
 A5/2
 —
 —
 Încercarea la rezistență mecanică
 —
 bilă de 227 g
 —
 —
 A6/4.3
 A6/4.3
 A6/4.3
 A6/4.3
 A6/4.3
 A5/3.1
 A7/4
 A7/4
 —
 bilă de 2 260 g
 —
 —
 A6/4.2
 A6/4.2
 A6/4.2
 A6/4.2
 A6/4.2
 —
 —
 —
 Încercarea la impactul cu capul (5)
 A4/3
 A4/3
 A6/3
 A6/3
 A6/3
 A6/3
 A10/3
 —
 A7/3
 A11/3
 Încercarea la abraziune
 fața exterioară
 —
 —
 A6/5.1
 A6/5.1
 A6/5.1
 A6/5.1
 A6/5.1
 —
 A6/5.1
 A6/5.1
 fața interioară
 —
 A9/2
 —
 A9/2
 —
 A9/2
 A9/2
 A9/2 (6)
 A9/2 (6)
 A9/2
 Temperatură ridicată
 —
 —
 A3/5
 A3/5
 A3/5
 A3/5
 A3/5
 —
 A3/5
 A3/5
 Radiații
 —
 A3/6
 A3/6
 A3/6
 A3/6
 A3/6
 A3/6
 —
 A3/6
 A3/6
 Umiditate
 —
 A3/7
 A3/7
 A3/7
 A3/7
 A3/7
 A3/7
 A3/7 (6)
 A3/7
 A3/7
 Transmisia luminii
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 A3/9.1
 Distorsiune optică
 A3/9.2
 A3/9.2
 A3/9.2
 A3/9.2
 A3/9.2
 A3/9.2
 A3/9.2
 A3/9.2 (7)
 —
 —
 Imagine secundară
 A3/9.3
 A3/9.3
 A3/9.3
 A3/9.3
 A3/9.3
 A3/9.3
 A3/9.3
 A3/9.3 (7)
 —
 —
 Identificarea culorilor
 A3/9.4
 A3/9.4
 A3/9.4
 A3/9.4
 A3/9.4
 A3/9.4
 A3/9.4
 —
 —
 —
 Rezistență la schimbările de temperatură
 —
 A3/8
 —
 A3/8
 A3/8
 A3/8
 A3/8 (6)
 A3/8 (6)
 A3/8
 Rezistență la foc
 —
 A3/10
 —
 A3/10
 —
 A3/10
 A3/10
 A3/10 (6)
 A3/10 (6)
 A3/10
 Rezistență la agenți chimici
 —
 A3/11.2.1
 —
 A3/11.2.1
 A3/11.2.1
 A3/11.2.1
 A3/11.2.1 (6)
 A3/11.2.1 (6)
 A3/11.2.1
 Notă:
 Trimiterea A4/3 din tabel indică anexa 4 și punctul 3 al acesteia, dacă este descrisă încercarea relevantă și dacă se impun cerințe de acceptare.
 8.2.1.2.
 Materialele pentru geamuri din plastic sunt supuse încercărilor enumerate în tabelul de mai jos:
 Încercare
 Materiale plastice, altele decât parbrizele
 Plastic rigid
 Vitraj dublu
 Vehicule motorizate
 Remorci și vehicule fără pasageri
 Vehicule motorizate
 Remorci și vehicule fără pasageri
 Materiale plastice flexibile
 Flexibilitate
 A3/12
 A3/12
 A3/12
 A3/12
 A3/12
 Bilă de 227 g
 A14/5
 A14/5
 A16/5
 A16/5
 A15/4
 Impact cu capul (8)
 A14/4
 —
 A16/4
 —
 —
 Transmisia luminii (9)
 A3/9.1
 —
 A3/9.1
 —
 A3/9.1
 Rezistență la foc
 A3/10
 A3/10
 A3/10
 A3/10
 A3/10
 Rezistență chimică
 A3/11
 A3/11
 A3/11
 A3/11
 A3/11.2.1
 Abraziune
 A14/6.1
 —
 A16/6.1
 —
 —
 Intemperii
 A3/6.4
 A3/6.4
 A3/6.4
 A3/6.4
 A3/6.4
 Umiditate
 A14/6.4
 A14/6.4
 A16/6.4
 A16/6.4
 —
 Tăiere încrucișată (9)
 A3/13
 —
 A3/13
 —
 —
 8.2.2.
 Un material pentru un geam securizat este omologat dacă acesta îndeplinește toate cerințele prevăzute în dispozițiile relevante la care se face trimitere în tabelele 8.2.1.1 și 8.2.1.2.
 9. MODIFICAREA SAU PRELUNGIREA OMOLOGĂRII PENTRU UN TIP DE MATERIAL PENTRU GEAM DIN STICLĂ SECURIZATĂ
 9.1. Fiecare modificare a unui tip de material pentru geamuri securizate sau, în cazul parbrizelor, toate parbrizele adăugate unui lot, trebuie aduse la cunoștința departamentului administrativ care a omologat respectivul tip de material pentru geamuri securizate. Acest serviciu poate:
 9.1.1.
 fie să considere că nu este posibil ca modificările aduse geamului parbrizului să aibă vreun efect contrar considerabil, că noul tip adăugat se integrează grupului de parbrize omologat și că, indiferent de situație, geamul din sticlă securizată corespunde cerințelor, fie
 9.1.2.
 să solicite un alt proces-verbal de încercare a serviciului tehnic care se ocupă cu efectuarea încercărilor.
 9.2. Comunicări
 9.2.1.
 Acordarea sau refuzul omologării (sau prelungirea omologării) se comunică părților la acordul de aplicare a prezentului regulament prin procedura menționată la punctul 5.3 de mai sus.
 9.2.2.
 Autoritatea competentă care a acordat o prelungire a omologării trebuie să atribuie un număr de serie fiecărei comunicări referitoare la o prelungire.
 10. CONFORMITATEA PRODUCȚIEI
 10.1. Procedurile de asigurare a conformității producției trebuie să fie în conformitate cu cele stipulate la apendicele 2 la acord (E/ECE/324-E/ECE/TRANS/505/Rev.2), cu următoarele cerințe:
 10.2. Dispoziții speciale
 Verificările prevăzute la punctul 2.2 din apendicele 2 la acord trebuie să respecte cerințele de la anexa 20 la prezentul regulament.
 10.3. Frecvența normală a inspecțiilor prevăzute la punctul 2.4 din apendicele 2 la acord este de o inspecție pe an.
 11. PENALITĂȚI PENTRU NECONFORMITATEA PRODUCȚIEI
 11.1.
 Omologarea acordată pentru un tip de material pentru geamuri securizate în temeiul prezentului regulament poate fi retrasă în cazul în care nu sunt respectate cerințele stabilite la punctul 10.1.
 11.2.
 În cazul în care o parte la acord care aplică prezentul regulament retrage o omologare acordată anterior, aceasta informează imediat celelalte părți contractante care aplică prezentul regulament, prin intermediul unei copii a comunicării conforme cu modelul din anexa 1 la prezentul regulament.
 12. DISPOZIȚII TRANZITORII
 12.1.
 Începând cu data oficială a intrării în vigoare a suplimentului 8 la prezentul regulament, nicio parte contractantă care aplică prezentul regulament nu va putea refuza o cerere de omologare prezentată în temeiul prezentului regulament, astfel cum a fost modificat prin suplimentul 8 la regulament în forma sa originală.
 12.2.
 În termen de 24 de luni de la data oficială a intrării în vigoare a suplimentului 8, părțile contractante care aplică prezentul regulament pot refuza recunoașterea omologării geamurilor securizate care nu poartă simbolurile prevăzute la punctul 5.5 de mai sus.
 12.3.
 Începând cu data oficială de intrare în vigoare a suplimentului 12 la prezentul regulament, nicio parte contractantă care aplică prezentul regulament nu va putea refuza acordarea omologării în temeiul prezentului regulament, astfel cum a fost modificat prin suplimentul 12 la forma sa originală.
 12.4.
 În termen de 24 de luni de la data intrării în vigoare, părțile contractante care aplică prezentul regulament acordă omologări numai în cazul în care tipul de componentă sau unitate separată care urmează a fi omologat îndeplinește cerințele suplimentului 12 la prezentul regulament.
 12.5.
 În termen de 24 de luni de la data oficială a intrării în vigoare a suplimentului 12, părțile contractante care aplică prezentul regulament pot refuza acordarea omologării geamurilor securizate care nu poartă simbolurile prevăzute la punctul 5.5 de mai sus.
 13. ÎNCETAREA DEFINITIVĂ A PRODUCȚIEI
 În cazul în care deținătorul unei omologări încetează definitiv fabricarea unui material pentru geamuri securizate omologat în conformitate cu prezentul regulament, el notifică în acest sens autoritatea care a acordat omologarea, aceasta, la rândul său, anunțând celelalte părți la acord care aplică prezentul regulament, prin intermediul unei copii a comunicării conforme cu modelul din anexa 1 la prezentul regulament.
 14. DENUMIRILE ȘI ADRESELE SERVICIILOR TEHNICE RESPONSABILE CU EFECTUAREA ÎNCERCĂRILOR DE OMOLOGARE ȘI ALE DEPARTAMENTELOR ADMINISTRATIVE
 Părțile la acord care aplică prezentul regulament comunică Secretariatului Organizației Națiunilor Unite denumirile și adresele serviciilor tehnice însărcinate cu încercările de omologare și ale serviciilor administrative care acordă omologarea și cărora trebuie să le fie trimise fișele de omologare sau de refuz, de prelungire sau de retragere a omologării emise în alte țări.
 15. Serviciile tehnice însărcinate cu încercările de omologare trebuie să respecte standardele armonizate privind funcționarea laboratoarelor de încercări (Ghidul ISO/CEI 25). În plus, acestea trebuie să fie desemnate de autoritatea de omologare pentru care efectuează încercările de omologare.
 (1) Astfel cum sunt definite în anexa 7 la Rezoluția consolidată privind construcția vehiculelor (R.E.3) (documentul TRANS/WP.29/78/Rev.1/Amend.2, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Amendamentul nr. 4).
 (2) 1 pentru Germania, 2 pentru Franța, 3 pentru Italia, 4 pentru Țările de Jos, 5 pentru Suedia, 6 pentru Belgia, 7 pentru Ungaria, 8 pentru Republica Cehă, 9 pentru Spania, 10 pentru Serbia, 11 pentru Regatul Unit, 12 pentru Austria, 13 pentru Luxemburg, 14 pentru Elveția, 15 (vacant), 16 pentru Norvegia, 17 pentru Finlanda, 18 pentru Danemarca, 19 pentru România, 20 pentru Polonia, 21 pentru Portugalia, 22 pentru Federația Rusă, 23 pentru Grecia, 24 pentru Irlanda, 25 pentru Croația, 26 pentru Slovenia, 27 pentru Slovacia, 28 pentru Belarus, 29 pentru Estonia, 30 (vacant), 31 pentru Bosnia și Herțegovina, 32 pentru Letonia, 33 (vacant), 34 pentru Bulgaria, 35 (vacant), 36 pentru Lituania, 37 pentru Turcia, 38 (vacant), 39 pentru Azerbaidjan, 40 pentru Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei, 41 (vacant), 42 pentru Comunitatea Europeană (omologările sunt acordate de către statele sale membre, care utilizează simbolul CEE corespunzător), 43 pentru Japonia, 44 (vacant), 45 pentru Australia, 46 pentru Ucraina, 47 pentru Africa de Sud, 48 pentru Noua Zeelandă, 49 pentru Cipru, 50 pentru Malta, 51 pentru Republica Coreea, 52 pentru Malaezia, 53 pentru Thailanda, 54 și 55 (vacante) și 56 pentru Muntenegru. Numerele ulterioare vor fi atribuite altor țări în ordinea cronologică în care acestea ratifică sau aderă la Acordul privind adoptarea de reglementări tehnice uniforme pentru vehicule cu roți, echipamente și părți care pot fi montate și/sau utilizate pe vehicule cu roți și condițiile pentru recunoașterea reciprocă a omologării acordate pe baza acestor reglementări, iar numerele astfel atribuite se comunică părților contractante ale acordului de către secretarul general al Organizației Națiunilor Unite.
 (3) Conform definiției de la punctul 2.3.
 (4) A se vedea nota de subsol 2 de la punctul 5.4.1.
 (5) În plus, această încercare se va efectua pe unități cu vitraj dublu, în conformitate cu punctul 3 din anexa 12 (A12/3).
 (6) Dacă este placat cu material plastic pe partea interioară.
 (7) Această încercare se efectuează exclusiv pe geamuri din sticlă uniform securizată monostrat utilizate ca parbrize pentru vehicule lente cu o viteză constructivă de maximum 40 km/h.
 (8) Specificațiile de încercări variază în funcție de amplasarea geamului în vehicul.
 (9) Se aplică doar dacă geamul este necesar pentru vizibilitatea la conducere.
 ANEXA 1
 COMUNICARE
 [format maxim: A4 (210 × 297 mm)]
 APENDICELE 1
 PARBRIZE DIN STICLĂ SECURIZATĂ MONOSTRAT
 (Caracteristici principale și secundare definite în anexa 4 sau anexa 9 la Regulamentul nr. 43)
 APENDICELE 2
 GEAMURI DIN STICLĂ UNIFORM SECURIZATĂ MONOSTRAT
 (Caracteristici principale și secundare definite în anexa 5 sau anexa 9 la Regulamentul nr. 43)
 APENDICELE 3
 PARBRIZE DIN STICLĂ SECURIZATĂ MULTISTRAT
 (Caracteristici principale și secundare definite în anexele 6, 8 sau 9 la Regulamentul nr. 43)
 APENDICELE 4
 GEAMURI DIN STICLĂ SECURIZATĂ MULTISTRAT, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 (Caracteristici principale și secundare definite în anexa 7 sau anexa 9 la Regulamentul nr. 43)
 APENDICELE 5
 PARBRIZE CU ACOPERIRE DIN PLASTIC MULTISTRAT
 (Caracteristici principale și secundare definite în anexa 10 la Regulamentul nr. 43)
 APENDICELE 6
 GEAMURI CU ACOPERIRE DIN PLASTIC MULTISTRAT, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 (Caracteristici principale și secundare definite în anexa 11 la Regulamentul nr. 43)
 APENDICELE 7
 UNITĂȚI CU VITRAJ DUBLU
 (Caracteristici principale și secundare definite în anexa 12 sau anexa 16 la Regulamentul nr. 43)
 APENDICELE 8
 GEAMURI CU ACOPERIRE DIN PLASTIC RIGID, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 (Caracteristici principale și secundare definite în conformitate cu anexa 14)
 APENDICELE 9
 GEAMURI DIN PLASTIC FLEXIBIL, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 (Caracteristici principale și secundare definite în conformitate cu anexa 15)
 APENDICELE 10
 CONȚINUTUL LISTEI DE PARBRIZE
 (1)
 Pentru fiecare dintre parbrizele care face obiectul prezentei omologări, se vor indica cel puțin următoarele date specifice:
 Constructorul vehiculului
 Tipul de vehicul
 Categorie vehicul
 Suprafața desfășurată (F)
 Înălțimea segmentului (h)
 Curbura (r)
 Unghiul de instalare (α)
 Unghiul de înclinare a spătarului scaunului (β)
 Coordonatele punctelor de reper (A, B, C)
 față de centrul marginii de sus a parbrizului.
 (1) Prezenta listă se anexează la apendicele 1, 2 (dacă este cazul), 3 și 5 la prezenta anexă.
 ANEXA 1A
 COMUNICARE
 [formatul maxim: A4 (210 × 297 mm)]
 ANEXA 2
 DISPUNEREA MĂRCILOR DE OMOLOGARE PENTRU COMPONENTE
 (a se vedea punctul 5.5 din prezentul regulament)
 Parbrize din sticlă securizată monostrat
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un parbriz din sticlă securizată monostrat, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Parbrize din sticlă securizată placată cu material plastic.
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un parbriz din sticlă securizată placată cu material plastic, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Parbrize din sticlă securizată multistrat obișnuită
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un parbriz din sticlă securizată multistrat obișnuită, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Parbrize din sticlă securizată multistrat obișnuită, placată cu material plastic
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un parbriz din sticlă securizată multistrat obișnuită, placată cu material plastic, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Parbrize din sticlă securizată multistrat tratată
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un parbriz din sticlă securizată multistrat tratată, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Parbrize cu acoperire din plastic multistrat
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un parbriz cu acoperire din plastic multistrat, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Geamuri, altele decât parbrize, cu un factor de transmisie normală a luminii mai mic de 70 %
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un geam din sticlă care nu este un parbriz, în privința căruia se aplică cerințele de la anexa 3, punctul 9.1.4., arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Unități cu vitraj dublu cu un factor de transmisie normală a luminii mai mic de 70 %
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe o unitate cu vitraj dublu, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Geamuri din sticlă uniform securizată monostrat care pot fi utilizate ca parbrize pentru vehicule lente cu o viteză constructivă de maximum 40 km/h
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un geam din sticlă securizată monostrat, arată că respectiva componentă, proiectată pentru a fi utilizată ca parbriz pe un vehicul lent cu o viteză constructivă de maximum 40 km/h, este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Geamuri, altele decât parbrize, cu un factor de transmisie normală a luminii de minimum 70 %
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un geam din sticlă care nu este un parbriz, în privința căruia se aplică cerințele de la anexa 3, punctul 9.1.4., arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Geamuri, altele decât parbrizele, din plastic rigid
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un geam din plastic rigid pentru panourile frontale având o difuzie a luminii de maximum 2 % după 1 000 de cicluri pe suprafața exterioară, și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Geamuri, altele decât parbrizele, din plastic flexibil
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un geam din plastic flexibil, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43
 Unități cu vitraj dublu din plastic rigid
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe o unitate cu vitraj dublu din plastic rigid, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 Geamuri, altele decât parbrizele, din sticlă securizată multistrat
 Marca de omologare de mai sus, aplicată pe un geam din sticlă securizată multistrat, arată că respectiva componentă este omologată în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 ANEXA 2A
 DISPUNEREA MĂRCILOR DE OMOLOGARE PE VEHICULE
 MODELUL A
 (a se vedea punctul 5.11 al prezentului regulament)
 Marca de omologare de mai sus aplicată pe un vehicul arată că, în ceea ce privește instalarea geamurilor, tipul de vehicul în cauză este omologat în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43, cu numărul de omologare 002439. Numărul de omologare indică faptul că omologarea a fost acordată în conformitate cu Regulamentul nr. 43.
 MODELUL B
 (a se vedea punctul 5.12 al prezentului regulament)
 Marca de omologare de mai sus aplicată pe un vehicul arată că tipul de vehicul în cauză este omologat în Țările de Jos (E 4) în conformitate cu Regulamentul nr. 43 și Regulamentul nr. 52 (1). Numerele de omologare indică faptul că, la data acordării omologărilor, Regulamentul nr. 43 se afla în forma sa originală, iar Regulamentul nr. 52 includea seria 01 de modificări.
 (1) Al doilea număr figurează doar ca exemplu.
 ANEXA 3
 CONDIȚII GENERALE DE ÎNCERCARE
 1. ÎNCERCAREA LA FRAGMENTARE
 1.1.
 Geamul din sticlă care urmează a fi încercat nu trebuie fixat rigid; totuși, se poate fixa peste un alt geam din sticlă identic printr-o bandă adezivă aplicată de jur împrejurul marginii.
 1.2.
 Pentru a obține fragmentarea, se folosește un ciocan de aproximativ 75 g sau un alt instrument similar. Raza de curbură a punctului este de 0,2 ± 0,05 mm.
 1.3.
 Trebuie efectuată o încercare la fiecare punct de impact prevăzut.
 1.4.
 Examinarea fragmentelor se desfășoară prin orice metodă validată în ceea ce privește precizia numărării și capacitatea de a identifica zona adecvată în care se efectuează numărarea minimă și maximă.
 Înregistrarea permanentă a modelului de fragmentare începe la cel mult 10 secunde și se încheie la cel mult 3 minute de la impact. Serviciul tehnic trebuie să păstreze înregistrări permanente ale modelului de fragmentare.
 2. ÎNCERCAREA LA IMPACTUL CU O BILĂ
 2.1. Încercarea cu bila de 227 g.
 2.1.1. Dispozitivul de încercare
 2.1.1.1.
 Bilă din oțel călit cu masa de 227 ± 2 g și un diametru de aproximativ 38 mm.
 2.1.1.2.
 Dispozitiv care permite căderea liberă a bilei de la o înălțime care urmează a fi specificată sau dispozitiv care permite imprimarea unei viteze bilei, echivalentă celei care poate fi atinsă în cădere liberă. În cazul utilizării unui dispozitiv care aruncă bila, marja de toleranță a vitezei trebuie să fie de ± 1 % din viteza echivalentă vitezei de cădere liberă.
 2.1.1.3.
 Suport, ilustrat în figura 1, compus din două cadre de oțel cu muchii prelucrate de 15 mm lățime, montate unul peste celălalt și prevăzute cu garnituri de cauciuc de aproximativ 3 mm grosime și 15 mm lățime și duritate de 50 IRHD.
 Cadrul inferior se sprijină pe o casetă de oțel înaltă de aproximativ 150 mm. Piesa de încercare este menținută în poziție de cadrul superior, care are o masă de aproximativ 3 kg. Suportul este sudat pe o foaie de oțel de aproximativ 12 mm grosime așezată pe sol, între acestea fiind interpus un strat de cauciuc de aproximativ 3 mm grosime și duritate 50 IRHD.
 Figura 1
 Suport pentru încercările la impactul cu o bilă
 2.1.2. Condiții de încercare
 Temperatura
 :
 20 ± 5 °C
 Presiunea
 :
 860-1 060 mbar.
 Umiditatea relativă
 :
 60 ± 20 %
 2.1.3. Piesa de încercare
 Piesa de încercare trebuie să fie un pătrat plat, cu latura 300+10/–0 mm sau să fie decupată din partea cea mai plată a parbrizului sau din alt geam curbat din sticlă securizată.
 La alegere, poate fi încercat un geam curbat din sticlă securizată. În acest caz, trebuie să se acorde atenție asigurării contactului adecvat între geamul din sticlă securizată și suport.
 2.1.4. Procedura de încercare
 Piesa de încercare se expune la temperatura specificată pe o durată de patru ore cel puțin, imediat înainte de începerea încercării.
 Se poziționează piesa de încercare pe suport (punctul 2.1.1.3). Planul piesei de încercare trebuie să fie perpendicular, în limita a 3°, pe direcția bilei cu care se intersectează.
 În cazul unui geam cu acoperire din plastic flexibil, piesa de încercare se prinde de suport cu cleme.
 Poziția punctului de impact trebuie să se găsească la o distanță maximă de 25 mm față de centrul geometric al eșantionului, în cazul în care înălțimea de lovire este mai mică sau egală cu 6 m sau să se găsească la o distanță maximă de 50 mm față de centrul eșantionului, în cazul unei înălțimi de lovire mai mare de 6 m. Bila trebuie să lovească fața eșantionului care reprezintă fața externă a geamului securizat atunci când acesta este montat pe vehicul. Bila nu trebuie să producă decât un singur impact.
 2.2. Încercarea cu bila de 2 260 g.
 2.2.1. Dispozitivul de încercare
 2.2.1.1.
 Bilă din oțel călit cu masa de 2 260 ± 20 g și un diametru de aproximativ 82 mm.
 2.2.1.2.
 Dispozitiv de cădere liberă a bilei de la o înălțime ce urmează a fi stabilită, sau un dispozitiv de proiectare a bilei care să confere acesteia o viteză echivalentă cu cea obținută prin cădere liberă. Dacă se folosește un dispozitiv de proiectare a bilei, abaterea de viteză trebuie să fie ± 1 % din viteza echivalentă cu aceea obținută prin cădere liberă.
 2.2.1.3.
 Suportul este ilustrat în figura 1, identic cu cel descris la punctul 2.1.1.3.
 2.2.2. Condiții de încercare
 Temperatura
 :
 20 ± 5°
 Presiunea
 :
 860-1 060 mbar.
 Umiditatea relativă
 :
 60 ± 20 %.
 2.2.3. Piesa de încercare
 Piesa de încercare trebuie să fie un pătrat plat cu latura 300 +10/–0 mm sau să fie decupată din partea cea mai plată a parbrizului sau din alt geam curbat din sticlă securizată.
 La alegere, se poate încerca întregul parbriz sau alt geam curbat din sticlă securizată. În acest caz, trebuie să se acorde atenție asigurării contactului adecvat între geamul din sticlă securizată și suport.
 2.2.4. Procedura de încercare
 Eșantionul se expune la temperatura specificată pe o durată de patru ore cel puțin, imediat înainte de începerea încercării.
 Se așează piesa de încercare pe suport (pct. 2.1.1.3). Planul piesei de încercare trebuie să fie perpendicular, în limita a 3o, pe direcția bilei cu care se intersectează.
 În cazul unui geam cu acoperire din plastic multistrat, piesa de încercare se prinde de suport cu cleme.
 Poziția punctului de impact trebuie să se găsească la o distanță maximă de 25 mm față de centrul geometric al eșantionului.
 Bila trebuie să lovească acea parte a piesei de încercare care reprezintă fața interioară a geamului din sticlă securizată când acesta este montat pe vehicul.
 Bila nu trebuie să producă decât un singur impact.
 3. ÎNCERCAREA LA IMPACTUL CU CAPUL
 3.1. Încercarea la impactul cu capul fără măsurarea decelerației
 3.1.1. Dispozitivul de încercare
 Se folosește o greutate sub formă de cap, rotundă sau semirotundă, realizată din lemn laminat de esență tare, acoperit cu pâslă înlocuibilă și cu sau fără o grindă transversală din lemn. Se folosește cu o piesă intermediară sub formă de gât, între partea sferică și grinda transversală și o tijă de fixare de cealaltă parte a grinzii.
 Dimensiunile sunt indicate în figura 2. Masa totală a acestui aparat trebuie să fie de 10 ± 0,2 kg.
 Figura 2
 Greutatea în formă de cap
 3.1.2. Dispozitiv care permite căderea liberă a capului artificial de la o înălțime care trebuie specificată sau dispozitiv care imprimă capului artificial o viteză echivalentă celei care poate fi atinsă în cădere liberă. În cazul utilizării unui dispozitiv de lansare a capului artificial, marja de toleranță a vitezei trebuie să fie ± 1 % din viteza echivalentă obținută prin cădere liberă.
 3.1.3. Suport, ilustrat în figura 3, pentru încercarea pieselor plate. Dispozitivul se compune din două cadre de oțel, cu muchii prelucrate de 15 mm lățime, montate unul peste celălalt și prevăzute cu garnituri de cauciuc de aproximativ 3 mm grosime, 15 ± 1 mm lățime și o duritate de 70 IRHD. Cadrul superior este ferm fixat de cadrul inferior cu cel puțin 8 bolțuri.
 3.1.4. Condiții de încercare
 Temperatura
 :
 20 ± 5° C
 Presiunea
 :
 860-1 060 mbar.
 Umiditatea relativă
 :
 60 ± 20 %.
 3.1.5. Procedura de încercare
 3.1.5.1. Încercarea cu o piesă plată
 Piesa de încercare plată, cu o lungime de 1 100 +5/–2 mm și o lățime de 500 + 5/– 2 mm, este păstrată la o temperatură constantă de 20 ± 5 °C cel puțin 4 ore înainte de încercare.
 Figura 3
 Suport pentru încercările la impactul cu capul
 Se fixează piese de încercare în cadrele suport (punctul 3.1.3.); se strâng bolțurile astfel încât deplasarea piesei de încercare să nu depășească 2 mm în timpul încercării. Planul piesei de încercare este perfect perpendicular pe direcția greutății cu care se intersectează. Greutatea trebuie lovește piesa de încercare la o distanță maximă de 40 mm față de centrul său geometric, pe acea parte care reprezintă fața interioară a geamului din sticlă securizată când acesta este montat pe vehicul, și nu este permis decât un singur impact.
 Stratul de pâslă se înlocuiește după 12 încercări.
 3.1.5.2. Încercări pe parbrizul întreg (aplicat numai pentru o înălțime de cădere mai mică sau egală cu 1,5 m)
 Se poziționează parbrizul liber pe un suport cu o bandă de cauciuc interpusă, cu duritate de 70 IRHD și de aproximativ 3 mm grosime, lățimea contactului pe întreg perimetrul fiind de aproximativ 15 mm.
 Suportul constă într-o piesă rigidă, de forma parbrizului, astfel încât greutatea sub formă de cap să lovească suprafața interioară. Dacă este necesar, parbrizul va fi fixat cu cleme pe suport.
 Suportul este poziționat pe un stativ rigid, iar între cele două se interpune un strat de cauciuc de aproximativ 3 mm grosime și duritate 70 IRHD. Suprafața parbrizului trebuie să fie perfect perpendiculară pe direcția greutății sub formă de cap cu care se intersectează.
 Greutatea sub formă de cap lovește parbrizul la o distanță maximă de 40 mm față de centrul său geometric, pe acea parte care reprezintă fața interioară a geamului din sticlă securizată atunci când acesta este montat pe vehicul, și nu este permis decât un singur impact.
 Stratul de pâslă se înlocuiește după 12 încercări.
 3.2. Încercarea la impactul cu capul cu măsurarea decelerației
 3.2.1 Dispozitivul de încercare
 În cazul încercărilor la impactul cu capul în care se determină simultan valorile HIC, piesa de încercare utilizată va fi capul-machetă din figura 2.1. Capul-machetă va avea o masă totală de 10,0 + 0,2/ -0,0 kg.
 În mijlocul postamentului (24) blocul de fixare triaxial (26) este montat în centrul de greutate, astfel încât să îi fie atașate indicatoarele de accelerație (27). Accelerometrele se dispun vertical unul față de altul.
 Bazinul (18) și carcasa (19) situate sub postament (24) prezintă, în mare măsură, proprietățile elastice ale craniului uman. Proprietățile elastice la impact ale capului-machetă sunt determinate de duritatea și grosimea inelului intermediar (13) și a bazinului.
 Figura 2.1
 Greutate sub formă de cap cu o masă de 10 kg
 Lista pieselor componente ale greutății sub formă de cap din figura 2.1.
 Poziția nr.
 Numărul de piese
 Denumire standardizată
 Referință
 Observații
 1
 1
 Dispozitiv magnetic de fixare
 Oțel DIN 17100
 —
 2
 1
 Amortizor de vibrații
 Cauciuc / Oțel
 Diametru : 50 mm
 Grosime: 30 mm
 Filet: M10
 3
 4
 Conector BNC al greutății
 —
 —
 4
 1
 Piuliță hexagonală DIN 985
 —
 —
 5
 6
 Disc DIN 125
 —
 —
 6
 3
 Piesă de tranziție
 —
 —
 7
 6
 Șurub cilindric DIN 912
 —
 —
 8
 3
 Piuliță hexagonală
 —
 —
 9
 3
 Disc
 Oțel DIN 17100
 Diametru orificiu: 8 mm Diametru exterior: 35 mm Grosime: 1,5 mm
 10
 3
 Inel de cauciuc
 Cauciuc, duritate 60 IRHD
 Diametru orificiu: 8 mm Diametru exterior: 30 mm Grosime: 10 mm
 11
 1
 Inel de amortizare
 Garnitură din hârtie
 Diametru orificiu: 120 mm
 Diametrul exterior: 199 mm
 Grosime: 0.5 mm
 12
 —
 —
 —
 —
 13
 1
 Inel intermediar
 Cauciuc butadienic, duritate aprox. 80 IRHD
 Diametru orificiu: 129 mm
 Diametrul exterior: 192 mm
 Grosime: 4 mm
 14
 3
 Tub de ghidare
 Politetra-fluoretilenă (PTFE)
 Diametru interior: 8 mm
 Diametrul exterior: 10 mm
 Pe lungime: 40 mm
 15
 3
 Piuliță hexagonală
 —
 —
 16
 3
 Bolț filetat DIN 976
 —
 —
 17
 3
 Cuzinet filetat
 Aliaj turnat DIN 1709-GD-CuZn 37Pb
 —
 18
 1
 Bazin
 Poliamide 12
 —
 19
 1
 Carcasă
 Cauciuc butadienic
 Grosime: 6 mm Nervură pe o parte
 20
 1
 Bucșă de ghidare
 Oțel DIN 17100
 —
 21
 4
 Șurub cu cap îngropat
 —
 —
 22
 1
 Disc de amortizare
 Garnitură din hârtie
 Diametru : 65 mm
 Grosime: 0,5 mm
 23
 —
 —
 —
 —
 24
 1
 Postament
 Oțel DIN 17100
 —
 25
 1
 Șurub de reglare cu fasung hexagonal
 Clasă de duritate 45H
 —
 26
 1
 Bloc de fixare triaxial
 —
 —
 27
 3
 Accelerometru
 —
 —
 28
 1
 Componentă din lemn
 Lemn de carpen, lipit în straturi
 —
 29
 1
 Placă de acoperire
 Aliaj (AlMg5)
 —
 30
 1
 Capac de protecție
 Poliamide 12
 —
 3.2.2. Reglare și calibrare
 Pentru efectuarea încercării la impactul cu capul, capul-machetă se fixează pe brațul transversal al sistemului de ghidare (figura 2.2) și se deplasează la înălțimea de cădere prevăzută cu ajutorul unui dispozitiv de ridicare. Pe durata încercării, brațul transversal care susține capul-machetă este eliberat. După ce depășește obstacolul ușor cu înălțime reglabilă, capul-machetă este decuplat de pe brațul transversal, căderea acestuia este amortizată, iar capul-machetă lovește eșantionul.
 Capul-machetă nu trebuie să fie lovit de dispozitivul de încercare sau de cablul de măsurare, astfel încât să fie acționat doar de gravitație și să cadă vertical.
 Figura 2.2
 Dispozitiv de încercare pentru încercarea la impactul cu capul cu măsurarea decelerației
 3.2.2.1.
 Dispozitiv de măsurare care permite măsurarea valorilor HIC pentru greutatea sub formă de cap descrisă la punctul 3.2.1.
 3.2.2.2.
 Echipament de calibrare a capului-machetă
 Dispozitivul de eliberare trebuie să permită căderea greutăților de la o înălțime cuprinsă între 50 mm și 254 mm, cu posibilitatea de reglare exactă până la 1 mm. Nu este necesar un sistem de ghidare pentru căderile de la aceste înălțimi.
 O placă de impact din oțel, având dimensiuni de 600 × 600 mm și o grosime de cel puțin 50 mm. Suprafața de impact trebuie să fie netedă:
 rugozitatea suprafeței Rmax = 1 μm, toleranța planității t = 0,05 mm.
 3.2.2.3.
 Calibrarea și reglarea capului-machetă
 Dacă este necesar, capul-machetă se calibrează și se reglează înainte de fiecare serie de încercări și după cel mult fiecare ciclu de 50 de încercări în cadrul unei singure serii.
 Placa de impact trebuie să fie curată și uscată, iar pe durata încercării trebuie să fie amplasată fără metode de fixare pe un postament din ciment.
 Capul-machetă trebuie să lovească placa de impact în sens vertical. Înălțimile de cădere (măsurate de la baza capului-machetă până la suprafața plăcii de impact) sunt de 50, 100 150 și 254 mm. Valorile curbelor de decelerare se înregistrează.
 Cea mai mare valoare a decelerării az, rezultată în urma căderilor de la diferitele înălțimi de pe axa z, trebuie să se situeze în limitele indicate în următorul tabel:
 Înălțime de cădere
 (mm)
 Decelerarea maximă az ca multiplu al accelerației datorate gravității g
 50
 64 ± 5
 100
 107 ± 5
 150
 150 ± 7
 254
 222 ± 12
 Valorile curbelor de decelerație trebuie să se bazeze pe o vibrație de tip unimodal. Valorile curbelor de decelerație obținute ca urmare a căderii de la o înălțime de 254 mm trebuie să se situeze între 1,2 ms și 1,5 ms/100 g.
 Dacă cerințele de la punctul 3.2.2.3 nu sunt respectate, proprietățile elastice ale capului-machetă trebuie să fie ajustate prin modificarea grosimii inelului intermediar (13) de pe postament (24). Modificările pot fi efectuate prin ajustarea celor trei piulițe hexagonale (8) cu autoblocare de pe bolțurile filetate (16) utilizate pentru a fixa bazinul (18) de postament (24). Inelele din cauciuc (10) amplasate sub piulițele hexagonale (8) nu trebuie să fie friabile sau să prezinte crăpături.
 Carcasa (19) suprafeței de impact și inelul intermediar (13) trebuie să fie întotdeauna înlocuite imediat în cazul în care au fost deteriorate, în special atunci când capul-machetă nu mai poate fi ajustat.
 3.2.3. Suportul pentru încercarea pieselor plate trebuie să corespundă descrierii de la punctul 3.1.3.
 3.2.4. Condițiile de încercare sunt specificate la punctul 3.1.4.
 3.2.5. Încercări pe geamuri complete (utilizate pentru căderi de la o distanță între 1,5 și 3 m). Se poziționează geamul liber pe un suport cu o bandă de cauciuc interpusă, cu duritate 70 IRHD și o grosime de aproximativ 3 mm.
 Geamul se fixează de suport cu ajutorul unor dispozitive adecvate. Suprafața geamului trebuie să fie perfect perpendiculară pe direcția greutății sub formă de cap cu care se intersectează. Greutatea sub formă de cap trebuie să lovească piesa de încercare la o distanță maximă de 40 mm față de centrul său geometric, pe acea parte care reprezintă fața interioară a geamului din sticlă securizată când acesta este montat pe vehicul, și nu este permis decât un singur impact.
 Se selectează o înălțime inițială de cădere, care se majorează cu câte 0,5 mm la fiecare nouă încercare. Curbele de decelerare obținute la impactul cu eșantionul pentru ax, ay și az ar trebui să fie înregistrate în funcție de timpul t.
 După încercarea la impactul cu capul, se verifică dacă marginea geamului s-a deplasat mai mult de 2 mm în interiorul stativului și dacă cerința privind punctul de impact a fost respectată. Componentele ax și ay ale accelerației trebuie să fie mai mici de 0,1 az la impactul vertical.
 3.2.6. Evaluare
 Curbele de decelerare se evaluează după cum urmează:
 Decelerarea ares(t) rezultată în centrul de greutate din curbele de decelerare ax(t), ay(t) și az(t), conform ecuației (1), se calculează ca multiplu al accelerației gravitaționale.
 (1)
 Se determină perioada în care o decelerare de 80 g cu ares este depășită continuu și decelerarea maximă a ares. Valoarea HIC se calculează ca unitate de măsură a gradului de risc al rănilor nepenetrante ale craniului și creierului prin următoare formulă (2):
 (2)
 Limitele integrale t1 și t2 se selectează astfel încât integrala are o valoare maximă.
 4. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA ABRAZIUNE
 4.1. Dispozitivul de încercare
 4.1.1.
 Dispozitivul de abraziune (1), ilustrat schematic în figura 4, constă din: o placă turnantă orizontală, cu o clemă de centru, care se rotește în sens invers acelor de ceasornic cu 65 până la 75 rot/min.
 Figura 4
 Diagrama dispozitivului de abraziune
 Două brațe calibrate paralele, fiecare braț fiind prevăzut cu câte un disc abraziv care se rotește liber în jurul unui ax cu rulmenți; fiecare disc se sprijină pe piesa de încercare, sub presiunea exercitată de o masă de 500 g.
 Discul rotativ al dispozitivului de abraziune trebuie să se rotească cu regularitate, în mod sensibil într-un plan; distanța în raport cu acest plan nu trebuie să depășească plus sau minus 0,05 mm la o distanță de 1,6 mm de la periferia discului.
 Discurile trebuie să fie în așa fel montate încât, atunci când intră în contact cu piesa de încercare, să se rotească în direcție opusă acesteia, spre a exercita — de două ori la fiecare rotație a piesei de încercare — o acțiune abrazivă și de compresie de-a lungul profilurilor curbate, pe o suprafață circulară de aproximativ 30 cm2.
 4.1.2.
 Discuri abrazive (2), fiecare cu diametrul între 45 și 50 mm și o grosime de 12,5 mm, compuse dintr-un material abraziv special, cu particule fine, încastrate într-un cauciuc semidur. Rolele trebuie să aibă o duritate de 72 ± 5 IRHD măsurată în patru puncte egal depărtate pe linia mediană a suprafeței abrazive, presiunea fiind aplicată vertical pe lungimea unui diametru al discului, iar rezultatele măsurării se citesc la 10 secunde după aplicarea completă a presiunii.
 Discurile abrazive trebuie să fie rodate foarte lent pe un strat de sticlă plată, pentru a prezenta o suprafață complet plană.
 4.1.3.
 O sursă de lumină constând dintr-o lampă cu incandescență având filamentul introdus într-un paralelipiped cu laturile de 1,5 × 1,5 × 3 mm. Tensiunea filamentului trebuie să fie astfel încât temperatura de culoare să fie de 2 856 ± 50 K. Această tensiune este stabilizată cu o toleranță de ± 1/1 000. Aparatul de măsură utilizat pentru verificarea acestei tensiuni trebuie să aibă o precizie corespunzătoare pentru această aplicație.
 4.1.4.
 Sistem optic constând dintr-o lentilă cu distanța focală, f, de cel puțin 500 mm și reglată în funcție de aberațiile cromatice. Deschiderea totală a lentilei nu trebuie să depășească f/20. Distanța între lentilă și sursa luminoasă trebuie să fie reglată astfel încât să se obțină un fascicul luminos sensibil paralel. Se plasează o diafragmă pentru a limita diametrul fasciculului luminos la 7 mm ± 1 mm. Această diafragmă trebuie plasată la o distanță de 100 mm ± 50 mm de lentilă, pe partea opusă sursei luminoase.
 4.1.5.
 Echipament pentru măsurarea luminii difuze (a se vedea figura 5), constând dintr-o celulă fotoelectrică cu sferă Ulbright integrată cu diametrul între 200-250 mm. Sfera trebuie să fie prevăzută cu deschideri de intrare și de ieșire a luminii. Deschiderea de intrare trebuie să fie circulară iar diametrul său trebuie să reprezinte cel puțin dublul diametrului fasciculului luminos. Orificiul de ieșire a sferei este prevăzut fie cu un captor de lumină, fie cu un dispozitiv standard de reflexie, conform procedurii descrise la punctul 4.4.3 de mai jos. Captorul luminos trebuie să absoarbă toată lumina dacă nici o piesă de încercare nu este plasată pe traiectul fasciculului luminos.
 Axa fasciculului luminos trebuie să treacă prin centrul deschiderilor de intrare și ieșire. Diametrul orificiului de ieșire a luminii (b) trebuie să fie egal cu 2 a x tan 4o, unde a este diametrul sferei. Celula fotoelectrică trebuie să fie așezată astfel încât să nu poată fi atinsă de lumina care provine direct de la portul de intrare sau de la dispozitivul standard de reflexie.
 Suprafețele interiorului sferei Ulbright integrate și dispozitivul standard de reflexie trebuie să aibă reflexie perfect egală, să fie la fel de mate și de neselective.
 Semnalul de ieșire al celulei fotoelectrice trebuie să fie liniar în limita a ± 2 % peste gama de intensități luminoase folosite. Aparatul trebuie să fie realizat astfel încât să nu să nu existe deviere galvanometrică atunci când sfera este de culoare închisă.
 Ansamblul de echipamente trebuie să fie verificat la intervale regulate cu ajutorul standarde de calibrare a opacității determinate.
 Dacă măsurătorile de opacitate se efectuează folosind echipament sau metode diferite de cele definite mai sus, rezultatele trebuie ajustate — dacă este cazul — pentru a fi puse în concordanță cu cele obținute de mecanismul descris mai sus.
 Figura 5
 Aparat de măsurare a opacității
 4.2. Condiții de încercare
 Temperatură
 :
 20 ± 5 °C
 Presiune
 :
 860-1 060 mbar.
 Umiditate relativă
 :
 60 până la 20 %.
 4.3. Piesele de încercare
 Piesele de încercare trebuie să fie pătrate plate cu latura de 100 mm, cu ambele suprafețe perfect plane și paralele și, dacă este cazul, să fie prevăzute în centru cu un orificiu de fixare cu diametrul de 6,4 mm.
 4.4. Procedura de încercare
 Încercarea la abraziune se efectuează pe acea suprafață a piesei de încercare care reprezintă partea exterioară a geamului din sticlă securizată, atunci când acesta este montat pe vehicul, și pe partea interioară, în cazul geamului din sticlă cu acoperire din plastic.
 4.4.1.
 Imediat înainte și după efectuarea abraziunii, piesele de încercare se curăță astfel:
 (a)
 se șterg cu o cârpă din in, sub un jet de apă curată;
 (b)
 se limpezesc cu apă distilată sau demineralizată;
 (c)
 se usucă prin suflare cu oxigen sau azot;
 (d)
 se înlătură posibilele urme de apă prin tamponare ușoară cu o cârpă umedă din in. Dacă este cazul, se usucă prin apăsare ușoară între două cârpe din in.
 Trebuie evitate orice tratamentele cu ultrasunete. După curățare, piesele de încercare trebuie mânuite de margini și depozitate astfel încât să se împiedice orice deteriorare sau contaminare a suprafețelor.
 4.4.2.
 Se aclimatizează piesele de încercare cel puțin 48 de ore la o temperatură de 20 ± 5 °C și la o umiditate relativă de 60 ± 20 %.
 4.4.3.
 Se așează piesa de încercare în dreptul orificiului de intrare în sfera de integrare. Unghiul format între perpendiculara pe suprafața piesei de încercare și raza de lumină nu trebuie să depășească 8°.
 Se fac patru măsurători astfel cum se indică în tabelul următor:
 Citiri
 Cu piesa de încercare
 Cu captorul de lumină
 Cu standard de reflexie
 Cantitate reprezentată
 T1
 Nu
 Nu
 Da
 Lumină incidentă
 T2
 Da
 Nu
 Da
 Cantitate totală de lumină transmisă de piesa de încercare
 T3
 Nu
 Da
 Nu
 Lumina difuzată de instrument
 T4
 Da
 Da
 Nu
 Lumina difuzată de instrument și de piesa de încercare
 Se repetă citirile T1, T2, T3, și T4 cu alte poziții specificate ale piesei de încercare, pentru uniformitate.
 Se calculează factorul de transmisie totală Tt = T2/T1.
 Se calculează factorul de transmisie de difuzie Td după cum urmează:
 Se calculează procentul de opacitate sau luminozitate sau amândouă, după cum urmează:
 Opacitate, lumină (sau ambele), difuze, =
 Se măsoară opacitatea inițială a piesei de încercare pentru cel puțin patru puncte egal depărtate în porțiunea nesupusă abraziunii, după formula de mai sus. Se face media rezultatelor pentru fiecare piesă de încercare. În locul celor patru măsurători, se poate obține o valoare medie rotind piesa uniform la o viteză de rotație de 3 rot/sec sau mai multe.
 Pentru fiecare geam din sticlă securizată se efectuează trei încercări sub aceeași sarcină. Se utilizează opacitatea ca măsură a abraziunii suprafeței, după ce piesa a fost supusă încercării la abraziune.
 Se măsoară lumina difuzată pe traiectoria supusă abraziunii în minimum patru puncte echidistante situate în suprafața șlefuită, folosind formula de mai sus. Se face media rezultatelor pentru fiecare piesă de încercare. În locul celor patru măsurători, se poate obține o valoare medie rotind piesa uniform la o viteză de rotație de 3 rot/sec sau mai multe.
 4.5. Încercarea de abraziune nu se efectuează decât dacă laboratorul care realizează încercarea o consideră necesară, ținând seama de informațiile de care dispune.
 Cu excepția materialelor cu acoperire din plastic multistrat, modificările straturilor intermediare sau grosimii materialului nu vor necesita, în mod normal, noi încercări.
 4.6. Indicii de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 5. ÎNCERCAREA LA TEMPERATURI RIDICATE
 5.1. Procedura de încercare
 Se încălzesc trei eșantioane de încercare la 100 °C sau trei piese de încercare de minimum 300 × 300 mm prelevate de laborator din trei parbrize sau trei geamuri, altele decât parbrize, una dintre dimensiunile acestora corespunzând marginii superioare a geamului. Se menține această temperatură timp de două ore, apoi se lasă eșantioanele să ajungă la temperatura camerei. Dacă geamul din sticlă securizată are ambele suprafețe externe din material anorganic, încercarea se efectuează prin imersarea eșantioanele în apă clocotită, pentru perioada specificată de timp, având grijă să se evite șocul termic. Dacă eșantioanele sunt decupate din parbrize, una dintre muchiile fiecărui eșantion de încercare va fi o parte dintr-o margine a parbrizului.
 5.2. Indicii de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Incolor
 Colorat
 Colorarea stratului intermediar:
 1
 2
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 5.3. Interpretarea rezultatelor
 5.3.1.
 Rezultatul încercării de rezistență la temperaturi ridicate este considerat pozitiv dacă nu se formează bule sau nu apar alte defecte, la o distanță mai mare de 15 mm de la o muchie netăiată sau la 25 mm de la o muchie tăiată a piesei de încercare sau la mai mult de 10 mm de orice fisură apărută în timpul încercării.
 5.3.2.
 Un set de piese sau eșantioane de încercare prezentate pentru obținerea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la temperaturi ridicate dacă se îndeplinește oricare dintre următoarele condiții:
 5.3.2.1.
 rezultatele tuturor încercărilor sunt satisfăcătoare, sau
 5.3.2.2.
 rezultatele unei încercări sunt nesatisfăcătoare, dar rezultatul este satisfăcător la o următoare serie de încercări efectuate asupra unui nou set de piese de încercare.
 6. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA RADIAȚII
 6.1 Metoda de încercare
 6.1.1. Dispozitivul de încercare
 6.1.1.1.
 O sursă de radiații constând într-o lampă cu arc în vapori de mercur la presiune medie, cu un tub de cuarț de tipul fără ozon; axa becului este verticală. Dimensiunile nominale ale lămpii trebuie să fie de 360 mm pentru lungime și de 9,5 mm pentru diametru. Lungimea arcului este de 300 ± 4 mm. Lampa trebuie alimentată la 750 ± 50 W
 Se poate utiliza orice altă sursă de radiații care produce aceleași efecte ca lampa descrisă mai sus. Pentru a verifica faptul că efectele unei alte surse sunt aceleași, trebuie să fie efectuată o comparație măsurând cantitatea de energie emisă într-o bandă de lungimi de undă cuprinsă între 300 și 450 nano-metri, toate lungimile de undă fiind eliminate cu ajutorul unor filtre adecvate. Atunci, sursa alternativă trebuie să fie utilizată cu aceste filtre.
 În cazul geamurilor din sticlă securizată, pentru care nu există o corelație satisfăcătoare între această încercare și condițiile de utilizare, este necesar să se revizuiască condițiile de încercare.
 6.1.1.2.
 Transformatorul și condensatorul de alimentare trebuie să furnizeze lămpii (6.1.1.1.) o tensiune de pornire de minimum 1 100 V și o tensiune de lucru de 500 ± 50 V.
 6.1.1.3.
 Pentru a asigura o expunere uniformă la radiații, se utilizează un dispozitiv de prindere și rotire cu 1-5 rpm a pieselor de încercare în jurul sursei de radiații care este amplasată în poziție centrală.
 6.1.2. Piesele de încercare
 6.1.2.1.
 Dimensiunea pieselor de încercare este de 76 × 300 mm.
 6.1.2.2.
 Piesele de încercare sunt tăiate în laborator din partea superioară geamurilor din sticlă în așa fel încât:
 pentru geamuri, altele decât parbrize, partea superioară a piesei de încercare să coincidă cu marginea superioară a geamului;
 pentru parbrize, marginea superioară a piesei de încercare să coincidă cu limita superioară a zonei în care se verifică și se determină transmisia normală a luminii conform punctului 9.1.2.2 din prezenta anexă.
 6.1.3. Procedura de încercare
 Înainte de expunere, se verifică factorul de transmisie normală a luminii la trei piese de încercare în conformitate cu punctele 9.1.1 și 9.1.2 din prezenta anexă. Se protejează de radiație o porțiune din fiecare piesă de încercare și apoi se pune piesa în dispozitivul de încercare paralel cu axa lămpii la o distanță de 230 mm de aceasta. Pe durata încercării se menține o temperatură 45 ± 5 °C a piesei de încercare.
 Fața fiecărui eșantion care se va afla în exteriorul vehiculului va fi îndreptată spre lampă. Pentru tipul de lampă definit la punctul 6.1.1.1., timpul de expunere trebuie să fie de o sută de ore. După expunere, se măsoară din nou transmisia normală a luminii pe suprafața expusă a fiecărei piese de încercare.
 6.1.4. Fiecare piesă sau eșantion de încercare (trei în total) este supus, conform procedurii de mai sus, la radiații, astfel încât radiația din fiecare punct al piesei sau eșantionului de încercare să producă în stratul intermediar un efect similar cu cel produs de o radiație solară de 1 400 W/m2 timp de 100 de ore.
 6.2. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Incolor
 Colorat
 Colorarea sticlei
 2
 1
 Colorarea stratului intermediar
 1
 2
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 6.3. Interpretarea rezultatelor
 6.3.1.
 Încercarea de rezistență la radiații se consideră că dă rezultate pozitive dacă sunt îndeplinite următoarele condiții :
 6.3.1.1.
 factorul de transmisie totală a luminii măsurat în conformitate cu punctele 9.1.1 și 9.1.2. din prezenta anexă nu coboară sub 95 % față de valoarea inițială înaintea expunerii la radiații și, în nici un caz, nu coboară mai jos de:
 6.3.1.1.1.
 70 % în cazul geamurilor din sticlă, altele decât parbrize, care îndeplinesc condițiile referitoare la câmpul vizual al conducătorului auto în toate direcțiile;
 6.3.1.1.2.
 sub 70 % în cazul parbrizelor în zona în care se poate controla factorul de transmisie normală a luminii, după cum este definit în punctul 9.1.2.2 de mai jos.
 6.3.1.2.
 cu toate acestea, este posibil ca piesa sau eșantionul de încercare să prezinte o colorare ușoară după iradiere când examinarea se face pe un fond alb, fără a exista alte defecte.
 6.3.2.
 Un set de piese sau eșantioane de încercare prezentate pentru obținerea omologării este considerat satisfăcător, din punctul de vedere al încercării de rezistență la radiații, dacă se îndeplinește oricare dintre următoarele condiții:
 6.3.2.1.
 rezultatele tuturor încercărilor sunt satisfăcătoare sau
 6.3.2.2.
 rezultatele unei încercări sunt nesatisfăcătoare, dar la o următoare serie de încercări efectuate asupra unui nou set de piese de încercare, rezultatul este satisfăcător.
 6.4. Rezistența la intemperii simulate
 6.4.1. Metoda de încercare
 6.4.1.1. Dispozitivul de încercare
 6.4.1.1.1. Lampă cu arc lung cu descărcare în xenon
 Dispozitivul de expunere (3) utilizează ca sursă de radiații o lampă cu arc lung cu descărcare în xenon, dar sunt permise și alte metode de producere a nivelului adecvat de radiații ultraviolete. Lampa cu arc lung cu descărcare în xenon este avantajoasă deoarece are capacitatea, atunci când este filtrată și întreținută corect, să producă spectrul cel mai apropiat de lumina solară. În acest scop, sursa de lumină cu descărcare în xenon trebuie să fie dotată cu filtre optice adecvate din sticlă borosilicat (4). Lămpile cu xenon utilizate se alimentează de la o sursă de curent electric adecvată de 50 sau 60 Hz, utilizându-se transformatoare cu reactanță și echipament electric adecvate.
 Dispozitivul de expunere trebuie să includă echipamentele necesare pentru a măsura și/sau controla următoarele:
 —
 Iradianța
 —
 Temperatura standard a corpului negru
 —
 Pulverizarea apei
 —
 Programul sau ciclul de funcționare
 Dispozitivul de expunere trebuie să fie confecționat din materiale inerte, care nu riscă să contamineze apa utilizată pe durata încercării.
 Iradianța se măsoară la suprafața eșantionului de încercare și se controlează în conformitate cu recomandările producătorului dispozitivului de încercare.
 Expunerea la energie ultravioletă totală (5) (jouli per cm2) se măsoară sau se calculează și se consideră principala unitate de măsură a expunerii eșantionului de încercare.
 6.4.1.2. Eșantioanele de încercare
 De obicei, dimensiunile eșantionului de încercare trebuie să fie cele specificate de metoda de încercare corespunzând proprietății sau proprietăților care urmează a fi măsurate după expunere.
 Se stabilește atât numărul eșantioanelor de control și de încercare pentru fiecare condiție de încercare sau etapă de expunere, cât și al celor necesare pentru examinări vizuale, în cantitatea prevăzută de metodele de încercare.
 Se recomandă ca examinările vizuale să fie efectuate pe eșantioanele de încercare având cele mai mari dimensiuni.
 6.4.1.3. Procedura de încercare
 Se măsoară, în conformitate cu punctul 9.1 din prezenta anexă, factorul de transmisie normală a luminii pentru eșantionul (eșantioanele) de încercare urmând a fi expusă (expuse). Se măsoară, în conformitate cu punctul 4 din prezenta anexă, rezistența la abraziune a suprafeței (suprafețelor) eșantionului (eșantioanelor) de control. Fața fiecărei piese de încercare care se va afla în exteriorul vehiculului va fi îndreptată spre lampă. Alte condiții de expunere sunt următoarele:
 6.4.1.3.1.
 Iradianța nu trebuie să varieze peste ± 10 % pe întreaga suprafață a eșantionului de încercare.
 6.4.1.3.2.
 La intervale adecvate, curățați filtrele lămpii prin spălare cu apă și detergent. Filtrele arcului cu descărcare în xenon se înlocuiesc în conformitate cu recomandările producătorului echipamentului.
 6.4.1.3.3.
 Pe durata etapei uscate a ciclului, temperatura din dispozitivul de expunere se controlează prin circularea unei cantități de aer suficiente pentru menținerea unei temperaturi standard constante a corpului negru.
 În dispozitivul de expunere cu arc cu descărcare în xenon, temperatura va fi 70 ± 3 °C, conform indicațiilor unui termometru standard pentru negru sau unui termometru echivalent.
 Termometrul cu placă neagră se montează pe stativul în care se află eșantionul de încercare și se citesc valorile din momentul în care expunerea la lumină generează cantitatea maximă de căldură.
 6.4.1.3.4.
 Pe durata etapelor uscate ale ciclului, umiditatea relativă în interiorul dispozitivului de expunere se limitează la 50 ± 5 %.
 6.4.1.3.5.
 Apa deionizată utilizată în ciclul de pulverizare trebuie să conțină mai puțin de 1 ppm dioxid de silicon sub formă solidă și nu trebuie să lase depozite sau reziduuri permanente pe eșantionul de încercare ce pot influența rezultatul măsurătorilor ulterioare.
 6.4.1.3.6.
 pH-ul apei trebuie să se situeze între 6,0 și 8,0, iar conductivitatea trebuie să fi mai mică de 5 microsiemens.
 6.4.1.3.7.
 Temperatura apei din conducta prin care intră în dispozitivul de expunere trebuie să fie temperatura ambientală a apei.
 6.4.1.3.8.
 Apa trebuie să lovească eșantioanele de încercare sub formă de picături pulverizate, în cantitate suficientă pentru a uda uniform eșantioanele de încercare în momentul impactului.
 Apa pulverizată trebuie să atingă doar suprafața eșantionului de încercare aflat în fața sursei de lumină. Nu este permisă recircularea apei pulverizate sau introducerea eșantioanelor de încercare în apă.
 6.4.1.3.9.
 Pentru o bună distribuire a luminii, eșantioanele de încercare se rotesc în jurul arcului. Toate pozițiile din dispozitivul de expunere se ocupă cu eșantioane de încercare sau înlocuitori, astfel încât temperatura să fie distribuită uniform. Eșantioanele de încercare se sprijină cu rame, cu suprafața posterioară expusă la mediul din interiorul cutiei. Totuși, reflexiile din pereții cutiei nu trebuie să lovească suprafața eșantioanelor. Dacă este necesar, eșantioanele pot fi întoarse pentru a fi prevenite astfel de reflexii, dar fără a împiedica libera circulație a aerului la suprafața eșantionului.
 6.4.1.3.10.
 Dispozitivul de expunere trebuie să asigure iluminarea continuă și pulverizarea intermitentă a apei în cicluri de câte 2 ore. Fiecare ciclu de 2 ore se separă în perioade în timpul cărora eșantioanele de încercare se expun la lumină fără pulverizarea apei timp de 102 minute, și la lumină cu pulverizarea apei timp de 18 minute.
 6.4.1.4. Evaluare
 După expunere, eventualele reziduuri de pe eșantioanele de încercare se curăță în conformitate cu recomandările producătorului.
 Eșantioanele de încercare se evaluează vizual, examinându-se următoarele proprietăți:
 —
 bule de aer
 —
 colorare
 —
 opacitate
 —
 descompunere vizibilă a luminii
 Se măsoară factorul de transmisie a luminii pentru fiecare dintre eșantioanele expuse.
 6.4.1.5. Exprimarea rezultatelor
 Se înregistrează rezultatele evaluării vizuale a eșantioanelor de încercare expuse, comparându-se aspectul fiecăruia cu cel al eșantionului de control neexpus.
 Factorul de transmisie normală a luminii măsurat nu trebuie să difere cu mai mult de 5 % de rezultatul primei încercări asupra eșantioanelor neexpuse și nu trebuie să fie mai mic de:
 70 % în cazul unui parbriz și a altor geamuri necesare pentru vizibilitatea la conducere.
 7. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA UMIDITATE
 7.1. Procedura de încercare
 Trei eșantioane sau trei piese de încercare, de forma unui pătrat cu aria de cel puțin 300 × 300 mm, se țin în poziție verticală, timp de două săptămâni, într-un container închis, la o temperatură constantă de 50 ± 2 °C și umiditate de 95 % ± 4 %. În cazul geamurilor din plastic rigid și a unităților cu vitraj dublu din plastic rigid, eșantioanele vor fi în număr de zece.
 Se pregătesc piesele de încercare astfel încât:
 —
 cel puțin una dintre marginile fiecărei piese de încercare să fie o parte a marginii originale a parbrizului,
 —
 dacă sunt încercate simultan mai multe piese de încercare, între acestea se va lăsa un spațiu corespunzător.
 Trebuie luate măsuri pentru a preveni căderea condensului de pe pereții sau de pe plafonul containerului pe piesele de încercare.
 7.2. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Incolor
 Colorat
 Colorarea stratului intermediar
 1
 2
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 7.3. Interpretarea rezultatelor
 7.3.1.
 Geamurile din sticlă securizată sunt considerate a fi satisfăcătoare din punctul de vedere al rezistenței la umiditate dacă nu se observă nici o schimbare semnificativă la mai mult de 10 mm de marginile netăiate sau la mai mult de 15 mm de marginile tăiate, după păstrarea în mediul ambiant timp de 2 ore, în cazul geamurilor laminate obișnuite și tratate, și timp de 48 ore în cazul geamurilor din sticlă cu acoperire din plastic și a geamurilor din plastic.
 7.3.2.
 Un set de piese sau eșantioane de încercare prezentate pentru obținerea omologării este considerat satisfăcător, din punctul de vedere al încercării de rezistență la umiditate, dacă se îndeplinește oricare dintre următoarele condiții:
 7.3.2.1.
 rezultatele tuturor încercărilor sunt satisfăcătoare sau
 7.3.2.2.
 rezultatul unei încercări este nesatisfăcător, dar rezultatul la o următoare serie de încercări efectuate asupra unui nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 8. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA SCHIMBĂRILE DE TEMPERATURĂ
 8.1. Metoda de încercare
 Două piese de încercare cu aria de 300 × 300 mm se țin într-o cameră închisă timp de 6 ore, la o temperatură de – 40 ± 5 °C; apoi, se țin timp de o oră la o temperatură a camerei de 23 ± 2 °C sau până când piesele de încercare au ajuns la o temperatură stabilă. Apoi se țin într-un curent de aer la o temperatură de 72 ± 2 °C timp de 3 ore. Piesele de încercare se lasă să se răcească până ce ajung la temperatura camerei de 23 ± 2 °C și se examinează.
 8.2. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Incolor
 Colorat
 Colorarea stratului intermediar sau a placării cu plastic
 1
 2
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 8.3 Interpretarea rezultatelor
 Rezultatul încercării de rezistență la schimbările de temperatură este considerat pozitiv dacă piesele de încercare nu prezintă fisuri, opacități, exfolieri sau alte deteriorări vizibile.
 9. PROPRIETĂȚI OPTICE
 9.1. Încercarea de transmisie a luminii
 9.1.1. Dispozitivul de încercare
 9.1.1.1. O sursă de lumină constând dintr-o lampă cu incandescență având filamentul introdus într-un paralelipiped cu dimensiunea de 1,5 × 1,5 × 3 mm. Tensiunea filamentului trebuie să fie astfel încât temperatura de culoare să fie de 2 856 ± 50 K. Această tensiune este stabilizată cu o toleranță de ± 1/1 000. Aparatul de măsură, utilizat pentru verificarea acestei tensiuni, trebuie să aibă o precizie corespunzătoare pentru această aplicație.
 9.1.1.2. Sistem optic constând dintr-o lentilă cu distanța focală, f, de cel puțin 500 mm și corectată împotriva aberațiilor cromatice. Deschiderea totală a lentilei nu trebuie să depășească f/20. Distanța între lentilă și sursa luminoasă trebuie să fie reglată astfel încât să se obțină un fascicul luminos sensibil paralel. Se plasează o diafragmă pentru a limita diametrul fasciculului luminos la 7 mm ± 1 mm. Această diafragmă trebuie plasată la o distanță de 100 mm ± 50 mm de lentilă, pe partea opusă sursei luminoase. Punctul de măsură trebuie fixat în centrul fasciculului luminos.
 9.1.1.3. Aparatul de măsură
 Echipament de măsurare. Receptorul trebuie să aibă o sensibilitate spectrală relativă în perfectă concordanță cu eficiența luminoasă spectrală relativă pentru fotometrul standard ICI (6). Se acoperă suprafața sensibilă a receptorului cu un mediu de difuziune având o secțiune de cel puțin două ori mai mare decât secțiunea razei de lumină emise de sistemul optic. Dacă se folosește o sferă de integrare, deschiderea acestei sfere trebuie să aibă o arie a secțiunii transversale cel puțin de două ori mai mare decât cea a porțiunii paralele a fasciculului.
 Liniaritatea receptorului și instrumentul aferent indicat trebuie să fie mai mare de 2 % din partea utilă a scalei.
 Receptorul se poziționează central pe axa fasciculului de lumină.
 9.1.2. Procedura de încercare
 Se reglează instrumentul care indică răspunsul receptorului astfel încât acesta să indice 100 de diviziuni atunci când geamul din sticlă securizată nu se află în calea luminii. Când pe receptor nu cade nici o rază de lumină, instrumentul trebuie să indice 0.
 Se așează geamul din sticlă securizată la o distanță de receptor egală cu aproximativ de cinci ori diametrul receptorului. Se introduce geamul din sticlă securizată între diafragmă și receptor și se orientează astfel încât unghiul de incidență a razei de lumină să fie egal cu 0° ± 5°. Se măsoară factorul de transmisie a luminii la geamul din sticlă securizată, iar pe instrumentul indicator se citește numărul de diviziuni n pentru fiecare punct măsurat. Transmisia normală a luminii τr este egală cu n/100.
 9.1.2.1. În cazul parbrizelor, se pot aplica metode de încercare alternative, folosind fie un eșantion de încercare prelevat din cea mai plată parte a parbrizului sau un geam plat din sticlă, pătrat, pregătit special, cu caracteristici de material și de grosime identice cu cele ale parbrizului real, măsurătorile făcându-se perpendicular pe geamul din sticlă.
 9.1.2.2. În cazul parbrizelor vehiculelor din categoria M1
 (7)
 încercarea se efectuează în zona B, astfel cum a fost definită în anexa 18, punctul 2.3, evitându-se suprafețele opacizante aplicate pe suprafața sa.
 În cazul parbrizelor pentru vehiculele din categoria N1, producătorul poate solicita fie efectuarea aceleiași încercări în zona de încercare B, astfel cum a fost definită în anexa 18, punctul 2.3., evitându-se suprafețele opacizante aplicate pe suprafața sa, fie în zona I, astfel cum a fost definită la punctul 9.2.5.2.3 din prezenta anexă.
 În cazul parbrizelor pentru alte categorii de vehicule, încercarea se efectuează în zona I, astfel cum a fost definită la punctul 9.2.5.2.3. din prezenta anexă.
 Totuși, în cazul tractoarelor agricole și forestiere și al vehiculelor pentru construcții la care nu este posibilă determinarea zonei I, încercarea se efectuează în zona I′, astfel cum a fost definită la punctul 9.2.5.3 din prezenta anexă.
 9.1.3. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Incolor
 Colorat
 Colorarea sticlei
 1
 2
 Colorarea stratului intermediar: pentru parbrize:
 1
 2
 neinclus
 inclus
 Benzi de umbră și/sau suprafețe opacizante
 1
 2
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 9.1.4. Interpretarea rezultatelor
 Factorul de transmisie a luminii se măsoară în conformitate cu punctul 9.1.2, iar rezultatul se înregistrează. În cazul unui parbriz, acesta trebuie să nu fie mai mic de 70 %. În cazul geamurilor, altele decât parbrize, cerințele sunt specificate în anexa 21.
 9.2. Încercarea de distorsiune optică
 9.2.1. Domeniul de aplicare
 Metoda specificată este metoda proiecției care permite evaluarea distorsiunii optice a unui geam din sticlă securizată.
 9.2.1.1. Definiții
 9.2.1.1.1.
 Deviație optică: unghiul dintre direcția reală și cea aparentă a punctului văzut prin geamul din sticlă securizată, magnitudinea unghiului fiind în funcție de unghiul de incidență al liniei de vizibilitate, grosimea și înclinarea geamului și raza de curbură în punctul de incidență.
 9.2.1.1.2.
 Distorsiune optică pe direcția MM′: diferența algebrică a deviației unghiulare, Δα, măsurată între două puncte, M și M′, pe suprafața geamului din sticlă securizată, distanța dintre cele două puncte fiind astfel încât proiecțiile lor într-un plan perpendicular pe direcția de vizibilitate sunt separate de o distanță dată, Δx, (figura 6).
 O deviație în sens contrar acelor de ceasornic este considerată ca pozitivă și o deviație în sensul acelor de ceasornic este considerată ca negativă.
 9.2.1.1.3.
 Distorsiunea optică în punctul M: distorsiunea optică maximă din punctul M pentru toate direcțiile MM’:
 Figura 6
 Reprezentarea diagramei dispozitivului de distorsiune optică
 NOTE:
 Δα = α1 – α2,
 respectiv, distorsiunea optică pe direcția M-M'.
 Δx = MC
 respectiv, distanța între două linii drepte paralele cu direcția de vizibilitate și care trec prin punctele M și M′.
 9.2.1.2. Dispozitivul de încercare
 Această metodă se bazează pe proiectarea unui raster pe un ecran de proiecție, prin geamul din sticlă securizată supus încercării. Modificarea formei imaginii proiectate, provocată prin inserarea geamului pe traiectul luminos, dă o măsură a distorsiunii optice.
 Echipamentul este alcătuit din elementele următoare, dispuse conform reprezentării din figura 9.
 9.2.1.2.1.
 Proiectorul, de calitate superioară, cu o sursă de lumină de intensitate mare, are de exemplu caracteristicile de mai jos:
 distanța focală de cel puțin 90 mm;
 apertură de 1/2,5;
 lampă cu halogen și bec de cuarț de 150 W (dacă se utilizează fără filtru);
 lampă cu halogen și bec de cuarț de 250 W (dacă se utilizează cu filtru verde).
 Dispozitivul de proiecție este reprezentat schematic în figura 7. Diafragma de 8 mm se așează la o distanță de aproximativ 10 mm de lentilele din față.
 Figura 7
 Schema optică a proiectorului
 9.2.1.2.2.
 Rasterele, constând, de exemplu, dintr-o paletă de forme circulare luminoase pe un fond de culoare închisă (figura 8). Rasterul trebuie să fie de foarte bună calitate, având un contrast foarte bun, care să permită ca măsurătorile să fie efectuate cu o eroare mai mică de 5 %.
 În absența geamului din sticlă securizată care trebuie încercat, dimensiunile formelor circulare trebuie să fie astfel încât, atunci când sunt proiectate, să formeze o paletă de cercuri cu diametrul
 , unde Δx este egal cu 4 mm (figurile 6 și 9).
 Figura 8
 Secțiune mărită a rasterului
 Figura 9
 Schema dispozitivului de încercare a distorsiunii optice
 R1
 =
 4 m
 R2
 =
 2 la 4 m (preferabil 4 m)
 9.2.1.2.3.
 Suport care să permită mișcarea pe verticală și pe orizontală a geamului din sticlă securizată, precum și rotirea acestuia.
 9.2.1.2.4.
 Șablon de control pentru măsurarea schimbărilor de dimensiune când este necesară o evaluare rapidă. Figura 10 ilustrează o formă adecvată.
 Figura 10
 Desen al unui șablon de control adecvat
 9.2.1.3. Procedura de încercare
 9.2.1.3.1. Generalități
 Se montează geamul din sticlă securizată pe standul de încercare (9.2.1.2.3), la unghiul de înclinare stabilit. Se proiectează imaginea de încercare prin suprafața de examinat. Se rotește geamul din sticlă securizată sau se mișcă pe orizontală sau pe verticală pentru a examina toată suprafața.
 9.2.1.3.2. Evaluare cu șablon de control
 Dacă este suficientă o evaluare rapidă cu o marjă de eroare de până la 20 %, se calculează valoarea lui A (a se vedea figura 10) din valoarea limită ΔαL pentru schimbarea deviației și valoarea R2, distanța de la geamul din sticlă securizată la ecranul de proiecție:
 A = 0,145 ΔαL – R2
 Relația între schimbarea diametrului imaginii proiectate Δd și schimbarea deviației unghiulare Δα este dată de relația:
 Δd = 0,29 Δα · R2
 unde
 Δd
 A este exprimat în milimetri,
 A
 A este exprimat în milimetri,
 ΔαL
 este exprimat în minute de arc,
 Δα
 este exprimat în minute de arc,
 R2
 R2 este exprimat în metri.
 9.2.1.3.3. Măsurare cu dispozitiv fotoelectric
 Când se dorește o măsurare precisă, cu o marjă de eroare mai mică de 10 % din valoarea limită impusă, se măsoară Δd pe axa de proiecție, valoarea lățimii spotului fiind măsurată în punctul în care luminanța este de 0,5 ori valoarea maximă a luminanței spotului.
 9.2.1.4. Exprimarea rezultatelor
 Distorsiunea optică a geamurilor din sticlă securizată se apreciază măsurând Δd în orice punct al suprafeței și în toate direcțiile pentru a găsi valoarea maximă a Δd.
 9.2.1.5. Metodă alternativă
 În afară de aceasta, se permite utilizarea tehnicii strioscopice ca alternativă la tehnica de proiecție, cu condiția să se păstreze precizia de măsurare impusă la punctele 9.2.1.3.2 și 9.2.1.3.3.
 9.2.1.6. Distanța Δx trebuie să fie de 4 mm.
 9.2.1.7. Parbrizul trebuie să fie montat sub același unghi ca pe vehicul.
 9.2.1.8. Axa de proiecție în plan orizontal trebuie să fie menținută într-o poziție practic perpendiculară pe traseul parbrizului în acest plan.
 9.2.2. Măsurătorile trebuie efectuate:
 9.2.2.1.
 în cazul vehiculelor din categoria M1, în zona de încercare A, extinsă către planul median al vehiculului, și în partea corespunzătoare a parbrizului simetrică acestuia de pe planul longitudinal median al vehiculului și în zona de încercare redusă B, în conformitate cu punctul 2.4 din anexa 18.
 9.2.2.2.
 în cazul vehiculelor din categoriile M și N, altele decât M1:
 (a)
 în zona I, astfel cum a fost definită la punctul 9.2.5.2 din prezenta anexă, în cazul vehiculelor din categoriile M2, M3, N2 și N3;
 (b)
 fie în zona I, astfel cum a fost definită la punctul 9.2.5.2. din prezenta anexă, fie în zona de încercare A, extinsă către planul median al vehiculului, și în partea corespunzătoare a parbrizului simetrică acestuia de pe planul longitudinal median al vehiculului și în zona de încercare redusă B, în conformitate cu punctul 2.4 din anexa 18, în cazul vehiculelor din categoria N1.
 9.2.2.3.
 În cazul tractoarelor agricole și forestiere și al vehiculelor pentru construcții la care nu este posibil să se determine zona I, încercarea se efectuează în zona I′, astfel cum a fost definită la punctul 9.2.5.3 din prezenta anexă.
 9.2.2.4.
 Tip de vehicul
 Încercarea trebuie repetată dacă parbrizul trebuie să fie montat pe un tip de vehicul al cărui câmp de vizibilitate înainte este diferit de cel al tipului de vehicul pentru care parbrizul a fost deja omologat.
 9.2.3. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 9.2.3.1. Natura materialului:
 Sticlă turnată (șlefuită)
 Sticlă flotată
 Sticlă plană
 1
 1
 2
 9.2.3.2. Alte caracteristici secundare
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 9.2.4. Numărul de eșantioane
 Se supun încercării patru eșantioane.
 9.2.5. Definirea zonelor
 9.2.5.1.
 Zonele A și B ale parbrizelor pentru vehiculele din categoriile M1 și N1 sunt definite la anexa 18 din prezentul regulament.
 9.2.5.2.
 Zonele parbrizelor pentru vehiculele din categoriile M și N, altele decât M1, sunt definite pe baza:
 9.2.5.2.1.
 punctului de referință vizual, adică punctul aflat la o distanță de 625 mm deasupra punctului R al scaunului conducătorului auto, de pe planul vertical paralel cu planul longitudinal median al vehiculului pentru care a fost proiectat parbrizul, trecând prin axa coloanei de direcție. În continuare, punctul de referință este denumit „0”;
 9.2.5.2.2.
 liniei drepte, OQ, care este o linie orizontală dreaptă care trece prin punctul de referință vizual, perpendiculară pe planul longitudinal median al vehiculului.
 9.2.5.2.3.
 Zona I este zona de pe parbriz determinată de intersecția acestuia cu cele 4 planuri definite mai jos:
 P1 —
 un plan vertical care trece prin O și formează un unghi de 15° în stânga planului longitudinal median al vehiculului;
 P2 —
 un plan vertical simetric cu P1, față de planul longitudinal median al vehiculului.
 Dacă acest lucru nu este posibil (de exemplu, în absența unui plan longitudinal median simetric), P2 este planul simetric cu P1 față de planul longitudinal al vehiculului care trece prin punctul 0;
 P3 —
 un plan care trece prin linia dreaptă OQ și formează un unghi de 10° deasupra planului orizontal;
 P4 —
 un plan care trece prin linia dreaptă OQ și formează un unghi de 8° sub planul orizontal.
 9.2.5.3.
 În cazul tractoarelor agricole și forestiere și al vehiculelor pentru construcții la care nu este posibilă determinarea zonei I, zona I' constă în întreaga suprafață a parbrizului.
 9.2.6. Interpretarea rezultatelor
 Un tip de parbriz este considerat satisfăcător în ceea ce privește distorsiunile optice dacă, la cele patru eșantioane puse la dispoziție pentru încercare, distorsiunea optică nu depășește valorile pentru fiecare zonă indicate mai jos.
 Categorie vehicul
 Zonă
 Valori maxime ale distorsiunii optice
 M1 și N1
 A – extins conform punctului 9.2.2.1.
 2' de arc
 B – redus conform punctului 2.4. din anexa 18
 6' de arc
 Vehicule din categoriile M și N, altele decât M1
 I
 2' de arc
 Alte categorii de AIF
 I'
 2' de arc
 9.2.6.1.
 În cazul vehiculelor din categoriile M și N, nu se fac măsurători într-o zonă periferică având o lățime de 25 mm.
 9.2.6.2.
 În cazul tractoarelor agricole și forestiere și al vehiculelor pentru construcții, nu se fac măsurători într-o zonă periferică cu o lățime de 100 mm.
 9.2.6.3.
 În cazul parbrizelor divizate, nu se fac măsurători pe o porțiune cu lățimea de 35 mm, măsurată de la marginea geamului adiacentă cu linia de separație dintre diviziunile parbrizului.
 9.2.6.4.
 Este permisă o valoare minimă de 6' de arc pentru toate porțiunile din zona I sau zona A aflate la mai puțin de 100 mm de marginea parbrizului.
 9.2.6.5.
 Sunt permise devieri ușoare de la cerințe în zona de încercare redusă B, astfel cum este definită la punctul 2.4. din anexa 18, dacă aceste devieri sunt localizate și înregistrate în raport.
 9.3. Încercarea în vederea separării imaginii secundare
 9.3.1. Domeniul de aplicare
 Sunt recunoscute două metode de încercare:
 încercarea cu țintă și
 încercarea cu colimator.
 Aceste metode de încercare pot fi folosite pentru obținerea omologării de tip pentru componente, controlul calității sau evaluarea produselor, după caz.
 9.3.1.1. Încercarea cu țintă
 9.3.1.1.1. Dispozitivul de încercare
 Această metodă implică vizualizarea unei ținte iluminate prin geamul din sticlă securizată. Ținta poate fi concepută astfel încât încercarea poate fi efectuată după o metodă simplă de „trece, nu trece”.
 Ținta trebuie, de preferință, să fie de unul dintre următoarele tipuri:
 (a)
 țintă circulară iluminată al cărei diametru exterior, D, subîntinde un unghi de n minute de arc la un punct situat la o distanță de × metri (figura 11a) sau
 (b)
 țintă circulară cu spot în mijloc, astfel dimensionată încât distanța D de la un punct de pe marginea spotului până la cel mai apropiat punct de pe circumferința interioară subîntinde un unghi de n minute de arc la un punct situat la o distanță de × metri (figura 11b),
 n este valoarea limită a separării imaginii secundare,
 x este distanța de la geamul din sticlă securizată la țintă (cel puțin 7 m)
 D este obținut prin formula: D = x. tg n
 Ținta luminată este alcătuită dintr-o casetă de lumină, de volum 300 mm × 300 mm × 150 mm aproximativ, a cărei parte din față este construită din sticlă acoperită cu hârtie neagră și opacă sau vopsită cu vopsea neagră mată.
 Cutia trebuie să fie luminată de o sursă luminoasă corespunzătoare. Suprafața interioară a cutiei trebuie acoperită cu vopsea albă mată. Se pot utiliza și alte forme de țintă, după cum este arătat în figura 14. Se poate înlocui sistemul țintă cu un sistem de proiecție, iar rezultatele se pot afișa pe un ecran.
 9.3.1.1.2. Procedura de încercare
 Se montează geamul din sticlă securizată la unghiul de înclinare corespunzător, pe un suport astfel încât să fie posibilă observarea în planul orizontal care trece prin centrul țintei. Caseta de lumină trebuie privită într-o încăpere întunecoasă, dinspre fiecare latură a suprafeței examinate, în vederea detectării unor imagini secundare asociate cu ținta iluminată. Se rotește geamul din sticlă securizată pentru a se asigura că se păstrează direcția de observare corectă. Pentru a privi ținta se poate folosi un monoclu.
 9.3.1.1.3. Exprimarea rezultatelor
 Se determină dacă:
 folosind ținta (a) (figura 11a), imaginea primară și cea secundară a țintei circulare sunt separate, respectiv, dacă se depășește valoarea limită a lui n sau
 folosind ținta (b) (figura 11b), imaginea secundară a spotului depășește punctul de tangență din partea interioară a țintei circulare, respectiv, dacă se depășește valoarea limită a lui n.
 Figura 11
 Dimensiunea țintelor
 Figura 12
 Dispunerea aparatelor
 Figura 13
 Dispozitiv pentru încercarea cu colimator
 (1)
 Lampă cu incandescență
 (2)
 Deschidere condensator > 8,6 mm.
 (3)
 Deschidere ecran de sticlă mată > deschidere condensator.
 (4)
 Filtru color cu orificiul central de aproximativ 0,3 mm în diametru; diametru > 8.6 mm
 (5)
 Coordonata polară a discului, diametru > 8,6 mm
 (6)
 Lentile acromatice, f ≥ 86 mm, deschidere 10 mm
 (7)
 Lentile acromatice, f ≥ 86 mm, deschidere 10 mm
 (8)
 Spot întunecat, diametrul aproximativ 0,3 mm
 (9)
 Lentile acromatice, f = 20 mm, deschidere < 10 mm
 9.3.1.2. Încercarea cu colimator
 Dacă este necesar, se aplică procedura descrisă la acest punct.
 9.3.1.2.1. Dispozitivul de încercare
 Constă dintr-un colimator și un telescop și poate fi realizat conform figurii 13. Totuși, se poate folosi orice alt sistem optic echivalent.
 9.3.1.2.2. Procedura de încercare
 Telescopul formează, la infinit, imaginea unui sistem în coordonate polare cu un punct luminos în centru (a se vedea figura 14).
 În planul focal al telescopului de observare se amplasează un mic spot opac cu un diametru puțin mai mare decât cel al punctului strălucitor proiectat pe axa optică, eclipsând astfel punctul luminos.
 Dacă o piesă de încercare, care prezintă o imagine secundară, este plasată între telescop și colimator, atunci apare un al doilea punct mai puțin luminos la o anumită distanță de centrul sistemului de coordonate polare. Separarea imaginii secundare se poate citi ca distanță între punctele văzute prin telescopul de observare (a se vedea figura 14). (Distanța între spotul întunecat și punctul luminos din centrul sistemului coordonatelor polare reprezintă deviația optică).
 9.3.1.2.3. Exprimarea rezultatelor
 Geamul din sticlă securizată este mai întâi examinat printr-o simplă tehnică de scanare pentru a stabili zona în care se produce cea mai puternică imagine secundară. Apoi, acea zonă se examinează cu ajutorul colimatorului, sub unghiul optim de incidență. Se măsoară separarea maximă a imaginii secundare.
 9.3.1.3. Direcția de observare în planul orizontal trebuie să fie menținută aproximativ perpendiculară față de urma parbrizului în acest plan.
 9.3.2. Măsurătorile se efectuează în zonele definite la punctul 9.2.2., în funcție de categoriile de vehicule.
 9.3.2.1. Tip de vehicul
 Încercarea trebuie repetată dacă parbrizul respectiv se montează pe un tip de vehicul care are un câmp frontal de vizibilitate diferit de cel al vehiculului pentru care s-a omologat deja parbrizul respectiv.
 9.3.3. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 9.3.3.1. Natura materialului:
 Sticlă (turnată) șlefuită
 Sticlă flotată
 Sticlă plană
 1
 1
 2
 9.3.3.2. Alte caracteristici secundare
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 9.3.4. Numărul de eșantioane
 Se supun încercării patru eșantioane.
 Figura 14
 Exemplu de observare prin metoda de încercare cu colimator
 9.3.5. Interpretarea rezultatelor
 Un tip de parbriz este considerat ca satisfăcător în ceea ce privește separarea imaginii secundare dacă, la cele patru eșantioane puse la dispoziție pentru încercare, separarea imaginii secundare de cea primară nu depășește valorile maxime indicate mai jos pentru fiecare zonă:
 Categorie vehicul
 Zonă
 Valori maxime ale separării imaginii primare de cea secundară
 M1 și N1
 A – extins conform punctului 9.2.2.1.
 15' de arc
 B – redus conform punctului 2.4. din anexa 18
 25' de arc
 Categorii M și N, altele decât M1
 I
 15' de arc
 Alte categorii de AIF
 I'
 15' de arc
 9.3.5.1.
 În cazul vehiculelor din categoriile M și N, nu se fac măsurători într-o zonă periferică cu o lățime de 25 mm.
 9.3.5.2.
 În cazul tractoarelor agricole și forestiere și al vehiculelor pentru construcții, nu se fac măsurători într-o zonă periferică cu o lățime de 100 mm.
 9.3.5.3.
 În cazul parbrizelor divizate, nu se face nici o măsurătoare pe o bandă de 35 mm lățime începând din marginea geamului care poate fi adiacentă cu linia de separație dintre diviziunile parbrizului.
 9.3.5.4.
 Este permisă o valoare minimă de 6' de arc pentru toate porțiunile din zona I sau zona A aflate la mai puțin de 100 mm de marginea parbrizului.
 9.3.5.5.
 Sunt permise devieri ușoare de la cerințe în zona de încercare redusă B, astfel cum este definită la punctul 2.4 din anexa 18, dacă aceste devieri sunt localizate și înregistrate în raport.
 9.4. Încercarea în vederea identificării culorilor
 Dacă un parbriz este colorat în zonele definite la punctele 9.2.5.1 sau 9.2.5.2, se supun încercării patru parbrize pentru identificarea următoarelor culori:
 alb, galben selectiv, roșu, verde, albastru, galben auto.
 10. ÎNCERCAREA COMPORTAMENTULUI LA ARDERE (REZISTENȚĂ LA FOC)
 10.1. Scopul și domeniul de aplicare
 Această metodă permite determinarea ratei de ardere pe orizontală a materialelor folosite în compartimentul pentru pasageri al autovehiculelor (de exemplu, autoturisme, camioane, autoturisme break, autobuze) în urma expunerii la o flacără mică.
 Această metodă permite încercarea, separat sau în combinație, a materialelor și componentelor echipamentului din interiorul vehiculului cu o grosime de până la 15 mm. Metoda este folosită pentru a aprecia uniformitatea lotului de fabricație în ceea ce privește comportamentul la ardere.
 Din cauza diferențelor mari care există între situațiile reale (scopul utilizării vehiculului, condiții de utilizare, sursa de foc etc.) și cele teoretice, stabilite pentru condițiile de încercare menționate anterior, această metodă nu poate fi considerată adecvată pentru evaluarea precisă a caracteristicilor de ardere ale materialelor vehiculului.
 10.2. Definiții
 10.2.1.
 Rata de ardere: raportul dintre distanța arsă, măsurată conform acestei metode, și timpul necesar arderii acestei distanțe. Este exprimată în milimetri pe minut.
 10.2.2.
 Material compozit: un material compus din mai multe straturi de materiale, similare sau diferite, strâns îmbinate pe întreaga suprafață prin cimentare, metalizare, lipire, sudură etc.
 Dacă mai multe materiale sunt îmbinate prin puncte de îmbinare (de exemplu, prin îmbinare, sudură de înaltă frecvență, nituire), atunci, pentru a se permite pregătirea eșantioanelor individuale conform secțiunii 10.5, acest gen de materiale nu sunt considerate materiale compozite.
 10.2.3.
 Parte expusă: partea care este orientată spre compartimentul pasagerilor atunci când materialul este instalat în vehicul.
 10.3. Principiul
 Se ia un eșantion și se fixează în poziție orizontală într-un suport în formă de „U” și se expune timp de 15 secunde acțiunii unei flăcări de putere calorică mică, într-o cameră de ardere, flacăra acționând la capătul liber al eșantionului. Prin încercare se determină dacă și când se stinge flacăra sau timpul necesar flăcării să înainteze de-a lungul unei distanțe măsurate.
 10.4. Dispozitivul de încercare
 10.4.1. Camera de ardere (figura 15), de preferință din oțel inoxidabil, cu dimensiunile indicate în figura 16.
 Partea frontală a camerei de ardere este prevăzută cu geam rezistent la ardere, care poate acoperi întreaga parte din față sau poate fi construit ca un panou de sticlă distinct.
 Partea din spate este prevăzută cu orificii de ventilație, iar partea de sus cu fante de ventilație de jur împrejur. Camera de ardere se așează pe 4 suporți de 10 mm înălțime. La unul din capete, camera poate avea un orificiu pentru introducerea suportului cu eșantionul fixat; la capătul opus, este prevăzut un alt orificiu pentru conducta de alimentare cu gaz. Materia arsă este strânsă într-o cuvă (figura 17) plasată pe fundul camerei între fantele de ventilație, fără să le acopere.
 Figura 15
 Exemplu de cameră de ardere cu porteșantion și cuvă
 10.4.2. Suportul pentru eșantioane, constând în două plăci de metal în formă de U sau cadre dintr-un material anticoroziv. Dimensiunile sunt date în figura 18.
 Placa inferioară este prevăzută cu știfturi, iar cea superioară cu orificii corespunzătoare, pentru fixarea solidă a eșantionului. Știfturile servesc și ca puncte de măsură la începutul și la sfârșitul distanței de ardere.
 Există un suport furnizat sub formă de fire metalice rezistente la căldură, cu secțiune de 0,25 mm, ce se înfășoară în jurul părții inferioare a cadrului în formă de „U” la distanțe de 25 mm (a se vedea figura 19).
 Partea inferioară a eșantionului trebuie să se situeze la o distanță de 178 mm deasupra plăcii de fund. Distanța între marginea din față a porteșantionului și extremitatea camerei trebuie să fie de 22 mm; distanța dintre laturile longitudinale ale suportului eșantionului și laturile camerei trebuie să fie de 50 mm (toate sunt dimensiuni interioare). (A se vedea figurile 15 și 16)
 10.4.3. Arzător cu gaz
 Sursa de flacără mică este reprezentată printr-un bec Bunsen cu diametrul interior de 9,5 mm. Acesta se amplasează în spațiul de efectuare a încercării astfel încât centrul ștuțului de ardere să fie la o distanță de 19 mm de centrul marginii inferioare a capătului liber al eșantionului (a se vedea figura 16).
 10.4.4. Gazul folosit pentru încercare
 Gazul care alimentează arzătorul trebuie să aibă o capacitate calorică de aproximativ 38 de MJ/m3 (de exemplu, gazul natural).
 10.4.5. Pieptenele metalic trebuie să aibă cel puțin 110 mm lungime, cu 7 sau 8 dinți rotunjiți per 25 mm.
 Figura 16
 Exemplu de cameră de ardere
 Figura 17
 Cuvă tipică
 Figura 18
 Exemplu de porteșantion
 Figura 19
 Exemplu de secțiune a cadrului în formă de U, partea inferioară prevăzută pentru echipamentul cu suport din fire
 10.4.6. Cronometru cu precizie de 0,5 s.
 10.4.7. Hotă
 Camera de ardere poate fi plasată într-o hotă de tiraj, cu condiția ca volumul intern al hotei de tiraj să fie mai mare de cel puțin 20 de ori, dar nu mai mult de 110 ori, decât volumul camerei de ardere, și cu condiția ca nici înălțimea, lățimea sau lungimea acestei hote, luate separat, să nu fie mai mari de peste două ori și jumătate față de oricare dintre celelalte două dimensiuni.
 Înainte de efectuarea încercării, se măsoară viteza verticală a curentului de aer la trecerea prin hota de tiraj, la distanță de 100 mm de la intrarea și de la ieșirea din camera de ardere. Ea trebuie să fie situată între 0,10 și 0,30 m/s, în măsură să evite orice disconfort al operatorului din cauza produșilor de ardere. Se poate folosi și o hotă de tiraj cu ventilație naturală și viteză a curentului de aer adecvată.
 10.5. Eșantioane
 10.5.1. Formă și dimensiuni
 Forma și dimensiunile eșantionului sunt prezentate în figura 20. Grosimea eșantionului corespunde grosimii produsului ce urmează a fi încercat Ea nu trebuie, totuși, să depășească 13 mm. Atunci când eșantionul permite, secțiunea sa trebuie să fie constantă pe toată lungimea. Dacă forma și dimensiunile unui produs nu permit prelevarea de eșantioane de mărimea menționată, atunci se respectă următoarele dimensiuni minime:
 (a)
 pentru eșantioane cu o lățime cuprinsă între 3 și 60 mm, lungimea trebuie să fie de 356 mm. În acest caz, materialul este supus încercării pe întreaga lățime a produsului;
 (b)
 pentru eșantioane cu o lățime cuprinsă între 60 și 100 mm, lungimea trebuie să fie de cel puțin 138 mm. În acest caz, distanța potențială de ardere corespunde lungimii eșantionului, iar măsurătorile încep de la primul punct de măsurare;
 (c)
 eșantioanele care au mai puțin de 60 mm lățime și 356 mm lungime și eșantioanele cu lățime între 60 și 100 mm și lungime mai mică de 138 mm nu pot fi încercate conform acestei metode, la fel ca și eșantioanele cu o lățime mai mică de 3 mm.
 Figura 20
 Eșantion
 10.5.2. Eșantionarea
 Trebuie prelevate cel puțin cinci eșantioane din materialul prevăzut pentru încercare. Pentru materialele care au rate de ardere diferite în funcție de direcția de ardere a materialului (determinată prin încercări preliminare), eșantioanele trebuie luate și puse în dispozitivul de încercare în așa fel încât să se poată măsura cea mai mare rată de ardere.
 Dacă materialul pus la dispoziție are lățimi fixe, se va tăia un segment cu o lungime de aproximativ 500 mm, pe toată lățimea materialului. Din acest segment tăiat, se vor preleva eșantioane de la nu mai puțin de 100 mm de la marginea materialului și la distanțe egale.
 Eșantioanele trebuie să fie prelevate în același mod din produsele finite atunci când forma produsului o permite. Dacă grosimea produsului este mai mare de 13 mm, aceasta se reduce la 13 mm printr-un proces mecanic aplicat unei laturi care nu afectează compartimentul pasagerului.
 Materialele compozite (punctul 10.2.2) trebuie încercate ca și cum ar fi omogene.
 În cazul materialelor alcătuite din straturi suprapuse cu compoziții diferite și care nu sunt materiale compozite, toate straturile de materiale situate în limita lățimii de 13 mm de la suprafață și orientate cu fața către interiorul compartimentului pasagerului sunt încercate individual.
 10.5.3. Aclimatizarea
 Imediat înainte de a fi încercate, eșantioanele sunt supuse unui proces de aclimatizare timp de cel puțin 24 de ore, dar nu mai mult de 7 zile, la o temperatură de 23 ± 2 °C și o umiditate relativă de 50 ± 5 %.
 10.6. Procedura de încercare
 10.6.1.
 Se așează eșantioanele cu suprafețe plușate sau tapisate pe o suprafață plană și se periază de două ori în sensul invers al firelor (punctul 10.4.5)
 10.6.2.
 Se așează eșationul pe suportul metalic (punctul 10.4.2) cu fața care trebuie expusă orientată în jos, către flacără.
 10.6.3.
 Se reglează flacăra gazului la o înălțime de 38 mm, folosind marcajul din camera de ardere, arzătorul având ștuțul de aspirație a aerului închis. Flacăra trebuie să ardă cel puțin un minut pentru stabilizare, înainte de începerea încercărilor.
 10.6.4.
 Se împinge suportul în camera de ardere astfel încât capătul eșantionului să fie expus flăcării, iar după 15 secunde se oprește gazul.
 10.6.5.
 Măsurarea timpului de ardere începe din momentul în care baza flăcării trece de primul punct de măsurare. Se va observa propagarea flăcării pe latura (superioară sau inferioară) care arde mai repede.
 10.6.6.
 Măsurarea timpului de ardere se încheie atunci când flacăra ajunge la ultimul punct de măsurare sau când flacăra se stinge înainte de a ajunge în acel punct. Dacă flacăra nu ajunge la ultimul punct de măsurare, se măsoară distanța arsă până la punctul în dreptul căruia s-a stins flacăra. Distanța arsă reprezintă porțiunea din eșantion distrusă prin ardere, în exterior sau în interior.
 10.6.7.
 Dacă eșantionul nu ia foc sau nu arde continuu după ce s-a stins arzătorul, sau dacă flacăra se stinge înainte de a ajunge la primul punct de măsurare și nu se poate măsura timpul de ardere, în raportul de încercare se notează că arderea este de 0 mm/min.
 10.6.8.
 La efectuarea sau la repetarea mai multor serii de încercări, înaintea de începerea oricărei încercări, asigurați-vă că temperatura în camera de ardere și a suportului pentru eșantioane nu depășește 30 °C.
 10.7. Calcularea
 Rata de ardere, B, în milimetri pe minut, este dată de formula:
 B = s/t × 60;
 unde
 s este distanța arsă, în milimetri;
 t este timpul, în secunde, necesar arderii distanței s.
 10.8. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 10.9. Interpretarea rezultatelor
 10.9.1.
 Se consideră că geamurile din sticlă securizată cu acoperire din plastic (punctul 2.3 din prezentul regulament) sau cu acoperire plastic multistrat (punctul 2.4 din prezentul regulament) sunt satisfăcătoare din punctul de vedere al rezistenței la ardere dacă rata de ardere nu depășește 250 mm/minut.
 10.9.2
 Geamurile din plastic rigid (punctul 2.5.1 din prezentul regulament), geamurile din plastic flexibil (punctul 2.5.2 din prezentul regulament) și unitățile cu vitraj dublu din plastic rigid sunt satisfăcătoare din punctul de vedere al rezistenței la ardere dacă rata de ardere nu depășește 110 mm/minut.
 11. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA AGENȚI CHIMICI
 11.1. Agenți chimici utilizați
 11.1.1.
 Soluții de săpun non-abrazive: în concentrație de 1 % din masă oleat de potasiu în apă deionizată;
 11.1.2.
 Produse de curățare a geamurilor: soluție apoasă de izopropanol și dipropilenol, glicol, monometileter, fiecare într-o concentrație de 5 % până la 10 % și de hidroxid de amoniu într-o concentrație de 1 % până la 5 %;
 11.1.3.
 Alcool denaturat nediluat: o parte de alcool metilic la zece părți de alcool etilic.
 11.1.4.
 Benzină sau echivalent benzină: amestec în proporție de 50 % toluen, 30 % 2,2,4-trimetilpentan, 15 % 2,2,4-trimetil-1-pentan și 5 % alcool etilic:
 N.B. Compoziția benzinei utilizate se înregistrează în raportul de încercare;
 11.1.5.
 Petrol lampant: amestec de 50 % de n-octan și 50 % n-decan.
 11.2. Metoda de încercare
 11.2.1. Încercarea de imersiune
 Două piese de încercare de 180 × 25 mm sunt încercate cu fiecare dintre agenții chimici menționați la punctul 11.1, pentru fiecare încercare și produs de curățare folosindu-se o altă piesă de încercare.
 Înainte de fiecare încercare, piesele de încercare se curăță în conformitate cu instrucțiunile producătorului și se aclimatizează 48 de ore la o temperatură de 23 ± 2 °C și o umiditate relativă de 50 ± 5 %. Aceste condiții trebuie menținute pe durata încercărilor.
 Piesele de încercare se cufundă complet în lichidul de încercare timp de un minut și se usucă imediat cu o cârpă de bumbac curată, absorbantă.
 11.2.2. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Incolor
 Colorat
 Colorarea stratului intermediar din plastic sau de protecție
 1
 2
 Nu sunt implicate caracteristici secundare
 11.2.3. Interpretarea rezultatelor
 11.2.3.1.
 Încercarea de rezistență la agenți chimici este considerată satisfăcătoare dacă piesele de încercare nu suferă modificări de textură, grosime, fisuri sau pierderea aparentă a transparenței.
 11.2.3.2.
 Un set de piese de încercare este considerat satisfăcător, din punctul de vedere al încercării de rezistență la agenți chimici, dacă se îndeplinește oricare dintre următoarele condiții:
 11.2.3.2.1.
 dacă rezultatele tuturor încercărilor sunt satisfăcătoare;
 11.2.3.2.2.
 dacă rezultatele unei încercări sunt nesatisfăcătoare, dar rezultatul este satisfăcător la o următoare serie de încercări efectuate asupra unui nou set de piese de încercare.
 11.2.4. Procedura de încercare sub sarcină
 11.2.4.1.
 Eșantionul de încercare se sprijină simplu în poziție orizontală, având un suport de sprijin fix la un capăt, astfel încât întreaga lățime a eșantionului să fie susținută de un pivot aflat la o distanță de 51 mm de suportul fix. Se suspendă o greutate de capătul liber al eșantionului de încercare, la o distanță de 102 mm de pivot, conform figurii 21 de mai jos:
 Figura 21
 Metoda de aranjare a eșantionului de încercare
 11.2.4.2.
 Masa greutății trebuie să fie 28,7 t2 g, unde t reprezintă grosimea în mm a eșantionului de încercare. Sarcina exercitată asupra fibrelor exterioare ale eșantionului de încercare este de aproximativ 6,9 MPa.
 Exemplu: În cazul unui eșantion de încercare cu o grosime de 3 mm, amplasat orizontal între o margine fixă orientată în jos și marginea unui pivot orientată în sus, separate de o distanță de 51 mm, sarcina aplicată în direcție descendentă la o distanță de 102 mm de pivot trebuie să fie de 258 g.
 11.2.4.3.
 În timp ce eșantionul de încercare este supus sarcinii, se aplică unul dintre agenții chimici utilizați pentru încercări pe suprafața sa superioară, deasupra punctului de sprijin al pivotului. Agentul chimic se aplică cu o pensulă moale, cu o lățime de 13 mm, udată înainte de fiecare aplicare. Sunt necesare 10 aplicări individuale pe întreaga lățime a eșantionului de încercare, la intervale de o secundă, evitându-se capătul și marginile (a se vedea figura 22).
 Figura 22
 Metodă de aplicare a agenților chimici pe eșantionul de încercare
 11.2.5. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Incolor
 Colorat
 Colorarea stratului de protecție din plastic sau a geamului din plastic
 1
 2
 Nu sunt implicate caracteristici secundare
 11.2.6. Interpretarea rezultatelor
 11.2.6.1.
 Încercarea de rezistență la agenți chimici este considerată satisfăcătoare dacă piesele de încercare nu suferă modificări de textură, grosime, fisuri sau pierderea aparentă a transparenței.
 11.2.6.2.
 Un set de piese de încercare este considerat satisfăcător, din punctul de vedere al încercării de rezistență la agenți chimici, dacă se îndeplinește oricare dintre următoarele condiții:
 11.2.6.2.1.
 rezultatele tuturor încercărilor sunt satisfăcătoare;
 11.2.6.2.2.
 rezultatele unei încercări sunt nesatisfăcătoare, dar rezultatul este satisfăcător la o următoare serie de încercări efectuate asupra unui nou set de piese de încercare.
 12. ÎNCERCAREA DE FLEXIBILITATE ȘI ÎNCERCAREA LA ÎNDOIRE
 12.1. Domeniul de aplicare
 Prin această încercare se stabilește dacă un anumit material plastic poate fi clasificat ca plastic rigid sau plastic flexibil.
 12.2. Metoda de încercare
 Din materialul cu grosime nominală se decupează un eșantion plat, de formă dreptunghiulară, cu o lungime de 300 mm și o lățime de 25 mm, care se imobilizează cu ajutorul unui dispozitiv de fixare, astfel încât 275 mm din lungimea eșantionului să depășească dispozitivul. Acest capăt liber se sprijină orizontal, cu un suport adecvat, până la începerea încercării. După 60 de secunde de la îndepărtarea acestui suport, devierea capătului liber se măsoară în mm. Dacă devierea depășește 50 mm, se efectuează ulterior o încercare de îndoire la 180°. Eșantionul se pliază, apoi se îndoaie în jurul unei piese din tablă cu o grosime de 0,5 mm, astfel încât să se lipească de ambele părți ale acesteia.
 12.3. Condiții de încercare
 —
 :
 Temperatura
 :
 20 °C ± 2 °C
 —
 :
 Umiditate relativă
 :
 60 % ± 5 %
 12.4. Cerințe
 Devierea verticală trebuie să depășească 50 mm în cazul plasticului flexibil, iar materialul nu trebuie să prezinte urme de rupere în zona de curbare după 10 secunde de la o îndoire la 180° (a se vedea figura 23).
 13. ÎNCERCAREA DE TĂIERE ÎNCRUCIȘATĂ
 13.1 Domeniul de aplicare
 Această încercare reprezintă o metodă simplă de determinare a gradului de aderare al placărilor la stratul de bază. Cu această ocazie pot fi evaluate friabilitatea și alte caracteristici de duritate.
 13.2. Dispozitivul de încercare
 Dispozitiv tăietor cu 6 lame amplasate la distanță de 1 mm între ele. Lupă cu factor de mărire 2x, pentru examinarea eșantionului tăiat (a se vedea figura 24).
 Figura 23
 Condițiile de efectuare a încercării de flexibilitate
 Figura 24
 Dispozitiv cu șase lame
 13.3. Metoda de încercare
 Stratul protector se incizează până se atinge stratul de bază, sub forma unui model cu 6 tăieturi, iar perpendicular pe acest model se incizează un model similar, formându-se astfel o grilă (caroiaj) cu 25 de pătrate (incizii sub formă de grilă).
 Dispozitivul de tăiere se deplasează cu o viteză constantă între 2-5 cm/sec., astfel încât inciziile să atingă suprafața de bază, dar fără a penetra prea profund.
 Incizarea se efectuează astfel încât cele două capete de la marginile aparatului să atingă suprafața în mod uniform. După încheierea încercării, inciziile se examinează cu o lupă pentru a se verifica dacă au atins suprafața de bază. Încercarea se desfășoară în cel puțin două locuri diferite de pe eșantion. După efectuarea inciziilor, acestea sunt curățate în ambele diagonale, prin 5 mișcării ușoare cu o perie având fibre din poliamide.
 13.4. Interpretarea rezultatelor
 Inciziile sub formă de grilă se examinează cu o lupă. Dacă marginile incizate sunt perfect netede, fără desprinderea stratului protector, li se atribuie o valoare de tăiere încrucișată Gt0. Dacă se observă fragmente mici desprinse de la intersecția inciziilor, iar zonele expuse totalizează aproximativ 5 % din suprafața grilei, valoarea devine Gt1.
 Zonele expuse mai extinse se clasifică într-un interval cuprins între Gt2 și Gt5.
 VALOARE DE TĂIERE ÎNCRUCIȘATĂ
 ZONA EXPUSĂ DE PE SUPRAFAȚA GRILEI
 Gt2
 între 5 și 15 %
 Gt3
 între 15 și 35 %;
 Gt4
 între 35 și 65 %;
 Gt5
 peste 65 %
 (1) Un dispozitiv de abraziune adecvat este furnizat de Teledyne Taber (S.U.A.).
 (2) Discuri abrazive adecvate se pot obține de la Teledyne Taber (S.U.A.)
 (3) De exemplu, seriile Atlas Ci, Heraeus Xenotest sau Suga WEL-X.
 (4) De exemplu, Corning 7 740 Pyrex sau Heraeus Suprax.
 (5) Se consideră ultraviolete totale toate razele având o lungime de undă sub 400 nm.
 (6) Comisia Internațională pentru Iluminat.
 (7) Astfel cum sunt definite în anexa 7 la Rezoluția consolidată privind construcția vehiculelor (R.E.3), (documentul TRANS/WP.29/78/Rev.1/Amend.2, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Amendamentul nr. 4)
 ANEXA 4
 PARBRIZE DIN STICLĂ SECURIZATĂ MONOSTRAT
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că parbrizele din sticlă securizată monostrat aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare.
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 forma și dimensiunea.
 Parbrizele din sticlă securizată monostrat sunt considerate ca aparținând uneia dintre cele două grupe în funcție de caracteristicile de fragmentare sau de proprietățile mecanice:
 1.1.2.1.
 parbrize plate; și
 1.1.2.2.
 parbrize curbate;
 1.1.3.
 Categoriile de grosime care se încadrează în grosimea nominală „e” (cu o toleranță de fabricație de ± 0,2 mm):
 Categoria I
 e ≤ 4,5 mm
 Categoria II
 4,5 mm < e ≤ 5,5 mm
 Categoria III
 5,5 mm < e ≤ 6,5 mm
 Categoria IV
 6,5 mm < e
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 natura materialului [sticlă (turnată) șlefuită, sticlă flotată, sticlă plană];
 1.2.2.
 culoare (sticlă incoloră sau colorată),
 1.2.3.
 cu sau fără conductori încorporați.
 1.2.4.
 cu sau fără suprafețe opacizante.
 2. ÎNCERCAREA DE FRAGMENTARE
 2.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 2.1.1.
 Se ia în considerare numai natura materialului.
 2.1.2.
 Se consideră că sticla flotată și sticla plană au același indice de dificultate.
 2.1.3.
 Încercarea de fragmentare se repetă dacă se trece de la sticlă (turnată) șlefuită la sticlă flotată sau plană și invers.
 2.2. Numărul de eșantioane
 Se încearcă 6 eșantioane prelevate din geamurile cu cea mai mare suprafață desfășurată și 6 eșantioane din geamurile cu cea mai mică suprafață desfășurată, selectate în conformitate cu dispozițiile din anexa 13.
 2.3. Zone diferite din geam
 Un parbriz din sticlă securizată monostrat cuprinde două zone principale „FI” și „FII”, precum și o zonă intermediară „FIII”. Aceste zone sunt definite mai jos:
 2.3.1.
 Zona FI
 :
 zona „FI” este zona periferică de fragmentare fină, de cel puțin 7 cm lățime de jur împrejurul marginii parbrizului și care include o bandă exterioară de 2 cm lățime care nu se supune evaluărilor;
 2.3.2.
 Zona FII
 :
 zona „FII” este zona de vizibilitate, cu fragmentare variabilă, care cuprinde întotdeauna o porțiune dreptunghiulară cu înălțime de cel puțin 20 cm și lățime de 50 cm.
 2.3.2.1.
 În cazul vehiculelor din categoria M1, centrul dreptunghiului se află în interiorul unui cerc cu raza de 10 cm, cu centrul în proiecția mijlocului segmentului V1-V2.
 2.3.2.2.
 În cazul vehiculelor din categoriile M și N, altele decât M1, centrul dreptunghiului se află în interiorul unui cerc cu raza de 10 cm, cu centrul în proiecția punctului 0;
 2.3.2.3.
 În cazul tractoarelor agricole și forestiere și al vehiculelor pentru construcții, poziția zonei de vizibilitate se indică în raportul de încercări.
 2.3.2.4.
 Înălțimea dreptunghiului menționat anterior poate fi redusă la 15 cm pentru parbrizele care au o înălțime mai mică de 44 cm;
 2.3.3.
 Zona FIII
 :
 zona „FIII” este zona intermediară între zonele „FI” și „FII”, cu o lățime maximă de 5 cm.
 2.4. Metoda de încercare
 Metoda utilizată este cea descrisă la anexa 3, punctul 1.
 2.5. Puncte de impact (a se vedea anexa 17, figura 2)
 2.5.1.
 Punctele de impact sunt alese după cum urmează:
 Punctul 1
 :
 în partea centrală a zonei „FII”, fie în porțiunea de solicitare maximă, fie în cea de solicitare minimă;
 Punctul 2
 :
 în zona „FIII”, cât se poate de aproape de planul vertical de simetrie al zonei „FII”;
 Punctele 3 si 3′
 :
 la 3 cm de la marginea unei mediane a eșantionului; dacă există un marcaj, unul din punctele de spargere va fi lângă marginea pe care se află marcajul, iar celălalt lângă marginea opusă;
 Punctul 4
 :
 acolo unde raza de curbură este cea mai mică pe linia mediană cea mai lungă;
 Punctul 5
 :
 la 3 cm de la marginea eșantionului în locul unde raza de curbură a marginii este cea mai mică, fie în dreapta, fie în stânga.
 2.5.2.
 Încercarea de fragmentare se efectuează în fiecare dintre punctele 1, 2, 3, 3′, 4 și 5.
 2.6. Interpretarea rezultatelor
 2.6.1. Rezultatul unei încercări este considerat satisfăcător dacă încercarea de fragmentare îndeplinește toate condițiile conform punctelor 2.6.1.1, 2.6.1.2 și 2.6.1.3 prezentate mai jos.
 2.6.1.1. Zona FI
 2.6.1.1.1.
 Numărul de fragmentări pe orice porțiune de 5 × 5 cm2 nu este mai mic de 40 dar nici mai mare de 350; dar, dacă numărul este mai mic de 40 și dacă pe orice porțiune de 10 × 10 cm2, care cuprinde porțiunea de 5 × 5 cm2, numărul de fragmente nu este mai mic de 160, atunci parbrizul este considerat acceptabil.
 2.6.1.1.2.
 În sensul regulii de mai sus, un fragment de spargere care trece dincolo de o latură a pătratului se consideră ca fiind o jumătate de fragment.
 2.6.1.1.3.
 Fragmentarea nu se încearcă pe o porțiune 2 cm din jurul marginii eșantionului, această porțiune reprezentând rama parbrizului, după cum nu se încearcă nici porțiunea de pe o rază de 7,5 cm de la punctul de impact.
 2.6.1.1.4.
 Se permite un număr maxim de trei fragmentări pe o suprafață de 3 cm2. Nu se permite existența a două astfel de fragmente în aceeași porțiune circulară cu diametrul de 10 cm.
 2.6.1.1.5.
 Se permit fragmente alungite cu condiția ca muchiile lor să nu arate ca o lamă de cuțit și lungimea să nu depășească 7,5 cm, cu excepția cazurilor prevăzute la punctul 2.6.2.2. Dacă aceste fragmente alungite se extind până la marginea geamului, unghiul format de acestea cu marginea geamului nu trebuie să fie mai mare de 45°.
 2.6.1.2. Zona FII:
 2.6.1.2.1.
 Se verifică vizibilitatea reziduală după spargere pe suprafața rectangulară definită la punctul 2.3.2. În acest dreptunghi, suprafața totală cu fragmente mai mari de 2 cm2 trebuie să reprezinte minimum 15 % din aria dreptunghiului; cu toate acestea, pentru parbrize cu înălțimea mai mică de 44 cm sau al căror unghi de instalare este mai mic de 15° față de verticală, procentul de vizibilitate trebuie să fie egal cu cel puțin 10 % din suprafața respectivului dreptunghi.
 2.6.1.2.2.
 Nici un fragment nu trebuie să aibă o suprafață mai mare de 16 cm2, cu excepția cazurilor prezentate la punctul 2.6.2.2.
 2.6.1.2.3.
 Pe o rază de 10 cm de la punctul de impact, dar numai în partea cercului cuprinsă în zona FII, se acceptă trei fragmente având o suprafață mai mare de 16 cm2, dar mai mică de 25 cm2.
 2.6.1.2.4.
 Fragmentele trebuie să fie regulate ca formă și fără puncte ca acelea descrise la punctul 2.6.1.2.4.1. Cu toate acestea, nu se acceptă mai mult de 10 fragmente neregulate pe o porțiune dreptunghiulară de 50 × 20 cm și nu mai mult de 25 de fragmente pe suprafața totală a parbrizului.
 Nici unul dintre aceste fragmente nu trebuie să prezinte un vârf cu lungime mai mare de 35 mm, măsurată în conformitate cu punctul 2.6.1.2.4.1.
 2.6.1.2.4.1.
 Un fragment este considerat neregulat dacă nu poate fi înscris într-un cerc cu diametrul de 40 mm, dacă prezintă cel puțin un vârf cu o lungime de peste 15 mm, măsurată din capătul vârfului până la secțiunea a cărei lățime este egală cu grosimea geamului și dacă are unul sau mai multe vârfuri cu un unghi ascuțit mai mic de 40°.
 2.6.1.2.5.
 Se acceptă fragmente de formă alungită în zona FII, cu condiția să nu depășească 10 cm lungime, cu excepția cazurilor descrise la punctul 2.6.2.2.
 2.6.1.3. Zona FIII
 Fragmentările în această zonă trebuie să aibă caracteristicile intermediare între cele ale fragmentărilor acceptate pentru celelalte două zone învecinate (FI și FII).
 2.6.2. Un parbriz prezentat în vederea obținerii omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al fragmentării dacă este îndeplinită cel puțin una dintre următoarele condiții:
 2.6.2.1.
 toate încercările efectuate folosind punctele de impact definite la 2.5.1 au rezultate satisfăcătoare;
 2.6.2.2.
 o singură încercare dintre toate celelalte efectuate folosind punctele de impact a avut un rezultat nesatisfăcător, ținând seama de abateri care nu depășesc următoarele limite::
 Zona FI
 :
 nu mai mult de cinci fragmente între 7,5 și 15 cm lungime;
 Zona FII
 :
 zona FII, nu mai mult de 3 fragmente pe o suprafață între 16 și 20 cm2, situate în zona din afara cercului cu o rază de 10 cm cu centrul în punctul de impact;
 Zona FIII
 :
 nu mai mult de patru fragmente între 10 și 17,5 cm lungime,
 fragmentarea se repetă cu un nou eșantion care îndeplinește cerințele de la punctul 2.6.1 sau prezintă abateri cuprinse în limitele de mai sus;
 2.6.2.3.
 Dacă două încercări dintre toate încercările efectuate care folosesc punctele de impact descrise la punctul 2.5.1 au rezultate nesatisfăcătoare, pentru abateri care nu depășesc limitele specificate la punctul 2.6.2.2 și dacă se efectuează alte încercări pe un nou set de eșantioane, conform cerințelor de la punctul 2.6.1, sau nu mai mult de două eșantioane din noul set care să prezinte abateri între limitele specificate la punctul 2.6.2.2.
 2.6.3. Dacă se constată că se produc abaterile menționate mai sus, acestea vor fi notate în raportul de încercare, la care se atașează înregistrări permanente ale modelului de fragmentare al părților în cauză ale parbrizului.
 3. ÎNCERCAREA LA IMPACTUL CU CAPUL
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Numărul de eșantioane
 3.2.1.
 Pentru fiecare lot de parbrize din sticlă securizată monostrat sunt încercate 4 eșantioane din geamurile cu cea mai mică suprafață desfășurată și 4 eșantioane din geamurile cu cea mai mare suprafață desfășurată, toate cele 8 eșantioane fiind de același tip cu cele alese pentru încercarea de fragmentare (a se vedea punctul 2.2 de mai sus).
 3.2.2.
 Ca opțiune, la discreția laboratorului care efectuează încercările, pentru fiecare categorie de grosime a parbrizelor se mai supun încercării 6 piese de încercare (1 100 × 500 mm + 5/– 2 mm).
 3.3. Metoda de încercare
 3.3.1.
 Metoda utilizată este cea descrisă în anexa 3, punctul 3.1.
 3.3.2.
 Înălțimea de cădere este de 1,5 m 0/-5 mm.
 3.4. Interpretarea rezultatelor
 3.4.1.
 Se consideră că rezultatul încercării este satisfăcător dacă parbrizul sau piesa de încercare se fragmentează.
 3.4.2.
 Un set de eșantioane prezentat pentru obținerea omologării de tip pentru componente este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul dacă este îndeplinită oricare dintre cele două condiții de mai jos:
 3.4.2.1.
 rezultatele tuturor încercărilor sunt satisfăcătoare; sau
 3.4.2.2.
 rezultatele unei încercări sunt nesatisfăcătoare, dar rezultatul este satisfăcător la o următoare serie de încercări efectuate asupra unui nou set de piese de încercare.
 4. PROPRIETĂȚI OPTICE
 Cerințele în ceea ce privește calitățile optice sunt descrise la punctul 9 din anexa III și se aplică fiecărui tip de parbriz.
 ANEXA 5
 GEAMURI DIN STICLĂ UNIFORM SECURIZATĂ MONOSTRAT
 (1)
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că geamurile din sticlă uniform securizată monostrat aparțin unor tipuri diferite dacă diferă cel puțin prin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare.
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 natura procesului de securizare (termic sau chimic);
 1.1.3.
 categoria de formă; se disting două categorii:
 1.1.3.1.
 geamuri plate din sticlă;
 1.1.3.2.
 geamuri plate și curbate din sticlă;
 1.1.4.
 categoria de grosime care se încadrează în grosimea nominală „e” (se acceptă o toleranță de fabricație de ± 2 mm):
 Categorie I
 e ≤ 3,5 mm
 Categorie II
 3,5 mm < e ≤ 4,5 mm
 Categorie III
 4,5 mm < e ≤ 6,5 mm
 Categorie IV
 6,5 mm < e
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 natura materialului [sticlă (turnată) șlefuită, sticlă flotată, sticlă plană];
 1.2.2.
 culoare (incoloră sau colorată);
 1.2.3.
 cu sau fără conductori încorporați;
 1.2.4.
 cu sau fără suprafețe opacizante.
 2. ÎNCERCAREA DE FRAGMENTARE
 2.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Material
 Indice de dificultate
 Sticlă turnată
 2
 Sticlă flotată
 1
 Sticlă plană
 1
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare.
 2.2. Selectarea eșantioanelor
 2.2.1.
 Eșantioanele din fiecare categorie de formă și din fiecare categorie de grosime greu de produs se selectează pentru încercare în conformitate cu următoarele criterii:
 2.2.1.1.
 în cazul geamurilor plate din sticlă, se furnizează două seturi de eșantioane care să corespundă:
 2.2.1.1.1.
 geamurilor cu cea mai mică suprafață desfășurată;
 2.2.1.1.2.
 celui mai mic unghi dintre două laturi adiacente;
 2.2.1.2.
 în cazul geamurilor plate și curbate se furnizează trei seturi de eșantioane corespunzătoare:
 2.2.1.2.1.
 geamurilor cu cea mai mică suprafață desfășurată;
 2.2.1.2.2.
 celui mai mic unghi dintre două laturi adiacente;
 2.2.1.2.3.
 celui mai înalt segment.
 2.2.2.
 Încercările efectuate pe eșantioanele care corespund geamurilor cu cea mai mare suprafață desfășurată, S, se consideră ca fiind aplicabile oricăror alte geamuri cu suprafață desfășurată mai mică decât S + 5 %.
 2.2.3.
 Dacă eșantioanele supuse încercării prezintă un unghi γ mai mic de 30°, încercările se consideră ca fiind aplicabile pentru toate geamurile din sticlă produse cu un unghi mai mare de γ – 5°.
 Dacă eșantioanele supuse încercărilor prezintă un unghi γ mai mare sau egal cu 30°, încercările se consideră ca fiind aplicabile tuturor geamurilor din sticlă produse cu un unghi mai mare sau egal cu 30°.
 2.2.4.
 Dacă înălțimea h a segmentului eșantionului supus încercării este mai mare de 100 mm, încercările se consideră aplicabile tuturor geamurilor din sticlă produse cu o înălțime a segmentului mai mică decât h + 30 mm.
 Dacă înălțimea segmentului eșantionului supus încercării este mai mică sau egală cu 100 mm, încercările sunt considerate ca fiind aplicabile tuturor geamurilor din sticlă cu o înălțime a segmentului mai mică sau egală cu 100 mm.
 2.3. Numărul de eșantioane pe set
 Numărul de eșantioane din fiecare grup este după cum urmează, în conformitate cu categoriile de forme definite mai sus la punctul 1.1.3:
 Tipul de geam din sticlă
 Numărul de eșantioane
 Plat (2 seturi)
 4
 Plat și curbat (3 seturi) 3 asortimente
 5
 2.4. Metoda de încercare
 2.4.1.
 Metoda de încercare utilizată este cea descrisă la anexa 3, punctul 1.
 2.5. Puncte de impact (a se vedea anexa 17, figura 3)
 2.5.1.
 Pentru geamurile plate și curbate din sticlă, punctele de impact prezentate în anexa 17, figurile 3(a) și 3(b) și respectiv în anexa 17 figura 3(c), sunt după cum urmează:
 Punctul 1
 :
 la 3 cm de marginea geamului, acolo unde raza de curbură a marginii este cea mai mică;
 Punctul 2
 :
 la 3 cm de marginea uneia dintre mediane, fiind selectată marginea cu marcaje (dacă există);
 Punctul 3
 :
 în centrul geometric al geamului;
 Punctul 4
 :
 numai în cazul geamurilor curbate din sticlă; acest punct este ales pe cea mai lungă mediană în acea parte a geamului unde este cea mai mică rază de curbură.
 2.5.2.
 Este efectuată o singură încercare în fiecare punct de impact prescris.
 2.6. Interpretarea rezultatelor
 2.6.1.
 Se consideră că o încercare are un rezultat satisfăcător dacă fragmentarea îndeplinește următoarele condiții:
 2.6.1.1.
 dacă numărul de fragmente în oricare pătrat de 5 × 5 cm2 este mai mare de 40 dar nu mai mare de 400, sau 450 de fragmente în cazul geamurilor mai groase de 3,5 mm.
 2.6.1.2.
 În sensul regulii de mai sus, un fragment de spargere care trece dincolo de o latură a pătratului se consideră ca fiind o jumătate de fragment.
 2.6.1.3.
 Nu este încercată fragmentarea pe o bandă de 2 cm lățime în jurul marginilor eșantionului, această bandă reprezentând rama geamului, după cum nu este încercată nici pe o rază de 7,5 mm în jurul punctului de impact.
 2.6.1.4.
 Nu se acceptă fragmente cu o suprafață mai mare de 3 cm2, cu excepția cazurilor definite la punctul 2.6.1.3.
 2.6.1.5.
 Se acceptă fragmente de formă alungită cu condiția ca:
 extremitățile acestora să nu fie ca lama de cuțit;
 dacă acestea se extind spre marginea geamului, să nu formeze un unghi mai mare de 45° cu aceasta;
 și dacă lungimea lor nu depășește 7,5 cm, cu excepția cazurilor prevăzute la punctul 2.6.2.2 de mai jos.
 2.6.2.
 Un set de eșantioane prezentate în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al fragmentării, dacă este îndeplinită cel puțin una dintre condițiile de mai jos:
 2.6.2.1.
 dacă toate încercările efectuate folosind punctele de impact descrise la punctul 2.5.1 au rezultate satisfăcătoare;
 2.6.2.2.
 dacă rezultatul uneia dintre încercările efectuate folosind punctele de impact prezentate la punctul 2.5.1 are un rezultat nesatisfăcător, ținând cont de abateri care nu depășesc următoarele limite:
 —
 nu mai mult de cinci fragmente între 6 și 7,5 cm lungime,
 —
 nu mai mult de cinci fragmente între 7,5 și 10 cm lungime,
 și se repetă pe un alt eșantion care îndeplinește cerințele de la punctul 2.6.1 sau prezintă abateri în limitele specificate mai sus;
 2.6.2.3.
 dacă două dintre toate încercările efectuate folosind punctele de impact descrise la punctul 2.5.1 au un rezultat nesatisfăcător, ținând seama de abateri ce nu depășesc limitele specificate la punctul 2.6.2.2, și sunt necesare alte încercări pe alte eșantioane conform limitelor specificate la punctul 2.6.1, sau dacă din noul set supus încercării numărul eșantioanelor care prezintă abateri între limitele specificate mai sus la punctul 2.6.2.2 nu este mai mare de 2.
 2.6.3.
 Dacă se constată că se produc abaterile menționate mai sus, acestea vor fi notate în raportul de încercare, la care se atașează înregistrări permanente ale modelului de fragmentare al părților în cauză ale geamului din sticlă.
 3. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ
 3.1. Încercarea cu bila de 227 g
 3.1.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Material
 Indice de dificultate
 Culoare
 Indice de dificultate
 Sticlă șlefuită
 2
 Incoloră
 1
 Sticlă flotată
 1
 Colorată
 2
 Sticlă plană
 1
 Nu sunt implicate alte caracteristici secundare (respectiv, cu sau fără conductori încorporați).
 3.1.2. Numărul de piese de încercare
 Pentru fiecare categorie de grosime, definită la punctul 1.1.4 de mai sus, se supun încercării șase piese de încercare.
 3.1.3. Metoda de încercare
 3.1.3.1.
 Metoda de încercare folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 2.1.
 3.1.3.2.
 Înălțimea de cădere (măsurată de la suprafața inferioară a bilei până la suprafața superioară a piesei de încercare) este indicată în tabelul următor, în funcție de grosimea geamului din sticlă:
 Grosimea nominală a geamului din sticlă (e)
 Înălțimea de cădere
 e ≤ 3,5 mm
 2,0 m + 5/– 0 mm
 3,5 mm < e
 2,5 m + 5/– 0 mm
 3.1.4. Interpretarea rezultatelor
 3.1.4.1.
 Încercarea este considerată ca având un rezultat satisfăcător dacă eșantionul nu se sparge.
 3.1.4.2.
 Un set de piese de încercare prezentate în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al rezistenței mecanice dacă este îndeplinită cel puțin una dintre următoarele două condiții:
 3.1.4.2.1
 dacă rezultatul este nesatisfăcător la cel mult o singură încercare,
 3.1.4.2.2
 dacă rezultatul a două încercări este nesatisfăcător, dar sunt satisfăcătoare rezultatele altei serii de încercări efectuate pe un alt set de 6 piese de încercare.
 4. PROPRIETĂȚI OPTICE
 4.1.
 Cerințele în ceea ce privește factorul de transmisie a luminii stabilite la punctul 9.1 din anexa 3 se aplică geamurilor din sticlă uniform securizată monostrat sau acelor părți ale geamurilor situate în poziții esențiale pentru vizibilitatea șoferului, altele decât parbrizele.
 4.2.
 Dispozițiile punctului 9 din anexa 3 se aplică geamurilor din sticlă uniform securizată utilizate ca parbrize pentru vehicule lente cu viteza constructivă de maximum 40 km/h. Dispozițiile nu se aplică parbrizelor plate care se încadrează într-un grup deja omologat.
 (1) Acest tip de sticlă uniform securizată monostrat se poate folosi și pentru vehiculele lente cu o viteză constructivă de maximum 40 km/h.
 ANEXA 6
 PARBRIZE DIN STICLĂ SECURIZATĂ MULTISTRAT OBIȘNUITĂ
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că parbrizele din sticlă securizată multistrat obișnuită aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare.
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 forma și dimensiunea,
 în scopul încercării caracteristicilor mecanice și a rezistenței la mediu, se consideră că parbrizele din sticlă securizată multistrat obișnuită aparțin unui singur grup.
 1.1.3.
 numărul straturilor de sticlă,
 1.1.4.
 la grosimea nominală „e” a parbrizului se acceptă o toleranță de fabricație de 0,2 n mm (n fiind numărul de straturi de sticlă din care este alcătuit parbrizul) mai mare sau mai mică față de valoarea nominală permisă,
 1.1.5.
 grosimea nominală a stratului (straturilor) intermediar(e),
 1.1.6.
 natura sau tipul stratului (straturilor) intermediar(e) [respectiv, PVB sau alte materiale plastice folosite ca strat(uri) intermediar(e)].
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 natura materialului [sticlă (turnată) șlefuită, flotată sau plată];
 1.2.2.
 colorarea (totală sau parțială) a stratului (straturilor) intermediar(e) [colorat(e) sau incolor(e)];
 1.2.3.
 colorarea sticlei (colorată sau incoloră);
 1.2.4.
 cu sau fără conductori;
 1.2.5.
 cu sau fără suprafețe opacizante.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul parbrizelor din sticlă securizată multistrat obișnuită, se efectuează încercări, altele decât încercările la impactul cu capul (punctul 3.2 de mai jos) și încercările pentru proprietăți optice, pe piese de încercare care sunt tăiate fie din parbrizul respectiv, fie sunt făcute special în acest scop. În oricare dintre cele două cazuri, piesele de încercare trebuie să fie reprezentative pentru tipul de parbriz pentru care se solicită omologarea.
 2.2.
 Înainte de fiecare încercare, piesele de încercare se păstrează cel puțin 4 ore la o temperatură de 23 °C ± 2 °C. Încercările se efectuează cât se poate de repede după ce piesele de încercare sunt scoase din spațiul unde au fost păstrate.
 3. ÎNCERCĂRILE LA IMPACTUL CU CAPUL
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Încercarea la impactul cu capul pe un parbriz întreg
 3.2.1. Numărul de eșantioane
 Se supun încercării patru eșantioane din seria de parbrize cu cea mai mică suprafață desfășurată și 4 eșantioane din seria de parbrize cu cea mai mare suprafață desfășurată, în conformitate cu dispozițiile anexei 13.
 3.2.2. Metoda de încercare
 3.2.2.1.
 Metoda de încercare folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 3.1.
 3.2.2.2.
 Înălțimea de cădere este de 1,5 m + 0/– 5 mm.
 3.2.3. Interpretarea rezultatelor
 3.2.3.1.
 Această probă este considerată ca având un rezultat pozitiv dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 3.2.3.1.1.
 eșantioanele prezintă fisuri circulare, având centrul aproximativ în punctul de impact, fisurile cele mai apropiate de punctul de impact fiind la maximum 80 mm față de acesta;
 3.2.3.1.2.
 straturile de sticlă rămân lipite de stratul intermediar de material plastic. Se acceptă una sau mai multe separații parțiale față de stratul intermediar, mai mici de 4 mm, de o parte și de alta a fisurii, situate în afara unui cerc cu diametru de 60 mm, al cărui centru este în punctul de impact.
 3.2.3.1.3.
 Pe partea impactului:
 3.2.3.1.3.1.
 straturile intermediare nu sunt descoperite pe o suprafață mai mare de 20 cm2;
 3.2.3.1.3.2.
 se acceptă o fisură de până la 35 mm în straturile intermediare.
 3.2.3.2.
 Un set de eșantioane prezentate în vederea obținerii omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul, dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 3.2.3.2.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare; sau
 3.2.3.2.2.
 una dintre încercări are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 3.3. Încercarea la impactul cu capul pe piesele plate
 3.3.1. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării șase piese de încercare plate, cu dimensiuni de 1 100 mm × 500 mm + 5/– 2.
 3.3.2. Metoda de încercare
 3.3.2.1.
 Metoda de încercare folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 3.1.
 3.3.2.2.
 Înălțimea de cădere este de 4 m + 25/– 0 mm.
 3.3.3. Interpretarea rezultatelor
 3.3.3.1.
 Această încercare este considerată ca având un rezultat pozitiv dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 3.3.3.1.1.
 piesa de încercare cedează și se crapă, prezentând numeroase fisuri circulare, având centrul aproximativ în punctul de impact;
 3.3.3.1.2.
 se acceptă crăpături în straturile intermediare cu condiția ca în timpul încercării capul manechinului să nu treacă prin piesa de încercare;
 3.3.3.1.3.
 Nu trebuie să rezulte bucăți mari de geam care să se desprindă din stratul intermediar.
 3.3.3.2.
 Un set de piese de încercare prezentate pentru obținerea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul, dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 3.3.3.2.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare sau
 3.3.3.2.2.
 dacă una dintre încercări are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 4. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ
 4.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 4.2. Încercarea cu bila de 2 260 g.
 4.2.1. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării șase piese de încercare pătrate cu latura de 300 mm + 10/– 0 mm.
 4.2.2. Metoda de încercare
 4.2.2.1.
 Metoda folosită cea descrisă în anexa 3, punctul 2.2.
 4.2.2.2.
 Înălțimea de cădere (măsurată de la suprafața inferioară a bilei până la suprafața superioară a piesei de încercare) este de 4 m + 25/– 0 mm.
 4.2.3. Interpretarea rezultatelor
 4.2.3.1.
 Se consideră că încercarea are un rezultat satisfăcător dacă bila nu trece prin geam în primele cinci secunde de la momentul impactului.
 4.2.3.2.
 Un set de piese prezentate pentru obținerea omologării de tip pentru componente este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu o bilă de 2 260 g, dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 4.2.3.2.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare sau
 4.2.3.2.2.
 una dintre încercări are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 4.3. Încercarea cu bila de 227 g.
 4.3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 4.3.2. Numărul de piese de încercare
 Sunt supuse încercării 20 de piese de încercare pătrate cu latura de 300 mm + 10/– 0.
 4.3.3. Metoda de încercare
 4.3.3.1.
 Metoda de încercare utilizată este cea descrisă la anexa 3, punctul 2.1.
 10 dintre eșantioane sunt încercate la o temperatură de 40 ± 2 °C, iar 10 la o temperatură de – 20 ± 2 °C.
 4.3.3.2.
 Înălțimea de cădere pentru geamurile din diversele categorii de grosime și masa fragmentelor desprinse sunt indicate în tabelul de mai jos:
 Grosimea pieselor de încercare
 mm
 + 40 °C
 – 20 °C
 Înălțimea de cădere
 m (1)
 Masa maximă admisă a fragmentelor
 g
 Înălțimea de cădere
 m (1)
 Masa maximă admisă a fragmentelor
 g
 e ≤ 4,5
 4,5 < e ≤ 5,5
 5,5 < e ≤ 6,5
 e > 6,5
 9
 10
 11
 12
 12
 15
 20
 25
 8,5
 9
 9,5
 10
 12
 15
 20
 25
 4.3.4. Interpretarea rezultatelor
 4.3.4.1.
 Se consideră că încercarea are rezultate satisfăcătoare dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 —
 bila nu trece prin piesa de încercare;
 —
 piesa de încercare nu se sparge în mai multe bucăți;
 —
 dacă stratul intermediar nu este spart, greutatea fragmentelor detașate din geam de pe partea opusă punctului de impact nu depășește valorile specificate la punctul 4.3.3.2 de mai sus.
 4.3.4.2.
 Un set de piese de încercare prezentate în vederea omologării de tip pentru componente este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu o bilă de 227 g dacă se îndeplinește una dintre următoarele condiții:
 4.3.4.2.1.
 cel puțin opt încercări, efectuate la cele două valori ale temperaturii, au rezultate satisfăcătoare; sau
 4.3.4.2.2.
 mai mult de două încercări, efectuate la cele două valori ale temperaturii, au rezultate nesatisfăcătoare, dar încercările efectuate ulterior pe un alt set de piese au rezultate satisfăcătoare.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA MEDIU
 5.1. Încercarea de rezistență la abraziune
 5.1.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Cerințele specificate la punctul 4 din anexa 3 se aplică și în acest caz, iar încercările se continuă cu 1 000 de cicluri.
 5.1.2. Interpretarea rezultatelor
 Geamul din sticlă securizată este considerat satisfăcător in ceea ce privește rezistența la abraziune dacă lumina difuzată ca rezultat al procesului de abraziune a piesei de încercare nu depășește 2 %.
 5.2. Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate
 Se aplică cerințele de la punctul 5 din anexa 3.
 5.3. Încercarea de rezistență la radiații
 5.3.1. Cerințe generale
 Încercarea se efectuează numai dacă laboratorul consideră necesar, în funcție de informațiile de care dispune cu privire la straturile intermediare.
 5.3.2. Se aplică cerințele de la punctul 6.3 din anexa 3.
 5.4. Încercarea de rezistență la umiditate
 Se aplică cerințele de la punctul 7 din anexa 3.
 6. PROPRIETĂȚI OPTICE
 Cerințele privind proprietățile optice, definite la punctul 9 din anexa 3, se aplică tuturor tipurilor de parbrize. Acestea nu se aplică în cazul parbrizelor plate încadrate într-un grup deja omologat dacă unghiul de înclinare este mai mic de 40° față de verticală.
 (1) Se acceptă o toleranță de + 25/– 0 mm a înălțimii de cădere.
 ANEXA 7
 GEAMURI DIN STICLĂ SECURIZATĂ MULTISTRAT, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că geamurile din sticlă securizată multistrat, altele decât parbrizele, aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici secundare sau principale.
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 categoria de grosime a geamului care se înscrie în grosimea nominală „e”, fiind permisă o toleranță de fabricație de ± 0,2 n mm (unde n reprezintă numărul straturilor de sticlă ale geamului):
 Categoria I
 e ≤ 5,5 mm
 Categoria II
 5,5 mm < e ≤ 6,5 mm
 Categoria III
 6,5 mm < e
 1.1.3.
 grosimea nominală a stratului (straturilor) intermediar(e);
 1.1.4.
 natura sau tipul stratului (straturilor) intermediar(e), respectiv strat (straturi) interior (interioare) din PVB sau alte materiale plastice;
 1.1.5.
 orice tratament special la care este supus oricare dintre straturile de sticlă.
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 natura materialului [sticlă (turnată) șlefuită, flotată sau plată];
 1.2.2.
 colorarea (totală sau parțială) a stratului (straturilor) intermediar(e) [incolor(e) sau colorat(e)];
 1.2.3.
 colorarea sticlei (colorată sau incoloră);
 1.2.4.
 cu sau fără suprafețe opacizante.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul geamurilor din sticlă securizată multistrat, altele decât parbrizele, încercările sunt efectuate pe piese de încercare plate care fie sunt tăiate din geamurile respective, fie sunt făcute special pentru acest scop. În oricare dintre cazuri, piesele de încercare trebuie să fie reprezentative pentru geamurile din sticlă pentru a căror producție se solicită omologare.
 2.2.
 Înainte de fiecare încercare, piesele de încercare din sticlă securizată multistrat se păstrează timp de 4 ore la o temperatură de 23 ± 2 °C. Piesele sunt supuse încercării imediat ce sunt scoase din spațiul de păstrare.
 2.3.
 Dispozițiile prezentei anexe sunt considerate a fi îndeplinite dacă geamul prezentat pentru obținerea omologării are aceeași compoziție cu parbrizul deja omologat în conformitate cu dispozițiile anexelor 6, 8 sau 9.
 3. ÎNCERCĂRILE LA IMPACTUL CU CAPUL
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Numărul de piese de încercare
 Sunt supuse încercării șase piese plate, cu dimensiuni de 1 100 × 500 mm .
 3.3. Metoda de încercare
 3.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 3.1.
 3.3.2.
 Înălțimea de cădere este 1,50 m
 .
 3.4. Interpretarea rezultatelor
 3.4.1.
 Încercarea este considerată ca având rezultat satisfăcător dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 3.4.1.1.
 piesa de încercare cedează și se crapă prezentând numeroase fisuri circulare, având centrul aproximativ în punctul de impact;
 3.4.1.2.
 se acceptă fisuri în stratul intermediar, dar capul manechinului nu trebuie să treacă prin piesa de încercare;
 3.4.1.3.
 nu se desprind fragmente mari de geam din stratul intermediar.
 3.4.2.
 Un set de piese de încercare care fac obiectul încercării în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 3.4.2.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare sau
 3.4.2.2.
 dacă o încercare are un rezultat nesatisfăcător, se efectuează o nouă serie de încercări pe un nou set de piese, iar rezultatele sunt satisfăcătoare.
 4. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ – ÎNCERCAREA CU BILA DE 227 g
 4.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 4.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării patru piese plate și pătrate cu latura de 300 mm .
 4.3. Metoda de încercare
 4.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 2.1.
 4.3.2.
 Înălțimea de cădere (a părții inferioare a bilei până la fața superioară a eșantionului) este indicată în tabelul următor, în funcție de grosimea nominală:
 Grosimea nominală
 Înălțimea de cădere
 e ≤ 5,5 mm
 5 m
 5,5 mm < e ≤ 6,5 mm
 6 m
 6,5 mm < e
 7 m
 4.4. Interpretarea rezultatelor
 4.4.1.
 Se consideră că încercarea a avut un rezultat satisfăcător dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 —
 bila nu trece prin piesa de încercare;
 —
 piesa de încercare nu se rupe în mai multe bucăți;
 —
 greutatea totală a fragmentelor care se desprind de pe suprafața opusă punctului de impact nu depășește 15 g.
 4.4.2.
 Un set de piese care fac obiectul unei încercări în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării de rezistență mecanică, dacă este îndeplinită una din următoarele două condiții:
 4.4.2.1.
 dacă toate încercările au dat rezultate satisfăcătoare sau
 4.4.2.2.
 dacă cel mult două dintre încercări au un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA MEDIU
 5.1. Încercarea de rezistență la abraziune
 5.1.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele de la punctul 4 din anexa 3, iar încercările se continuă cu 1 000 de cicluri.
 5.1.2. Interpretarea rezultatelor
 Geamul din sticlă securizată este considerat satisfăcător din punctul de vedere al rezistenței la abraziune dacă lumina difuzată în urma încercării la abraziune nu depășește 2 %.
 5.2. Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 5 din anexa 3.
 5.3. Încercarea de rezistență la radiații
 5.3.1. Cerințe generale
 Această încercare se efectuează numai dacă laboratorul consideră necesar, în funcție de informațiile puse la dispoziție cu privire la straturile intermediare.
 5.3.2. Numărul pieselor de încercare sau a eșantioanelor
 Se aplică cerințele de la punctul 6.3 din anexa 3.
 5.4. Încercarea de rezistență la umiditate
 Se aplică cerințele de la punctul 7 din anexa 3.
 6. PROPRIETĂȚI OPTICE
 Dispozițiile în ceea ce privește factorul de transmisie a luminii, stabilite la punctul 9.1 din anexa 3, se aplică geamurilor din sticlă, altele decât parbrizele, sau părților geamurilor din sticlă, altele decât parbrizele, amplasate în poziții esențiale pentru vizibilitatea șoferului.
 ANEXA 8
 PARBRIZE DIN STICLĂ SECURIZATĂ MULTISTRAT TRATATĂ
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că parbrizele din sticlă securizată multistrat tratată aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici secundare sau principale:
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca,
 1.1.2.
 forma și dimensiunile,
 din punctul de vedere al fragmentării, proprietăților mecanice și rezistenței la mediu, se consideră că parbrizele din sticlă securizată multistrat tratată aparțin aceluiași grup.
 1.1.3.
 numărul straturilor de sticlă,
 1.1.4.
 grosimea nominală „e” a parbrizului, cu o toleranță de fabricație de ± 0,2 n mm față de valoarea nominală permisă (unde n reprezintă numărul straturilor de sticlă ale parbrizului),
 1.1.5.
 orice tratament special la care este supus oricare dintre straturile de sticlă,
 1.1.6.
 grosimea nominală a stratului (straturilor) intermediar(e),
 1.1.7.
 natura și tipul stratului sau straturilor intermediare [respectiv, strat(uri) intermediar(e) din PVB sau alt material plastic].
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt:
 1.2.1.
 natura materialului [sticlă (turnată) șlefuită, flotată sau plată],
 1.2.2.
 colorarea (totală sau parțială) a stratului (straturilor) intermediar(e) [incolor(e) sau colorat(e)],
 1.2.3.
 colorarea geamului (incolor sau colorat),
 1.2.4.
 cu sau fără conductori încorporați,
 1.2.5.
 cu sau fără suprafețe opacizante.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul parbrizelor din sticlă securizată multistrat tratată, se efectuează alte încercări decât cele la impactul cu capul sau de încercare a proprietăților optice, pe eșantioane și/sau piese de încercare special construite în acest scop. Piesele de încercare trebuie însă să fie reprezentative pentru producția de parbrize pentru care se solicită omologare.
 2.2.
 Înainte de fiecare încercare, piesele de încercare sau eșantioanele se păstrează minimum 4 ore la o temperatură de 23 ± 2 °C. Încercările se efectuează imediat după ce piesele de încercare sau eșantioanele sunt scoase din spațiul de depozitare.
 3. ÎNCERCĂRI PRESCRISE
 Parbrizele din sticlă securizată multistrat tratată sunt supuse la:
 3.1.
 încercările prescrise în anexa 6, pentru parbrizele din sticlă securizată multistrat obișnuită,
 3.2.
 încercarea de fragmentare descrisă la punctul 4 de mai jos.
 4. ÎNCERCAREA DE FRAGMENTARE
 4.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Material
 Indice de dificultate
 Sticlă turnată
 2
 Sticlă flotată
 1
 Sticlă plană
 1
 4.2. Numărul pieselor de încercare sau eșantioanelor
 Pentru fiecare punct de impact, este încercată o singură piesă, măsurând 1 100 × 500 mm (+ 5/– 2 mm), sau un singur eșantion.
 4.3. Metoda de încercare
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 1.
 4.4. Punctul (punctele) de impact
 Geamul din sticlă este lovit pe exteriorul fiecărei părți tratate, în centrul piesei de încercare sau a eșantionului.
 4.5. Interpretarea rezultatelor
 4.5.1.
 Pentru fiecare punct de impact, rezultatul la încercarea de fragmentare se consideră a fi satisfăcător dacă suprafața totală a fragmentelor, pe o zonă de maximum 2 cm2, cuprinsă într-un dreptunghi definit la punctul 2.3.2 din anexa 4, reprezintă minimum 15 % din suprafața acelui dreptunghi.
 4.5.1.1.
 În cazul unui eșantion:
 4.5.1.1.1.
 pentru vehicule de categoria M1, centrul dreptunghiului este situat într-un cerc cu raza de 10 cm, al cărui centru este situat pe proiecția mijlocului segmentului V1 V2;
 4.5.1.1.2.
 În cazul vehiculelor din categoriile M și N, altele decât M1, centrul dreptunghiului se află în interiorul unui cerc cu raza de 10 cm, cu centrul în proiecția punctului 0.
 4.5.1.1.3.
 În cazul tractoarelor agricole și forestiere și al vehiculelor pentru construcții, poziția zonei de vizibilitate se indică în raportul de încercări.
 4.5.1.1.4.
 Înălțimea dreptunghiului poate fi redusă la 15 cm pentru parbrizele cu înălțime mai mică de 44 cm sau al căror unghi de instalare este mai mic de 15° față de verticală; procentul de vizibilitate trebuie să fie egal cu cel puțin 10 % din suprafața dreptunghiului corespunzător.
 4.5.1.2.
 În cazul piesei de încercare, centrul dreptunghiului trebuie să fie situat pe axa cea mai lungă a piesei de încercare, la o distanță de 450 mm de una dintre margini.
 4.5.2.
 Piesa (piesele) sau eșantionul (eșantioanele) de încercare prezentat (prezentate) în vederea omologării este (sunt) considerat (considerate) satisfăcătoare din punctul de vedere al fragmentării, dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele condiții:
 4.5.2.1.
 rezultatul încercării este satisfăcător pentru fiecare punct de impact sau
 4.5.2.2.
 pentru fiecare punct de impact sunt satisfăcătoare rezultatele celor patru încercări ulterioare, repetate pe un alt set de patru piese de încercare, pentru care rezultatele încercărilor inițiale nu au fost satisfăcătoare.
 ANEXA 9
 GEAMURI DIN STICLĂ SECURIZATĂ CU ACOPERIRE DIN PLASTIC
 (la interior)
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Materialele pentru geamurile din sticlă securizată, astfel cum sunt definite în anexele 4 - 8, dacă sunt placate la interior cu un strat de material plastic, atunci ele sunt conforme nu numai cu cerințele prevăzute în anexele aferente, ci și cu cerințele următoare.
 2. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA ABRAZIUNE
 2.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Acoperirea din plastic se supune unei încercări la abraziune la 100 de cicluri, în conformitate cu cerințele specificate la punctul 4 din anexa 3.
 2.2. Interpretarea rezultatelor
 Un strat din plastic la interior este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării de rezistență la abraziune dacă dispersia luminii în urma acțiunii de abraziune a piesei de încercare nu depășește 4 %.
 3. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA UMIDITATE
 3.1.
 În cazul materialelor pentru geamuri din sticlă securizată cu acoperire de plastic, se efectuează o încercare de rezistență la umiditate.
 3.2.
 Se aplică cerințele de la punctul 7 din anexa 3.
 4. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA SCHIMBĂRILE DE TEMPERATURĂ
 Se aplică cerințele de la punctul 8 din anexa 3.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA FOC
 Se aplică cerințele de la punctul 10 din anexa 3.
 6. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA AGENȚI CHIMICI
 Se aplică cerințele de la punctul 11.2.1. din anexa 3
 ANEXA 10
 PARBRIZE CU ACOPERIRE DIN PLASTIC MULTISTRAT
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că parbrizele cu acoperire din plastic multistrat sunt diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare:
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 formă și dimensiuni.
 În scopul încercării rezistenței mecanice, rezistenței la factorii de mediu, la schimbările de temperatură și la agenții chimici, se consideră că parbrizele cu acoperire din plastic multistrat aparțin unui singur grup;
 1.1.3.
 numărul straturilor de plastic;
 1.1.4.
 grosimea nominală „e” a parbrizului, cu o toleranță de fabricație acceptată de ± 0,2 mm;
 1.1.5.
 grosimea nominală a stratului de sticlă;
 1.1.6.
 grosimea nominală a straturilor de plastic, considerate straturi intermediare;
 1.1.7.
 natura și tipul stratului (straturilor) de plastic considerat(e) strat(uri) intermediar(e) (respectiv, PVB sau alte materiale plastice) și a stratului de plastic de pe suprafața interioară;
 1.1.8.
 orice tratament special la care este supus geamul din sticlă.
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 natura materialului (sticlă turnată, flotată sau plană);
 1.2.2.
 colorarea (totală sau parțială) a oricărui strat de plastic (incolor sau colorat);
 1.2.3.
 colorarea geamului (totală sau parțială);
 1.2.4.
 cu sau fără conductori încorporați;
 1.2.5.
 cu sau fără suprafețe opacizante.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul parbrizelor cu acoperire din plastic multistrat, încercările, altele decât încercările la impactul cu capul (punctul 3.2) și încercările pentru caracteristicile optice, se efectuează pe piese de încercare plate care sunt fie tăiate din parbrize, fie special construite în acest scop. În ambele cazuri, eșantioanele sunt, în toate privințele, riguros reprezentative pentru parbrizele produse în serie pentru care se solicită omologarea.
 2.2.
 Înainte de fiecare încercare, piesele de încercare se păstrează minimum 4 ore la o temperatură de 23 ± 2 °C. Încercările se efectuează imediat după ce piesele de încercare sunt scoase din spațiul de păstrare.
 3. ÎNCERCĂRILE LA IMPACTUL CU CAPUL
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Încercarea la impactul cu capul pe un parbriz întreg
 3.2.1. Numărul de eșantioane
 Sunt supuse încercării patru eșantioane din seriile de parbrize cu cea mai mică suprafață desfășurată și patru eșantioane din seriile de parbrize cu cea mai mare suprafață desfășurată, selectate în conformitate cu dispozițiile din anexa 13.
 3.2.2. Metoda de încercare
 3.2.2.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 3.1.
 3.2.2.2.
 Înălțimea de cădere este de 1,5 m + 0/– 5 mm.
 3.2.3. Interpretarea rezultatelor
 3.2.3.1.
 Rezultatul acestei încercări este considerat satisfăcător dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 3.2.3.1.1.
 stratul de sticlă se sparge, prezentând numeroase fisuri circulare, având centrul aproximativ în punctul de impact, fisura cea mai apropiată de punctul de impact fiind la o distanță maximă de 80 mm de acesta;
 3.2.3.1.2.
 stratul de sticlă rămâne lipit de stratul de plastic intermediar. Se acceptă una sau mai multe separații parțiale de stratul intermediar, nu mai mare de 4 mm înălțime, de o parte sau de alta a fisurii situate în afara unui cerc cu diametrul de 60 mm cu centrul în punctul de impact;
 3.2.3.1.3.
 se acceptă o fisură de maximum 35 mm lungime în stratul intermediar pe partea de impact.
 3.2.3.2.
 Un set de piese de încercare prezentate în vederea omologării de tip pentru componente este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul, dacă sunt îndeplinite oricare dintre următoarele condiții:
 3.2.3.2.1.
 toate rezultatele încercărilor sunt satisfăcătoare; sau
 3.2.3.2.2.
 la o încercare s-a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 3.3. Încercarea la impactul cu capul pe piesele plate
 3.3.1. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării șase piese plate cu dimensiuni de 1 100 × 500 mm (+ 5/– 2 mm).
 3.3.2. Metoda de încercare
 3.3.2.1.
 Metoda utilizată este cea descrisă la anexa 3, punctul 3. 1.
 3.3.2.2.
 Înălțimea de cădere este de 4 m + 25/– 0 mm.
 3.3.3. Interpretarea rezultatelor
 3.3.3.1.
 Rezultatul încercării este considerat satisfăcător dacă se îndeplinesc următoarele condiții:
 3.3.3.1.1.
 stratul de sticlă cedează și se sparge formând numeroase fisuri circulare, având centrul aproximativ în punctul de impact;
 3.3.3.1.2.
 se acceptă fisuri în stratul intermediar, dar capul manechinului nu trebuie să treacă prin geam;
 3.3.3.1.3.
 nu se desprind fragmente mari de sticlă din stratul intermediar.
 3.3.3.2.
 Un set de piese de încercare prezentate în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul, dacă este îndeplinită oricare din următoarele condiții:
 3.3.3.2.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare; sau
 3.3.3.2.2.
 la o încercare s-a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatele încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare sunt satisfăcătoare.
 4. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ
 4.1. Indici de dificultate, metoda de încercare și interpretarea rezultatelor
 Se aplică cerințele de la punctul 4 din anexa 6.
 4.2. Cu toate acestea, cerința a treia menționată la punctul 4.3.4.1 din anexa 6 nu se aplică.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA MEDIU
 5.1. Încercarea de rezistență la abraziune
 5.1.1. Încercarea de rezistență la abraziune pe suprafața exterioară
 5.1.1.1.
 Se aplică cerințele de la punctul 5.1 din anexa 6.
 5.1.2. Încercarea de rezistență la abraziune pe suprafața interioară
 5.1.2.1.
 Se aplică cerințele de la punctul 2 din anexa 9.
 5.2. Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate
 Se aplică cerințele de la punctul 5 din anexa 3.
 5.3. Încercarea rezistenței la radiații
 Se aplică cerințele de la punctul 6.3 din anexa 3.
 5.4. Încercarea rezistenței la umiditate
 Se aplică cerințele de la punctul 7 din anexa 3.
 5.5. Încercarea de rezistență la schimbările de temperatură
 Se aplică cerințele de la punctul 8 din anexa 3.
 6. PROPRIETĂȚI OPTICE
 Pentru toate tipurile de parbrize se aplică cerințele privind proprietățile optice menționate la punctul 9 din anexa 3.
 7. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA FOC
 Se aplică cerințele de la punctul 10 din anexa 3.
 8. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA AGENȚI CHIMICI
 Se aplică cerințele de la punctul 11.2.1 din anexa 3.
 ANEXA 11
 GEAMURI CU ACOPERIRE DIN PLASTIC MULTISTRAT, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că geamurile cu acoperire din plastic multistrat, altele decât parbrizele, aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare:
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca,
 1.1.2.
 pentru categoriile de grosime care se înscriu în grosimea nominală „e”, se acceptă o toleranță de fabricație de ± 0,2 mm:
 Categoria I
 e ≤ 3,5 mm
 Categoria II
 3,5 mm < e ≤ 4,5 mm
 Categoria III
 4,5 mm < e
 1.1.3.
 grosimea nominală a stratului (straturilor) de material plastic care se consideră ca strat(uri) intermediar(e),
 1.1.4.
 grosimea nominală a geamului,
 1.1.5.
 tipul stratului (straturilor) de material plastic intermediar(e) (respectiv PVB sau alte materiale plastice) și a stratului de plastic de pe fața interioară;
 1.1.6.
 orice tratament special la care este supus stratul de sticlă.
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 natura materialului (sticlă turnată, flotată sau plană),
 1.2.2.
 colorarea (totală sau parțială) a oricărui strat de plastic (incolor sau colorat),
 1.2.3.
 colorarea sticlei (colorată sau incoloră),
 1.2.4.
 cu sau fără suprafețe opacizante.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul geamurilor cu acoperire din plastic multistrat, altele decât parbrizele, încercările se efectuează pe piese plate care sunt fie tăiate din geam, fie sunt special construite pentru această încercare. În oricare dintre cele două cazuri, piesele de încercare trebuie să fie reprezentative pentru producția de geamuri pentru care se solicită omologare.
 2.2.
 Înainte de fiecare încercare, piesele de încercare cu acoperire din plastic multistrat se păstrează cel puțin 4 ore la o temperatură de 23 ± 2 °C. Încercările se efectuează imediat după ce piesele de încercare sunt scoase din spațiul de păstrare.
 2.3.
 Dispozițiile prezentei anexe sunt considerate ca fiind îndeplinite dacă geamul din sticlă prezentat pentru obținerea omologării are aceeași compoziție cu aceea a parbrizului deja omologat, conform dispozițiilor din anexa 10.
 3. ÎNCERCĂRILE LA IMPACTUL CU CAPUL
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării șase piese de încercare plate cu dimensiuni de 1 100 mm × 500 mm .
 3.3. Metoda de încercare
 3.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 3.1.
 3.3.2.
 Înălțimea de cădere este de 1,50 m
 .
 3.4. Interpretarea rezultatelor
 3.4.1.
 Rezultatul încercării este considerat satisfăcător dacă se îndeplinesc următoarele condiții:
 3.4.1.1.
 stratul de sticlă se sparge, formând numeroase fisuri;
 3.4.1.2.
 se acceptă fisuri în stratul intermediar, cu condiția ca, în timpul încercării, capul manechinului să nu treacă prin piesa de încercare;
 3.4.1.3.
 nu se desprind fragmente mari de sticlă din stratul intermediar.
 3.4.2.
 Un set de piese de încercare prezentat pentru obținerea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul, dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele condiții:
 3.4.2.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare sau
 3.4.2.2.
 la o încercare s-a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 4. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ - BILA DE ÎNCERCARE DE 227 g
 4.1.
 Se aplică dispozițiile de la punctul 4 din anexa 7, cu excepția tabelului de la punctul 4.3.2, care se înlocuiește cu următorul tabel:
 Grosimea nominală
 Înălțimea de cădere
 e ≤ 3,5 mm
 5 m
 3,5 mm < e ≤ 4,5 mm
 6 m
 e ≤ 4,5 mm
 7 m
 4.2.
 Totuși, cerința de la punctul 4.4.1.2 din anexa 7 nu este relevantă.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA MEDIU
 5.1. Încercarea de rezistență la abraziune
 5.1.1. Încercarea de rezistență la abraziune pe suprafața exterioară
 Se aplică cerințele de la punctul 5.1 din anexa 7.
 5.1.2. Încercarea de rezistență la abraziune pe suprafața interioară
 Se aplică cerințele de la punctul 2.1 din anexa 9.
 5.2. Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate
 Se aplică cerințele de la punctul 5 din anexa 3.
 5.3. Încercarea rezistenței la radiații
 Se aplică cerințele de la punctul 6.3 din anexa 3.
 5.4. Încercarea rezistenței la umiditate
 Se aplică cerințele de la punctul 7 din anexa 3.
 5.5. Încercarea de rezistență la schimbările de temperatură
 Se aplică cerințele de la punctul 8 din anexa 3.
 6. PROPRIETĂȚI OPTICE
 Cerințele în ceea ce privește factorul de transmisie a luminii, stabilite la punctul 9.1 din anexa 3, se aplică geamurilor din sticlă sau porțiunilor din geamurile din sticlă, altele decât parbrizele, amplasate în poziții esențiale pentru vizibilitatea șoferului.
 7. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA FOC
 Se aplică cerințele de la punctul 10 din anexa 3.
 8. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA AGENȚI CHIMICI
 Se aplică cerințele de la punctul 11 din anexa 3.
 ANEXA 12
 UNITĂȚI CU VITRAJ DUBLU
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că unitățile cu vitraj dublu aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare.
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 structura unității cu vitraj dublu (simetrică, asimetrică);
 1.1.3.
 tipul fiecărui geam din sticlă component al unității, astfel cum este definit la punctul 1 din anexele 5, 7 sau 11 la prezentul regulament;
 1.1.4.
 lățimea nominală a spațiului dintre cele două geamuri;
 1.1.5.
 tipul de etanșare.
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt:
 1.2.1.
 caracteristicile secundare ale fiecărui geam din sticlă component, astfel cum sunt definite la punctul 1.2 din anexele 5, 7 sau 11 la prezentul regulament.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 Fiecare geam din sticlă component al unității cu vitraj dublu trebuie fie să aibă omologare de tip, fie să respecte cerințele stabilite în anexele relevante la prezentul regulament (anexele 5, 7 sau 11).
 2.2.
 Încercările efectuate pe unitățile cu vitraj dublu, cu o lățime nominală „e” a spațiului dintre ele, sunt considerate aplicabile tuturor unităților cu vitraj dublu care au aceleași caracteristici și lățimea nominală „e” a spațiului dintre geamuri de „e” +/– 3 mm. Cu toate acestea, solicitantul omologării poate oferi spre încercare eșantioane cu cea mai mică distanță și eșantioane cu cea mai mare distanță între geamuri.
 2.3.
 În cazul unităților cu vitraj dublu, alcătuite din cel puțin un geam din sticlă securizată multistrat și un geam cu acoperire din plastic multistrat, piesele de încercare se păstrează cel puțin 4 ore înaintea încercării la o temperatură de 23 ± 2 °C. Încercările trebuie efectuate imediat după ce piesele sunt scoase din spațiul de păstrare.
 3. ÎNCERCĂRILE LA IMPACTUL CU CAPUL
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării șase piese de încercare cu dimensiuni de 1 100 × 500 mm (+ 5/– 2 mm) pentru fiecare categorie de grosime a geamurilor componente și pentru fiecare grosime a spațiului dintre geamuri, astfel cum sunt definite la punctul 1.1.4 de mai sus.
 3.3. Metoda de încercare
 3.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la punctul 3.1 din anexa 3.
 3.3.2.
 Înălțimea de cădere este de 1,5 m (+ 0/– 5 mm).
 3.3.3.
 În cazul geamurilor duplex asimetrice, se efectuează trei încercări pe fiecare parte.
 3.4. Interpretarea rezultatelor
 3.4.1.
 Vitrajul dublu compus din 2 geamuri din sticlă uniform securizată monostrat:
 Rezultatul încercării este considerat satisfăcător dacă se sparg ambele geamuri componente.
 3.4.2.
 Vitraj dublu compus din 2 geamuri din sticlă securizată multistrat, altele decât parbrizele:
 Rezultatul încercării este considerat satisfăcător dacă se îndeplinește una dintre următoarele condiții:
 3.4.2.1.
 ambele componente ale piesei de încercare cedează și se sparg, prezentând numeroase fisuri circulare, având centrul aproximativ în punctul de impact;
 3.4.2.2.
 se acceptă prezența fisurilor în stratul (straturile) intermediar(e), cu condiția ca în timpul încercării capul manechinului să nu treacă prin piesa de încercare;
 3.4.2.3.
 nu se desprind fragmente mari de geam din stratul intermediar.
 3.4.3.
 Vitraj dublu format dintr-un geam din sticlă uniform securizată monostrat și un geam din sticlă securizată multistrat sau un geam cu acoperire din plastic multistrat, altele decât parbrizul:
 3.4.3.1.
 se sparge geamul din sticlă securizată monostrat;
 3.4.3.2.
 dacă geamul din sticlă securizată multistrat sau cel cu acoperire din plastic multistrat cedează și se sparge, prezentând numeroase fisuri circulare, având centrul aproximativ în punctul de impact;
 3.4.3.3.
 se acceptă prezența fisurilor în stratul (straturile) intermediar(e), cu condiția ca în timpul încercării capul manechinului să nu treacă prin piesa de încercare;
 3.4.3.4.
 nu se desprind bucăți mari de sticlă din straturile intermediare.
 3.4.4.
 Un set de piese de încercare prezentat pentru obținerea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al comportamentului la impactul cu capul, dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele condiții:
 3.4.4.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare;
 3.4.4.2.
 la o încercare s-a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 4. PROPRIETĂȚI OPTICE
 Cerințele privind factorul de transmisie a luminii, stabilite la punctul 9.1 din anexa 3, se aplică unităților cu vitraj dublu sau porțiunilor de geam amplasate în zone esențiale pentru vizibilitatea șoferului.
 ANEXA 13
 GRUPAREA PARBRIZELOR PENTRU ÎNCERCĂRI ÎN VEDEREA OMOLOGĂRII
 1. CARACTERISTICILE PARBRIZULUI LUATE ÎN CONSIDERARE SUNT:
 1.1.
 suprafața desfășurată;
 1.2.
 înălțimea segmentului;
 1.3.
 curbura.
 2. UN GRUP REPREZINTĂ O CATEGORIE DE GROSIME
 3. CLASIFICAREA SE REALIZEAZĂ ÎN ORDINEA CRESCĂTOARE A SUPRAFEȚELOR DESFĂȘURATE
 Se selectează cele mai mici 5 suprafețe desfășurate și cele mai mari 5 suprafețe desfășurate și se numerotează după cum urmează:
 1 pentru cea mai mare
 2 următoarea cea mai mare după 1
 3 următoarea cea mai mare după 2
 4 următoarea cea mai mare după 3
 5 următoarea cea mai mare după 4
 1 pentru cea mai mică
 2 următoarea cea mai mică după 1
 3 următoarea cea mai mică după 2
 4 următoarea cea mai mică după 3
 5 următoarea cea mai mică după 4
 4. PENTRU FIECARE DINTRE CELE DOUĂ SERII DEFINITE LA PUNCTUL 3 DE MAI SUS, ÎNĂLȚIMILE SEGMENTELOR SUNT INDICATE DUPĂ CUM URMEAZĂ:
 1 pentru cea mai mare înălțime a segmentului;
 2 pentru următoarea cea mai mare;
 3 pentru următoarea cea mai mare;
 etc.
 5. ÎN FIECARE DINTRE CELE DOUĂ SERII DEFINITE LA PUNCTUL 3 DE MAI SUS, CURBURILE SUNT INDICATE DUPĂ CUM URMEAZĂ:
 1 pentru curbura cea mai mică;
 2 pentru următoarea cea mai mică;
 3 pentru următoarea cea mai mică;
 etc.
 6. NUMERELE ATRIBUITE FIECĂRUI PARBRIZ DIN CELE DOUĂ SERII DE LA PUNCTUL 3 DE MAI SUS SE ADUNĂ
 6.1.
 Se selectează acel parbriz, dintre cele 5 cele mai mari, care însumează cel mai mic total, și acel parbriz, dintre cele 5 cele mai mici, care însumează cel mai mic total, pentru a fi supuse tuturor încercărilor definite în anexele 4, 6, 8, 9 și 10.
 6.2.
 Celelalte parbrize din aceleași serii sunt supuse încercării pentru a se verifica proprietățile optice definite la punctul 9 din anexa 3.
 7. Pot fi supuse încercărilor și unele parbrize ai căror parametri prezintă, în ceea ce privește forma și/sau curbura, importante diferențe în raport cu cazurile extreme ale grupei selecționate, dacă serviciul tehnic care efectuează aceste încercări consideră că parametrii în discuție pot avea efecte contrare semnificative.
 8. Extremele grupului se determină după suprafața desfășurată a parbrizului. Dacă un parbriz prezentat în vederea omologării de tip are o suprafață desfășurată în afara limitelor stabilite și/sau o înălțime a segmentului semnificativ mai mare sau o curbură semnificativ mai mică, atunci se consideră că este un nou tip și se supune unor încercări suplimentare, dacă se consideră că acestea sunt necesare, în funcție de informațiile puse deja la dispoziție în privința produsului și materialului folosit.
 9. În cazul în care constructorul care deține o omologare fabrică ulterior orice alt model de parbriz dintr-o categorie de grosime deja omologată, atunci:
 9.1.
 Se verifică dacă modelul poate fi inclus între cele mai mari cinci parbrize sau între cele mai mici cinci parbrize selectate pentru omologarea grupului cercetat.
 9.2.
 Se reface numerotarea prin metoda definită la punctele 3, 4, 5 de mai sus.
 9.3.
 Dacă totalul cifrelor atribuite parbrizului nou introdus în seria celor cinci cele mai mari sau a celor cinci cele mai mici:
 9.3.1.
 se constată că este cel mai mic, atunci se efectuează următoarele încercări:
 9.3.1.1.
 pentru parbrize din sticlă securizată monostrat:
 9.3.1.1.1.
 de fragmentare;
 9.3.1.1.2.
 la impactul cu capul;
 9.3.1.1.3.
 de distorsiune optică;
 9.3.1.1.4.
 de separare a imaginii secundare;
 9.3.1.1.5.
 de transmisie a luminii;
 9.3.1.2.
 pentru parbriz din sticlă securizată multistrat sau cu acoperire din plastic multistrat:
 9.3.1.2.1.
 la impactul cu capul;
 9.3.1.2.2.
 de distorsiune optică;
 9.3.1.2.3.
 de separare a imaginii secundare;
 9.3.1.2.4.
 de transmisie a luminii;
 9.3.1.3.
 pentru parbrize din sticlă securizată multistrat tratată, se aplică încercările specificate la punctele 9.3.1.1.1, 9.3.1.1.2 și 9.3.1.2;
 9.3.1.4.
 pentru parbrizele cu acoperire din plastic, se aplică încercările de la punctele 9.3.1.1 sau 9.3.1.2, după caz;
 9.3.2.
 dacă se constată că nu este cel mai mic, se efectuează numai încercările prescrise pentru verificarea proprietăților optice, definite la punctul 9 din anexa 3.
 ANEXA 14
 GEAMURI DIN PLASTIC RIGID, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că geamurile din plastic rigid aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare:
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 denumirea chimică a materialului;
 1.1.3.
 clasificarea materialului de către producător;
 1.1.4.
 procesul de fabricație;
 1.1.5.
 formă și dimensiuni;
 1.1.6.
 grosimea nominală. Limita marjei grosimii produselor din plastic extrudat este de ± 10 % din grosimea nominală. În cazul produselor din plastic fabricate prin alte procedee (cum ar fi plăci acrilice turnate), marja acceptabilă a grosimii este dată de ecuația [limitele marjei grosimii (mm) = ± (0,4 + 0,1 e)], unde „e” reprezintă grosimea plăcii în milimetri. Standardul de referință este ISO 7823/1;
 1.1.7.
 colorarea produsului din plastic;
 1.1.8.
 natura stratului de suprafață.
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 Prezența sau absența conductorilor sau a elementelor de încălzire.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul geamurilor din plastic rigid, încercările se efectuează fie pe piesele de încercare plate cele mai reprezentative pentru produsul finit, fie pe piese finite. Toate măsurătorile optice se efectuează pe piese reale.
 2.2.
 Piesele de încercare se scot din învelișurile de protecție de fier și se curăță cu atenție înainte de încercare.
 2.2.1.
 Piesele se păstrează timp de 48 de ore la o temperatură de 23 °C ± 2 °C și o umiditate relativă de 50 % ± 5 %.
 2.3.
 În scopul descrierii comportamentului la rupere sub sarcină dinamică, se creează clase în funcție de aplicațiile materialelor plastice. Aceste clase corespund probabilităților de contact dintre capul uman și geamurile din plastic, conținând diferite cerințe privind încercarea la impactul cu capul.
 3. ÎNCERCAREA DE FLEXIBILITATE
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Numărul de piese de încercare
 Se supune încercării o piesă de încercare plată cu dimensiuni de 300 mm × 25 mm.
 3.3. Metoda de încercare
 3.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la punctul 12 din anexa 3.
 3.4. Interpretarea rezultatelor
 O piesă de încercare sau eșantion este considerat rigid dacă îndoirea sa verticală este de maximum 50 mm după 60 de secunde.
 4. ÎNCERCĂRILE LA IMPACTUL CU CAPUL
 4.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 4.2. Numărul de piese de încercare
 Sunt încercate șase piese plate (1 170 × 570 + 0/– 2 mm) sau șase componente complete.
 4.3. Metoda de încercare
 4.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la punctul 3.2 din anexa 3.
 4.3.2.
 În cazul geamurilor despărțitoare și al ferestrelor de separare cu probabilitate de impact (categoria VIII/A), înălțimea de cădere este de 3 m. Se măsoară, de asemenea, valoarea HIC.
 4.3.3.
 În cazul geamurilor cum ar fi ferestre laterale, ferestre posterioare și trape din sticlă care au probabilitate de impact redusă (categoria VIII/B), înălțimea de cădere este de 1,5 m. Se măsoară, de asemenea, valoarea HIC.
 4.3.4.
 În cazul geamurilor fără probabilitate de contact, precum și al ferestrelor mici ale vehiculelor și al tuturor ferestrelor remorcilor (categoria VIII/C), nu se efectuează încercarea la impactul cu capul. O fereastră mică este fereastra pe suprafața căreia nu poate fi trasat un cerc cu diametrul de 150 mm.
 4.4. Interpretarea rezultatelor
 Încercarea este considerată ca având un rezultat pozitiv dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 4.4.1.
 Piesa de încercare sau eșantionul nu este perforat și nici nu se sparge în fragmente mari complet separate.
 4.4.2.
 Valoarea HIC este mai mică de 1 000.
 4.4.3.
 Un set de piese de încercare prezentat pentru obținerea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul, dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 4.4.3.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare; sau
 4.4.3.2.
 la o încercare s-a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ – ÎNCERCAREA CU BILA DE 227 g
 5.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 1.
 există conductori sau elemente de încălzire
 2.
 nu există conductori sau elemente de încălzire
 5.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării zece piese plate și pătrate cu latura de 300 + 10/– 0 mm sau piese finite cât mai plate.
 5.3. Metoda de încercare
 5.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la punctul 2.1 din anexa 3.
 5.3.2.
 Înălțimea de cădere corespunzând diferitelor grosimi este cea indicată în tabelul de mai jos:
 Grosimea plăcii (mm)
 Înălțimea de cădere
 < 3
 2
 4
 3
 5
 4
 > 6
 5
 În cazul în care piesele de încercare prezintă grosimi intermediare, cuprinse între 3 mm și 6 mm, înălțimea de cădere se stabilește prin interpolare.
 5.4. Interpretarea rezultatelor
 5.4.1.
 Se consideră că încercarea a avut un rezultat satisfăcător dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 —
 bila nu trece prin piesa de încercare;
 —
 piesa de încercare nu se sparge în mai multe bucăți.
 Crăpăturile și fisurile apărute ca urmare a impactului sunt totuși permise.
 5.4.2.
 Un set de piese care fac obiectul unei încercări în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării cu bila de 227 g, dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 5.4.2.1.
 opt sau mai multe încercări separate au rezultate satisfăcătoare la respectiva înălțime de cădere;
 5.4.2.2.
 trei sau mai multe încercări au un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 5.5. Încercarea cu bila de 227 g la – 18 °C ± 2 °C
 5.5.1.
 Pentru a minimiza modificarea temperaturii piesei de încercare, încercarea se efectuează în termen de 30 de secunde după scoaterea piesei din dispozitivul de aclimatizare.
 5.5.2.
 Metoda de încercare folosită este cea descrisă la punctul 5.3 al prezentei anexe, cu excepția faptului că temperatura de încercare este de – 18 °C ± 2 °C.
 5.5.3.
 Interpretarea rezultatelor are loc în conformitate cu descrierea de la punctul 5.4 al prezentei anexe.
 6. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA MEDIUL AMBIANT
 6.1. Încercarea de rezistență la abraziune
 6.1.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 4 din anexa 3; încercarea se efectuează la 1 000, 500 sau 100 cicluri pentru a se măsura abraziunea la suprafața produsului.
 6.1.2. Se supun încercării trei piese plate și pătrate, cu latura de 100 mm, pentru fiecare tip de suprafață.
 6.1.3. Interpretarea rezultatelor
 6.1.3.1.
 Geamul din categoria L este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la abraziune dacă lumina totală difuzată în urma încercării la abraziune nu depășește 2 % după 1 000 de cicluri pe suprafața exterioară a eșantionului de încercare și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară a eșantionului de încercare.
 6.1.3.2.
 Geamul din categoria M este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la abraziune dacă lumina totală difuzată în urma încercării la abraziune nu depășește 10 % după 500 de cicluri pe suprafața exterioară a eșantionului de încercare și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară a eșantionului de încercare.
 6.1.3.3.
 Nu sunt necesare încercări de rezistență la abraziune pentru trape.
 6.1.4. Se consideră satisfăcător un set de eșantioane care fac obiectul unei încercări în vederea omologării dacă este îndeplinită una din următoarele două condiții:
 —
 toate eșantioanele respectă cerințele; sau
 —
 unul dintre eșantioane nu respectă cerințele, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de eșantioane este satisfăcător.
 6.2. Încercarea de rezistență la intemperii simulate
 6.2.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 6.4 din anexa 3. Expunerea la energie ultravioletă totală provenită de la lampa cu xenon cu arc lung trebuie să fie de 500 MJ/m2. Pe durata iradierii, piesele de încercare se expun la pulverizarea apei în cicluri continue. Pe durata unui ciclu de 120 de minute, eșantioanele de încercare se expun la lumină fără pulverizarea apei timp de 102 minute și la lumină cu pulverizarea apei timp de 18 minute.
 6.2.1.1.
 Sunt permise metode alternative, dacă rezultatele obținute sunt echivalente.
 6.2.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării trei piese plate cu dimensiuni de 130 × 40 mm, decupate dintr-un eșantion de formă plată.
 6.2.3. Interpretarea rezultatelor
 6.2.3.1.
 Rezistența la intemperii simulate este considerată satisfăcătoare dacă:
 6.2.3.1.1.
 factorul de transmisie a luminii măsurat în conformitate cu punctul 9.1 din anexa 3 nu scade sub 95 % din valoarea anterioară încercării la intemperii. În cazul geamurilor care nu sunt necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto, valoarea nu trebuie să scadă sub 70 %.
 6.2.3.1.2.
 Pe durata încercării la intemperii nu trebuie să apară bule de aer sau alte degradări vizibile, decolorări, aspect lăptos sau fisuri.
 6.2.4. Un set de piese de încercare sau eșantioane care fac obiectul unei încercări în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al rezistenței la intemperii simulate, dacă este îndeplinită una din următoarele condiții:
 6.2.4.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare;
 6.2.4.2.
 una dintre încercări are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 6.3. Încercarea de tăiere încrucișată
 6.3.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Cerințele de la punctul 13 din anexa 3 se aplică exclusiv produselor din plastic rigid cu strat protector.
 6.3.2. Încercarea de tăiere încrucișată se efectuează pe una dintre piesele de încercare prevăzute la punctul 6.2.
 6.3.3. Interpretarea rezultatelor
 6.3.3.1.
 Rezultatul încercării de tăiere încrucișată este considerat satisfăcător dacă:
 6.3.3.1.1.
 este atinsă valoarea de tăiere încrucișată Gt1.
 6.3.3.2.
 Piesa de încercare este considerată satisfăcătoare din punctul de vedere al omologării dacă este îndeplinită oricare din următoarele două condiții:
 6.3.3.2.1.
 încercarea are rezultate satisfăcătoare;
 6.3.3.2.2.
 încercarea are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul unei încercări ulterioare efectuate pe o piesă de încercare rămasă de la încercarea prevăzută la punctul 6.2 este satisfăcător.
 6.4. Încercarea de rezistență la umiditate
 6.4.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 7 din anexa 3.
 6.4.2. Se supun încercării zece piese de încercare plate, de formă pătrată, cu latura de 300 mm.
 6.4.3. Interpretarea rezultatelor
 6.4.3.1.
 Rezultatul încercării de rezistență la umiditate este considerat satisfăcător dacă:
 6.4.3.1.1.
 niciun eșantion nu prezintă degradări vizibile, cum ar fi bule de aer sau aspect lăptos;
 6.4.3.1.2.
 iar factorul de transmisie a luminii măsurat în conformitate cu punctul 9.1 din anexa 3 nu scade sub 95 % din valoarea anterioară încercării și sub 70 % în cazul geamurilor care nu sunt necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto.
 6.4.4. După efectuarea încercării, piesele de încercare se păstrează timp de cel puțin 48 de ore la o temperatură de 23 °C ± 2 °C și o umiditate relativă de 50 % ± 5 %, apoi se supun la încercarea de cădere a bilei de 227 g descrisă la punctul 5 al prezentei anexe.
 7. PROPRIETĂȚI OPTICE
 În cazul produselor necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto se aplică cerințele de la punctul 9.1 din anexa 3.
 7.1. Interpretarea rezultatelor
 Un set de eșantioane este considerat satisfăcător dacă este îndeplinită una dintre următoarele condiții:
 7.1.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare;
 7.1.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de eșantioane este satisfăcător.
 8. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA FOC
 8.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele de la punctul 10 din anexa 3.
 8.2. Interpretarea rezultatelor
 Rezultatul încercării de rezistență la foc este considerat satisfăcător dacă viteza de ardere este mai mică de 110 mm/min.
 8.2.1.
 Un set de eșantioane este considerat satisfăcător din punctul de vedere al omologării dacă este îndeplinită oricare din următoarele două condiții:
 8.2.1.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare;
 8.2.1.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar un al doilea set de eșantioane obține rezultate satisfăcătoare.
 9. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA AGENȚI CHIMICI
 9.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele de la punctul 11 din anexa 3.
 9.2. Interpretarea rezultatelor
 Un set de eșantioane este considerat acceptabil dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele două condiții:
 9.2.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare;
 9.2.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar un al doilea set de eșantioane obține rezultate satisfăcătoare.
 ANEXA 15
 GEAMURI DIN PLASTIC FLEXIBIL, ALTELE DECÂT PARBRIZELE
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că geamurile din plastic flexibil aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare:
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 denumirea chimică a materialului;
 1.1.3.
 clasificarea materialului de către producător;
 1.1.4.
 procesul de fabricație;
 1.1.5.
 grosimea nominală (e), cu marja de eroare acceptabilă: ± (0,1 mm + 0,1 e); d > 0,1 mm;
 1.1.6.
 colorarea produsului din plastic;
 1.1.7.
 natura stratului (straturilor) protector (protectoare).
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul geamurilor din plastic flexibil, încercările se efectuează pe piese de încercare plate decupate din produsele finite sau produse special în acest scop. În ambele cazuri, piesa trebuie să fie, din toate punctele de vedere, cea mai reprezentativă pentru geamurile de serie pentru care se solicită omologarea.
 2.2.
 Piesele de încercare se scot din învelișurile de protecție și se curăță cu atenție înainte de încercare.
 2.2.1.
 Piesele se păstrează timp de 48 de ore la o temperatură de 23 °C + 2 °C și o umiditate relativă de 50 % ± 5 %.
 3. ÎNCERCAREA DE FLEXIBILITATE ȘI ÎNCERCAREA DE ÎNDOIRE
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Numărul de piese de încercare
 Se supune încercării o piesă plată, cu dimensiuni de 300 mm ± 25 mm.
 3.3. Metoda de încercare
 3.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la punctul 12 din anexa 3.
 3.4. Interpretarea rezultatelor
 O piesă de încercare sau eșantion este considerat flexibil dacă îndoirea sa verticală este mai mare de 50 mm după 60 de secunde.
 Materialul nu trebuie să prezinte fisuri sau deteriorări la punctul de îndoire după 10 secunde de la o îndoire la 180°.
 4. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ
 4.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 4.2. Încercarea cu bila de 227 g la 20 °C ± 5 °C
 4.2.1. Numărul de piese de încercare
 Sunt supuse încercării zece piese plate, de formă pătrată, cu dimensiuni de 300 + 10/– 0 mm.
 4.2.2. Metoda de încercare
 4.2.2.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la punctul 2.1 din anexa 3.
 4.2.2.2.
 Înălțimea de cădere este de 2 m pentru toate grosimile.
 4.2.3. Interpretarea rezultatelor
 4.2.3.1.
 Rezultatul încercării cu bila este considerat satisfăcător dacă aceasta nu penetrează piesa de încercare.
 4.2.3.2.
 Se consideră satisfăcător, din punctul de vedere al încercării cu bila de 227 g, un set de piese care fac obiectul unei încercări în vederea omologării dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 4.2.3.2.1.
 opt sau mai multe încercări au rezultate satisfăcătoare la respectiva înălțime de cădere;
 4.2.3.2.2.
 mai mult de două încercări au un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 4.3. Încercarea cu bila de 227 g la – 18 °C ± 2 °C
 4.3.1.
 Pentru a minimiza modificarea temperaturii piesei de încercare, încercarea se efectuează în termen de 30 de secunde după scoaterea piesei din dispozitivul de aclimatizare.
 4.3.2.
 Metoda de încercare folosită este cea descrisă la punctul 4.2.2 al prezentei anexe, cu excepția faptului că temperatura de încercare este de – 18 °C ± 2 °C.
 4.3.3.
 Interpretarea rezultatelor are loc în conformitate cu descrierea de la punctul 4.2.3 al prezentei anexe.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA MEDIU
 5.1. Încercarea de rezistență la intemperii simulate
 5.1.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele de la punctul 6.4 din anexa 3. Expunerea la energie ultravioletă totală provenită de la lampa cu xenon cu arc lung trebuie să fie de 500 MJ/m2. Pe durata iradierii, piesele de încercare se expun la pulverizarea apei în cicluri continue. Pe durata unui ciclu de 120 de minute, eșantioanele de încercare se expun la lumină fără pulverizarea apei timp de 102 minute și la lumină cu pulverizarea apei timp de 18 minute.
 5.1.1.1.
 Sunt permise metode alternative, dacă rezultatele obținute sunt echivalente.
 5.1.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării trei piese plate cu dimensiuni de 130 × 40 mm, decupate dintr-un eșantion de formă plată.
 5.1.3. Interpretarea rezultatelor
 Rezistența la încercarea de intemperii simulate este considerată satisfăcătoare dacă:
 5.1.3.1.
 factorul de transmisie a luminii măsurat în conformitate cu punctul 9.1 din anexa 3 nu scade sub 95 % din valoarea anterioară încercării la intemperii. În cazul geamurilor care nu sunt necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto, valoarea nu trebuie să scadă sub 70 %;
 5.1.3.2.
 pe durata încercării la intemperii nu trebuie să apară bule de aer sau alte degradări vizibile, decolorări, aspect lăptos sau fisuri.
 5.1.4. Un set de piese de încercare sau eșantioane care fac obiectul unei încercări în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al rezistenței la intemperii simulate, dacă este îndeplinită una din următoarele condiții:
 5.1.4.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare;
 5.1.4.2.
 una dintre încercări are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 6. PROPRIETĂȚI OPTICE
 În cazul produselor necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto se aplică cerințele de la punctul 9.1 din anexa 3.
 6.1. Interpretarea rezultatelor
 Un set de eșantioane este considerat satisfăcător dacă este îndeplinită una din următoarele condiții:
 6.1.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare;
 6.1.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de eșantioane este satisfăcător.
 7. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA FOC
 7.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele de la punctul 10 din anexa 3.
 7.2. Interpretarea rezultatelor
 Rezultatul încercării de rezistență la foc este considerat satisfăcător dacă viteza de ardere este mai mică de 110 mm/min.
 7.2.1.
 Un set de eșantioane este considerat satisfăcător din punctul de vedere al omologării dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele două condiții:
 7.2.1.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare;
 7.2.1.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar un al doilea set de eșantioane obține rezultate satisfăcătoare.
 8. ÎNCERCARE DE REZISTENȚĂ LA AGENȚI CHIMICI
 8.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele de la punctul 11.2.1 din anexa 3.
 8.2. Interpretarea rezultatelor
 Un set de eșantioane este considerat acceptabil dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele două condiții:
 8.2.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare;
 8.2.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar un al doilea set de eșantioane obține rezultate satisfăcătoare.
 ANEXA 16
 UNITĂȚI CU VITRAJ DUBLU DIN PLASTIC RIGID
 1. DEFINIREA TIPULUI
 Se consideră că unitățile cu vitraj dublu aparțin unor tipuri diferite dacă se deosebesc prin cel puțin una dintre următoarele caracteristici principale sau secundare.
 1.1.
 Caracteristicile principale sunt următoarele:
 1.1.1.
 denumirea comercială sau marca;
 1.1.2.
 denumirea chimică a materialului;
 1.1.3.
 clasificarea materialului de către producător;
 1.1.4.
 grosimea foilor componente;
 1.1.5.
 procesul de fabricație al ferestrei;
 1.1.6.
 lățimea stratului de aer dintre foile de plastic componente;
 1.1.7.
 colorarea foilor din plastic;
 1.1.8.
 natura și tipul stratului protector.
 1.2.
 Caracteristicile secundare sunt următoarele:
 1.2.1.
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 2. GENERALITĂȚI
 2.1.
 În cazul unităților cu vitraj dublu din plastic rigid, încercările se efectuează pe piese de încercare plate sau pe piese finite, în funcție de cerințele de încercare.
 2.2.
 Piesele de încercare se scot din învelișurile de protecție și se curăță cu atenție înainte de încercare. Acestea se păstrează timp de 24 de ore la o temperatură de 23 °C + 2 °C și o umiditate relativă de 50 % + 5 %.
 2.3.
 Marja grosimii nominale a produselor din plastic extrudat este de + 10 % din grosimea nominală. În cazul produselor din plastic fabricate prin alte procedee (cum ar fi plăci acrilice turnate), marja acceptabilă a grosimii este dată de ecuația:
 limitele marjei grosimii (mm) = ± (0,4 + 0,1 e)
 unde „e” reprezintă grosimea nominală a plăcii.
 Standardul de referință este ISO 7823/1
 NB: În cazul în care grosimea nu este constantă ca urmare a tehnicilor de turnare, grosimea se măsoară în centrul geometric al unității.
 2.4.
 Încercările efectuate pe unitățile cu vitraj dublu din plastic rigid cu o lățime nominală „e” a spațiului dintre ele măsurată în centrul geometric sunt considerate aplicabile tuturor unităților cu vitraj dublu din plastic rigid care au aceleași caracteristici și lățimea nominală „e” a spațiului dintre geamuri de ± 5 mm.
 Solicitantul omologării poate furniza alternativ eșantioane cu cea mai mică distanță și cea mai mare distanță între geamuri.
 3. ÎNCERCAREA DE FLEXIBILITATE
 3.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 3.2. Numărul de piese de încercare
 Se încearcă o piesă de încercare pentru fiecare placă componentă a ferestrei, cu dimensiunea de 300 mm × 25 mm.
 3.3. Metoda de încercare
 3.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 12.
 3.4. Interpretarea rezultatelor
 Îndoirea verticală a ambelor plăci componente este de maximum 50 mm după 60 de secunde.
 4. ÎNCERCĂRILE LA IMPACTUL CU CAPUL
 4.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 4.2. Numărul de piese de încercare
 Sunt supuse încercării șase ferestre reprezentative cu dimensiunea de 1 170 × 570 mm (+0/–2 mm în ambele direcții). Marginile eșantioanelor trebuie să dispună de spații pentru atașarea unor dispozitive de prindere.
 4.3. Metoda de încercare
 4.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 3.2. Impactul va avea loc pe partea interioară a ferestrei.
 4.3.2.
 În cazul geamurilor despărțitoare și a ferestrelor de separare cu probabilitate de impact ridicată, înălțimea de cădere este de 3 m.
 Se măsoară, de asemenea, valoarea HIC.
 4.3.3.
 În cazul geamurilor cum ar fi ferestre laterale, ferestre posterioare și trape din sticlă care au probabilitate de impact redusă, înălțimea de cădere este de 1,5 m.
 Se măsoară, de asemenea, valoarea HIC.
 4.3.4.
 În cazul geamurilor fără probabilitate de contact, cum ar fi ferestrele rulotelor, precum și al ferestrelor mici, nu se efectuează încercarea la impactul cu capul. O fereastră mică este o fereastră pe suprafața căreia nu poate fi trasat un cerc cu diametrul de 150 mm.
 4.4. Interpretarea rezultatelor
 Încercarea este considerată ca având un rezultat pozitiv dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 4.4.1.
 Piesa de încercare sau eșantionul nu este perforat și nici nu se sparge în fragmente mari complet separate.
 4.4.2.
 Valoarea HIC este mai mică de 1 000.
 4.4.3.
 Se consideră satisfăcător, din punctul de vedere al încercării la impactul cu capul, un set de piese de încercare prezentat pentru obținerea omologării dacă este îndeplinită una dintre următoarele două condiții:
 4.4.3.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare; sau
 4.4.3.2.
 o încercare a dat un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 5. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ MECANICĂ CU BILA DE 227 g
 5.1. Indici de dificultate ai caracteristicilor secundare
 Nu sunt implicate caracteristici secundare.
 5.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării zece piese de încercare plate din componenta exterioară sau zece părți finite cu dimensiunea de 300 × 300 mm + 10/– 0 mm.
 5.3. Metoda de încercare
 5.3.1.
 Metoda folosită este cea descrisă la anexa 3, punctul 2.1.
 Impactul va avea loc pe partea exterioară a ferestrei de încercare.
 5.3.2.
 Înălțimea de cădere corespunzând diferitelor grosimi este cea indicată în tabelul de mai jos:
 Grosimea stratului exterior (mm)
 Înălțimea de cădere
 < 3
 2
 4
 3
 5
 4
 > 6
 5
 În cazul în care piesele de încercare prezintă grosimi intermediare, cuprinse între 3 mm și 6 mm, înălțimea de cădere se stabilește prin interpolare.
 5.4. Interpretarea rezultatelor
 5.4.1.
 Se consideră că încercarea are rezultate satisfăcătoare dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
 —
 bila nu trece prin piesa de încercare;
 —
 piesa de încercare nu se sparge în mai multe bucăți.
 5.4.2.
 Un set de piese de încercare prezentate în vederea omologării este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la impactul cu o bilă de 227 g dacă se îndeplinește una dintre următoarele condiții:
 5.4.2.1.
 opt sau mai multe încercări separate au rezultate satisfăcătoare la respectiva înălțime de cădere;
 5.4.2.2.
 trei sau mai multe încercări au un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 5.5. Încercarea cu bila de 227 la – 18 °C ± 2 °C
 5.5.1.
 Pentru a minimiza modificarea temperaturii piesei de încercare, încercarea se efectuează în termen de 30 de secunde după scoaterea piesei din dispozitivul de aclimatizare.
 5.5.2.
 Metoda de încercare folosită este cea descrisă la punctul 5.3 al prezentei anexe, cu excepția faptului că temperatura de încercare este de – 18 °C ± 2 °C.
 5.5.3.
 Interpretarea rezultatelor are loc în conformitate cu descrierea de la punctul 5.4 al prezentei anexe.
 6. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA MEDIU
 6.1. Încercarea de rezistență la abraziune
 6.1.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 4 din anexa 3; încercarea se efectuează timp de 1 000, 500 sau 100 cicluri pentru a se măsura abraziunea la suprafața produsului.
 6.1.2. Se supun încercării trei piese plate și pătrate, cu latura de 100 mm, pentru fiecare tip de suprafață.
 6.1.3. Interpretarea rezultatelor
 6.1.3.1.
 Geamul din categoria L este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la abraziune dacă lumina totală difuzată în urma încercării la abraziune nu depășește 2 % după 1 000 de cicluri pe suprafața exterioară a eșantionului de încercare și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară a eșantionului de încercare.
 6.1.3.2.
 Geamul din categoria M este considerat satisfăcător din punctul de vedere al încercării la abraziune dacă lumina totală difuzată în urma încercării la abraziune nu depășește 10 % după 500 de cicluri pe suprafața exterioară a eșantionului de încercare și 4 % după 100 de cicluri pe suprafața interioară a eșantionului de încercare.
 6.1.3.3.
 Nu sunt necesare încercări de rezistență la abraziune pentru trape.
 6.1.4. Un set de eșantioane care fac obiectul unei încercări în vederea omologării este considerat satisfăcător dacă este îndeplinită una din următoarele două condiții:
 —
 toate eșantioanele respectă cerințele; sau
 —
 unul dintre eșantioane nu respectă cerințele, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de eșantioane este satisfăcător.
 6.2. Încercarea de rezistență la intemperii simulate
 6.2.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 6.4 din anexa 3. Expunerea la energie ultravioletă totală provenită de la lampa cu xenon cu arc lung trebuie să fie de 500 MJ/m2. Pe durata iradierii, piesele de încercare se expun la pulverizarea apei în cicluri continue. Pe durata unui ciclu de 120 de minute, eșantioanele de încercare se expun la lumină fără pulverizarea apei timp de 102 minute și la lumină cu pulverizarea apei timp de 18 minute.
 6.2.1.1.
 Sunt permise metode alternative, dacă rezultatele obținute sunt echivalente.
 6.2.2. Numărul de piese de încercare
 Se supun încercării trei piese plate cu dimensiuni de 130 × 40 mm, decupate din stratul exterior al ferestrei.
 6.2.3. Interpretarea rezultatelor
 6.2.3.1.
 Rezistența la intemperii simulate este considerată satisfăcătoare dacă:
 6.2.3.1.1.
 factorul de transmisie a luminii măsurat în conformitate cu punctul 9.1 din anexa 3 nu scade sub 95 % din valoarea anterioară încercării de intemperii. În cazul geamurilor care nu sunt necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto, valoarea nu trebuie să scadă sub 70 %.
 6.2.3.1.2.
 Pe durata încercării la intemperii nu trebuie să apară bule de aer sau alte degradări vizibile, decolorări, aspect lăptos sau fisuri.
 6.2.4. Un set de piese de încercare sau eșantioane care fac obiectul unei încercări este considerat satisfăcător din punctul de vedere al rezistenței la intemperii simulate, în vederea omologării dacă este îndeplinită una dintre următoarele condiții:
 6.2.4.1.
 toate încercările au rezultate satisfăcătoare.
 6.2.4.2.
 una dintre încercări are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de piese de încercare este satisfăcător.
 6.3. Încercarea de tăiere încrucișată
 6.3.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Cerințele de la punctul 13 din anexa 3 se aplică exclusiv produselor cu strat protector.
 6.3.2. Încercarea de tăiere încrucișată se efectuează pe una dintre piesele de încercare prevăzute la punctul 6.2.
 6.3.3. Interpretarea rezultatelor
 6.3.3.1.
 Rezultatul încercării de tăiere încrucișată este considerat satisfăcător dacă:
 este atinsă valoarea de tăiere încrucișată Gt1.
 6.3.3.2.
 Piesa de încercare este considerată satisfăcătoare din punctul de vedere al omologării dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele două condiții:
 6.3.3.2.1.
 încercarea are rezultate satisfăcătoare.
 6.3.3.2.2.
 încercarea are un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul unei încercări ulterioare efectuate pe o altă piesă de la încercarea prevăzută la punctul 6.2. este satisfăcător.
 6.4. Încercarea de rezistență la umiditate
 6.4.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 7 din anexa 3.
 6.4.2. Se supun încercării zece piese pătrate sau ferestre de încercare cu dimensiuni de 300 × 300 mm.
 6.4.3. Interpretarea rezultatelor
 6.4.3.1.
 Rezultatul încercării de rezistență la umiditate este considerat satisfăcător dacă:
 6.4.3.1.1.
 niciun eșantion nu prezintă degradări vizibile, cum ar fi bule de aer sau aspect lăptos,
 6.4.3.1.2.
 factorul de transmisie a luminii măsurat în conformitate cu punctul 9.1. din anexa 3 nu scade sub 95 % din valoarea anterioară încercării și sub 70 % în cazul ferestrelor care nu sunt necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto.
 6.4.4. După efectuarea încercării, piesele de încercare se păstrează timp de cel puțin 48 de ore la o temperatură de 23 °C ± 2 °C și o umiditate relativă de 50 % ± 5 %, apoi sunt supuse încercării de cădere a bilei de 227 g descrisă la punctul 5 al prezentei anexe.
 7. PROPRIETĂȚI OPTICE
 În cazul produselor necesare pentru vizibilitatea conducătorului auto se aplică cerințele de la punctul 9.1. din anexa 3.
 7.1 Interpretarea rezultatelor
 Un set de eșantioane este considerat satisfăcător dacă este îndeplinită una dintre următoarele condiții:
 7.1.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare.
 7.1.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar rezultatul încercărilor ulterioare efectuate pe un nou set de eșantioane este satisfăcător.
 8. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA FOC
 8.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 10 din anexa 3.
 8.2. Interpretarea rezultatelor
 Se efectuează câte o încercare pe ambele suprafețe ale unității cu vitraj dublu.
 Rezultatul încercării de rezistență la foc este considerat satisfăcător dacă viteza de ardere este mai mică de 110 mm/min.
 8.2.1.
 Un set de eșantioane este considerat satisfăcător din punctul de vedere al omologării dacă este îndeplinită oricare dintre următoarele două condiții:
 8.2.1.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare.
 8.2.1.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar un al doilea set de eșantioane obține rezultate satisfăcătoare.
 9. ÎNCERCAREA DE REZISTENȚĂ LA AGENȚI CHIMICI
 9.1. Indici de dificultate și metode de încercare
 Se aplică cerințele prevăzute la punctul 11 din anexa 3
 Încercarea se efectuează doar pe eșantioane reprezentative pentru fața exterioară a unității cu vitraj dublu.
 9.2. Interpretarea rezultatelor
 Un set de eșantioane este considerat acceptabil dacă este îndeplinită oricare din următoarele două condiții:
 9.2.1.
 toate eșantioanele obțin rezultate satisfăcătoare.
 9.2.2.
 unul dintre eșantioane a obținut un rezultat nesatisfăcător, dar un al doilea set de eșantioane obține rezultate satisfăcătoare.
 ANEXA 17
 Măsurarea înălțimilor segmentului și poziția punctelor de impact
 Figura 1
 Determinarea înălțimii „h” a segmentului
 Pentru un geam din sticlă cu o curbură simplă, înălțimea maximă a segmentului este h1.
 Pentru un geam din sticlă cu o curbură dublă, înălțimea maximă a segmentului este h1 + h2.
 Figura 2
 Punctele de impact prescrise pentru parbrize
 Figurile 3(a), 3(b), 3(c)
 Punctele de impact prescrise pentru geamuri din sticlă uniform securizată monostrat.
 Figura 3(a)
 Geam plat de sticlă
 Figura 3(b)
 Geam plat de sticlă
 Figura 3(c)
 Geam curbat de sticlă
 Punctele „2” din figurile 3 (a), 3 (b) și 3 (c) sunt exemple de poziționare pentru punctul „2” descris la punctul 2.5 din anexa 5.
 ANEXA 18
 Procedura pentru stabilirea zonelor de încercare pe parbrizul vehiculelor din categoria M1 în raport cu punctele V
 1. POZIȚIA PUNCTELOR „V”:
 1.1. Tabelele 1și 2 indică poziția punctelor V în raport cu punctul R (a se vedea anexa 19 la prezentul regulament), astfel cum reiese aceasta din coordonatele lor x, y, z în sistemul de referință tridimensional.
 1.2. Tabelul 1 indică coordonatele de bază pentru un unghi prevăzut de înclinare a spătarului de 25°. Direcția pozitivă a coordonatelor este prezentată în figura 3 din prezenta anexă.
 Tabelul 1
 Punctul „V”
 a
 b
 c (d)
 V1
 68 mm
 –5 mm
 665 mm
 V2
 68 mm
 –5 mm
 589 mm
 1.3. Corectarea unghiurilor prevăzute de înclinare a spătarului altele decât cele de 25°
 1.3.1.
 În tabelul 2 sunt indicate corectările complementare care se aduc coordonatelor Δ x și Δ z ale fiecărui punct V atunci când unghiul prevăzut de înclinare a spătarului diferă de 25°. Direcția pozitivă a coordonatelor este prezentată în figura 3 din prezenta anexă.
 Tabelul 2
 Unghiul de înclinare a spătarului
 (grade)
 Coordonate orizontale
 X
 Coordonate verticale
 Z
 5
 – 186 mm
 28 mm
 6
 – 176 mm
 27 mm
 7
 – 167 mm
 27 mm
 8
 – 157 mm
 26 mm
 9
 – 147 mm
 26 mm
 10
 – 137 mm
 25 mm
 11
 – 128 mm
 24 mm
 12
 – 118 mm
 23 mm
 13
 – 109 mm
 22 mm
 14
 –99 mm
 21 mm
 15
 –90 mm
 20 mm
 16
 –81 mm
 18 mm
 17
 –71 mm
 17 mm
 18
 –62 mm
 15 mm
 19
 –53 mm
 13 mm
 20
 –44 mm
 11 mm
 21
 –35 mm
 9 mm
 22
 –26 mm
 7 mm
 23
 –17 mm
 5 mm
 24
 –9 mm
 2 mm
 25
 0 mm
 0 mm
 26
 9 mm
 –3 mm
 27
 17 mm
 –5 mm
 28
 26 mm
 –8 mm
 29
 34 mm
 –11 mm
 30
 43 mm
 –14 mm
 31
 51 mm
 –17 mm
 32
 59 mm
 –21 mm
 33
 67 mm
 –24 mm
 34
 76 mm
 –28 mm
 35
 84 mm
 –31 mm
 36
 92 mm
 –35 mm
 37
 100 mm
 –39 mm
 38
 107 mm
 –43 mm
 39
 115 mm
 –47 mm
 40
 123 mm
 –52 mm
 2. ZONE DE ÎNCERCARE
 2.1.
 Două zone de încercare sunt stabilite de la punctele V.
 2.2.
 „Zona de încercare A” este zona de pe suprafața exterioară a parbrizului delimitată de intersecția următoarelor patru planuri (a se vedea figura 1):
 (a)
 un plan înclinat la 3° în sus în raport cu axa X, care trece prin V1 și este paralel cu axa Y (planul 1);
 (b)
 un plan înclinat la 1° în jos în raport cu axa X, care trece prin V2 și este paralel cu axa Y (planul 2);
 (c)
 un plan vertical care trece prin V1 și V2 și înclinat la 13° spre stânga axei X, în cazul vehiculelor cu volan pe partea stângă, și spre dreapta axei X, în cazul vehiculelor cu volan pe partea dreaptă (planul 3);
 (d)
 un plan vertical care trece prin V1 și V2 și înclinat la 20° spre dreapta axei X, în cazul vehiculelor cu volan pe partea stângă, și spre stânga axei X, în cazul vehiculelor cu volan pe partea dreaptă (planul 4);
 2.3.
 „Zona de încercare B” este zona de pe suprafața exterioară a parbrizului delimitată de intersecția următoarelor patru planuri:
 (a)
 un plan înclinat la 7° în sus în raport cu axa X, care trece prin V1 și este paralel cu axa Y (planul 5);
 (b)
 un plan înclinat la 5° în jos în raport cu axa X, care trece prin V2 și este paralel cu axa Y (planul 6);
 (c)
 un plan vertical care trece prin V1 și V2 și înclinat la 17° spre stânga axei X, în cazul vehiculelor cu volan pe partea stângă, și spre dreapta axei X, în cazul vehiculelor cu volan pe partea dreaptă (planul 7);
 (d)
 un plan simetric cu planul 7 în raport cu planul longitudinal median al vehiculului (planul 8).
 2.4.
 „Zona de încercare B redusă” este zona de încercare B, din care sunt excluse următoarele zone (1) (a se vedea figurile 2 și 3).
 2.4.1.
 zona de încercare A definită la punctul 2.2, extinsă în conformitate cu punctul 9.2.2.1 din anexa 3;
 2.4.2.
 la alegerea producătorului vehiculului, se aplică unul dintre următoarele două puncte:
 2.4.2.1.
 orice suprafață opacizantă delimitată în partea inferioară de planul 1 și în lateral de planul 4 și perechea sa simetrică, în relație cu planul longitudinal median al vehiculului (planul 4’);
 2.4.2.2.
 orice suprafață opacizantă delimitată în partea inferioară de planul 1, dacă este înscrisă într-o suprafață cu o lățime de 300 mm având centrul pe planul longitudinal median al vehiculului, și dacă suprafața opacizantă aflată sub traiectoria planului 5 este înscrisă într-o zonă delimitată lateral de traiectoriile planurilor care trec pe lângă marginile unui segment cu o lățime de 150 mm (2) și este paralelă cu traiectoriile planurilor 4 și respectiv 4’.
 2.4.3.
 orice suprafață opacizantă delimitată de intersectarea suprafeței exterioare a parbrizului:
 (a)
 cu un plan înclinat în jos care pornește de pe axa X la 4°, trece prin V2 și este paralel cu axa Y (planul 9);
 (b)
 cu planul 6;
 (c)
 cu planurile 7 și 8 sau marginea suprafeței exterioare a parbrizului, dacă intersecția planului 6 cu planul 7 (planul 6 cu planul 8) nu traversează suprafața exterioară a parbrizului;
 2.4.4.
 orice suprafață opacizantă delimitată de intersectarea suprafeței exterioare a parbrizului:
 (a)
 cu un plan orizontal care trece prin V1 (planul 10);
 (b)
 cu planul 3 (3);
 (c)
 cu planul 7 (4) sau marginea suprafeței exterioare a parbrizului, dacă intersecția planului 6 cu planul 7 (planul 6 cu planul 8) nu traversează suprafața exterioară a parbrizului;
 (d)
 cu planul 9;
 2.4.5.
 o zonă aflată la o distanță de 25 mm de marginea suprafeței exterioare a parbrizului sau de orice suprafață opacizantă. Această zonă nu trebuie să atingă zona de încercare A extinsă.
 2.5.
 Definiția punctelor de referință (a se vedea figura 3)
 Se înțelege prin „puncte de referință” punctele situate la intersecția cu suprafața exterioară a parbrizului a liniilor radiante spre înainte care încep de la punctele V:
 2.5.1.
 punct de referință vertical superior situat în fața lui V1 și la 7° deasupra orizontalei (Pr1);
 2.5.2.
 punct de referință vertical inferior situat în fața lui V2 și la 5° sub orizontală (Pr2);
 2.5.3
 punct de referință orizontal situat în fața lui V1 și la 17° spre stânga (Pr3);
 2.5.4.
 trei puncte de referință suplimentare, simetrice cu punctele definite la pozițiile 2.5.1 și 2.5.3 în raport cu planul longitudinal median al vehiculului (respectiv P'r1, P'r2, P'r3).
 Figura 1
 Zona de încercare „A” (vehicul cu volan pe partea stângă)
 Figura 2a
 Zona de încercare „B” redusă (vehicul cu volan pe partea stângă) – suprafață opacizantă superioară, conform definiției de la punctul 2.4.2.2
 Figura 2b
 Zona de încercare „B” redusă (vehicul cu volan pe partea stângă) – suprafață opacizantă superioară, conform definiției de la punctul 2.4.2.1
 Figura 3
 Stabilirea punctelor de referință (vehicul cu volan pe partea stângă)
 (1) Totuși, se ia în considerare faptul că punctele de referință definite la punctul 2.5 trebuie să fie localizate pe suprafața transparentă.
 (2) Măsurată la suprafața exterioară a parbrizului și pe traiectoria planului 1.
 (3) În cazul celeilalte părți a parbrizului, cu un plan simetric cu planul 3 în raport cu planul longitudinal median al vehiculului.
 (4) În cazul celeilalte părți a parbrizului, cu planul 8.
 ANEXA 19
 Procedura de determinare a punctului „H” și a unghiului real al trunchiului pentru pozițiile de ședere în autovehicule
 1. SCOP
 Procedura descrisă în prezenta anexă este folosită pentru stabilirea poziției punctului „H” și a unghiului real al trunchiului pentru una sau mai multe poziții de ședere într-un autovehicul și pentru a verifica relația dintre datele măsurătorilor și specificațiile de proiectare furnizate de constructorul vehiculului (1).
 2. DEFINIȚII
 În sensul prezentei anexe:
 2.1.
 „date de referință” înseamnă una sau mai multe dintre următoarele caracteristici ale poziției de ședere:
 2.1.1.
 punctul „H” și punctul „R” și relația dintre ele;
 2.1.2.
 unghiul real al trunchiului și unghiul prevăzut al trunchiului și relația dintre ele;
 2.2.
 „manechin tridimensional pentru determinarea punctului H” (manechin 3 DH) înseamnă dispozitivul folosit pentru determinarea punctelor „H” și a unghiurilor reale ale trunchiului. Acest dispozitiv este descris în apendicele 1 la prezenta anexă;
 2.3.
 „punctul H” înseamnă centrul de pivotare între trunchiul și coapsa manechinului 3 DH instalat pe scaunul vehiculului în conformitate cu punctul 3 de mai jos. Punctul „H” este situat în centrul axei mediane a dispozitivului care se află între punctele de observare a punctului „H” situate pe fiecare parte a manechinului 3 DH. Punctul „H” corespunde teoretic punctului „R” (pentru toleranțe, a se vedea punctul 3.2.2 de mai jos). Odată determinat în conformitate cu procedura descrisă la punctul 4, punctul „H” este considerat ca fiind fix în raport cu structura pernei scaunului și se deplasează împreună cu aceasta atunci când scaunul este reglat;
 2.4.
 „punctul R” sau „punctul de ședere de referință” înseamnă un punct tehnic definit de către producătorul vehiculului pentru fiecare poziție de ședere și stabilit în raport cu sistemul de referință tridimensional.
 2.5.
 „linia trunchiului” înseamnă linia mediană a sondei manechinului 3 DH atunci când sonda se află în poziția cea mai retrasă spre spate;
 2.6.
 „unghiul real al trunchiului” înseamnă unghiul măsurat între o linie verticală care trece prin punctul „H” și linia trunchiului, folosind cvadrantul unghiului spatelui al manechinului 3 DH. Unghiul real al trunchiului corespunde teoretic unghiului prevăzut al trunchiului (pentru toleranțe, a se vedea punctul 3.2.2 de mai jos);
 2.7.
 „unghiul prevăzut al trunchiului” înseamnă unghiul măsurat între o linie verticală care trece prin punctul „R” și linia trunchiului într-o poziție care corespunde poziției spătarului scaunului prevăzute de constructorul vehiculului;
 2.8.
 „planul median al ocupantului” (PMO) – înseamnă planul median al manechinului 3 DH așezat în fiecare poziție prevăzută; acesta este reprezentat de coordonata punctului „H” pe axa „Y”. Pentru scaunele individuale, planul median al scaunului coincide cu planul median al ocupantului. Pentru celelalte scaune, planul median al ocupantului este specificat de către constructor;
 2.9.
 „sistem de referință tridimensional” înseamnă un sistem astfel cum este descris în apendicele 2 la prezenta anexă;
 2.10.
 „puncte de reper” reprezintă repere fizice (găuri, suprafețe, semne sau crestături) pe caroseria vehiculului, astfel cum sunt definite de către constructor;
 2.11.
 „asieta vehiculului” înseamnă poziția vehiculului definită de coordonatele punctelor de reper în sistemul de referință tridimensional.
 3. CERINȚE
 3.1. Prezentarea datelor
 Pentru fiecare poziție de ședere pentru care sunt solicitate date de referință pentru a demonstra conformitatea cu dispozițiile prezentului regulament, trebuie prezentate toate sau o selecție corespunzătoare a următoarelor date, în forma indicată în apendicele 3 la prezenta anexă:
 3.1.1.
 coordonatele punctului „R” în raport cu sistemul de referință tridimensional;
 3.1.2.
 unghiul prevăzut al trunchiului;
 3.1.3.
 toate indicațiile necesare reglării scaunului (dacă este reglabil) până la poziția de măsurare stabilită la punctul 4.3 de mai jos.
 3.2. Relația dintre datele măsurătorilor și specificațiile proiectate
 3.2.1.
 Coordonatele punctului „H” și valoarea reală a unghiului trunchiului obținute prin procedura stabilită la punctul 4 de mai jos se compară cu coordonatele punctului „R”, respectiv cu unghiul prevăzut al trunchiului indicat de constructorul vehiculului.
 3.2.2.
 Pozițiile relative ale punctelor „R” și „H” și relația dintre unghiul prevăzut al trunchiului și unghiul real al trunchiului trebuie considerate satisfăcătoare pentru poziția de ședere în cauză dacă punctul „H”, astfel cum este definit prin coordonatele sale, se situează în interiorul unui pătrat cu latura de 50 mm cu laturi orizontale și verticale ale căror diagonale se intersectează în punctul „R” și dacă unghiul real al trunchiului diferă cu cel mult 5° de unghiul prevăzut al trunchiului.
 3.2.3.
 Dacă sunt întrunite aceste condiții, punctul „R” și unghiul prevăzut al trunchiului se folosesc pentru a demonstra conformitatea cu dispozițiile prezentului regulament.
 3.2.4.
 Dacă punctul „H” sau unghiul real al trunchiului nu îndeplinesc cerințele de la punctul 3.2.2 de mai sus, punctul „H” și unghiul real al trunchiului se măsoară de încă două ori (în total de trei ori). Dacă rezultatele a două dintre aceste trei operații îndeplinesc cerințele, se aplică dispozițiile de la punctul 3.2.3 de mai sus.
 3.2.5.
 Dacă rezultatele a cel puțin două dintre cele trei operații descrise la punctul 3.2.4 de mai sus nu îndeplinesc cerințele de la punctul 3.2.2 de mai sus sau dacă nu pot fi verificate deoarece constructorul nu a pus la dispoziție informații referitoare la poziția punctului „R” sau la unghiul prevăzut al trunchiului, centrul de greutate al celor trei puncte măsurate sau media celor trei unghiuri măsurate se folosesc și se consideră ca fiind aplicabile în toate cazurile în care punctul „R” sau unghiul prevăzut al trunchiului sunt menționate în prezentul regulament.
 4. PROCEDURĂ DE DETERMINARE A PUNCTULUI „H” ȘI A UNGHIULUI REAL
 4.1.
 Vehiculul trebuie să fie aclimatizat în prealabil la o temperatură de 20 °C ± 10 °C, la latitudinea constructorului, pentru a se asigura că materialul din care este construit scaunul ajunge temperatura camerei. Dacă scaunul nu a fost utilizat niciodată, atunci o persoană sau un dispozitiv de 70-80 kg se va așeza de două ori timp de câte un minut pentru a îndoi tapițeria și spatele scaunului. La cererea constructorului, nici unul dintre ansamblurile scaunului nu se încarcă pentru o perioadă de minim 30 de minute înainte de instalarea manechinului 3 DH.
 4.2.
 Vehiculul trebuie să aibă asieta definită în conformitate cu punctul 2.11 de mai sus.
 4.3.
 Dacă este reglabil, scaunul trebuie fixat mai întâi în cea mai retrasă poziție normală de conducere sau de utilizare, conform indicațiilor constructorului vehiculului, luând în considerare doar reglarea longitudinală a scaunului, excluzând cursa scaunului utilizată în alte scopuri decât pozițiile normale pentru conducere sau utilizare. Dacă există alte moduri de reglare a scaunelor (vertical, unghiular, reglajul spătarului etc.), acestea se reglează în poziția specificată de către constructorul vehiculului. Pentru scaunele cu suspensie, poziția verticală trebuie să fie fixată rigid corespunzător poziției normale de conducere specificate de constructor.
 4.4.
 Zona poziției de ședere cu care intră în contact manechinul 3 DH trebuie acoperită cu o țesătură de muselină de mărime suficientă și cu textura corespunzătoare, descrisă drept țesătură cu legătură pânză având 18,9 fire pe cm2 și cântărind 0,228 kg/m2 sau drept material tricotat sau nețesut cu caracteristici echivalente. În cazul în care încercarea este efectuată în afara vehiculului, baza pe care este amplasat scaunul trebuie să aibă aceleași caracteristici esențiale (2) ca și podeaua vehiculului în care se folosește scaunul.
 4.5.
 Ansamblul scaun și spate al manechinului 3 DH trebuie plasat în așa fel încât planul median al ocupantului (PMO) să coincidă cu planul median al manechinului 3 DH. La solicitarea constructorului, manechinul 3 DH poate fi deplasat spre interior față de PMO dacă manechinul 3 DH este situat atât de mult în afară încât marginea scaunului nu permite echilibrarea manechinului 3 DH.
 4.6.
 Se atașează ansamblurile labelor picioarelor și ale elementelor inferioare ale piciorului la ansamblul de șezut al manechinului, fie în mod individual, fie folosind bara T și ansamblul elementelor inferioare ale piciorului. Linia care trece prin punctele de observare a punctului „H” este paralelă cu solul și perpendiculară pe planul median longitudinal al scaunului.
 4.7.
 Poziția tălpilor și picioarelor manechinului 3 DH se reglează după cum urmează:
 4.7.1.
 Scaunul șoferului și cel al pasagerului din față de la margine:
 4.7.1.1.
 Atât ansamblul labelor picioarelor, cât și cel al picioarelor trebuie deplasate în față astfel încât labele picioarelor să aibă o poziție naturală pe podea, dacă este necesar, între pedale. Dacă este posibil, talpa stângă trebuie așezată la aproximativ aceeași distanță de partea stângă a planului median al manechinului 3 DH, la fel cum este așezată talpa dreaptă de partea dreaptă a manechinului. Nivela care indică orientarea transversală a manechinului 3 DH se aduce la orizontală prin reglarea suportului scaunului, dacă este necesar, sau prin reglarea ansamblurilor labelor și picioarelor spre înapoi. Linia care trece prin punctele de observare a punctului „H” se menține perpendiculară pe planul median longitudinal al scaunului.
 4.7.1.2.
 Dacă piciorul stâng nu poate fi ținut paralel cu piciorul drept și laba piciorului stâng nu poate fi susținută de structură, se mișcă laba piciorului stâng până când este susținută. Trebuie menținută alinierea punctelor de observare.
 4.7.2.
 Scaunele din spate de la margine:
 În cazul scaunelor din spate sau al celor auxiliare, picioarele sunt așezate conform specificațiilor constructorului. Dacă labele picioarelor se sprijină pe părți ale podelei situate la niveluri diferite, laba piciorului care intră prima în contact cu scaunul din față servește ca referință, iar cealaltă trebuie așezată astfel încât nivela care determină orientarea transversală a scaunului să se situeze pe orizontală.
 4.7.3.
 Alte scaune:
 Trebuie urmată procedura generală menționată la punctul 4.7.1 de mai sus, cu excepția faptului că labele picioarelor trebuie așezate conform specificațiilor constructorului vehiculului.
 4.8.
 Se aplică greutățile piciorului inferior și ale coapsei și se echilibrează manechinul 3 DH.
 4.9.
 Se înclină înainte suportul pentru spate până la opritorul din față și, cu ajutorul barei T, se îndepărtează de spătar manechinul 3 DH. Se repoziționează pe scaun manechinul 3 DH cu ajutorul uneia dintre următoarele metode:
 4.9.1.
 Dacă manechinul 3 DH tinde să alunece înapoi, se folosește următoarea procedură. Se permite manechinului 3 DH să alunece înapoi până când nu mai este necesară aplicarea asupra barei T a unei forțe orizontale îndreptate înainte pentru a împiedica mișcarea, respectiv până când componenta de șezut intră în contact cu spătarul scaunului. Dacă este necesar, se repoziționează elementul inferior al piciorului.
 4.9.2.
 Dacă manechinul 3 DH nu tinde să alunece înapoi, se folosește următoarea procedură. Se împinge înapoi manechinul 3 DH prin aplicarea asupra barei T a unei forțe orizontale îndreptate înapoi până când componenta de șezut intră în contact cu spătarul scaunului (a se vedea figura 2 din apendicele 1 la prezenta anexă).
 4.10.
 Se aplică o forță de 100 ± 10 N asupra ansamblului suportului și spatelui manechinului 3 DH la intersecția cvadrantului unghiului șoldului cu carcasa barei T. Direcția de aplicare a forței trebuie menținută de-a lungul unei linii care trece prin intersecția menționată anterior și un punct situat chiar deasupra locașului barei de coapsă (a se vedea figura 2 din apendicele 1 la prezenta anexă). Apoi se reașează cu atenție componenta de spate pe spătarul scaunului. Pe întreaga durată a acestei proceduri trebuie să se lucreze cu atenție pentru a împiedica alunecarea înainte a manechinului 3 DH.
 4.11.
 Se pun greutățile feselor dreaptă și stângă și apoi alternativ cele opt greutăți ale trunchiului. Se menține echilibrul manechinului 3 DH.
 4.12.
 Se înclină componenta de spate în față pentru a elibera presiunea asupra spătarului scaunului. Manechinul 3 DH se balansează lateral pe un arc de cerc de 10° (5° pentru fiecare parte a planului central vertical) în trei cicluri complete pentru a elibera orice frecare acumulată între manechinul 3 DH și scaun.
 În timpul acțiunii de balansare, bara T a manechinului 3 DH poate avea tendința să se deplaseze față de alinierea orizontală și verticală specificate. Prin urmare, bara T trebuie reținută prin aplicarea unei sarcini laterale corespunzătoare în timpul mișcărilor de balansare. Reținerea barei T și balansarea manechinului 3 DH trebuie făcute cu atenție pentru a evita aplicarea unor încărcări necorespunzătoare pe direcție verticală sau înainte și înapoi.
 Labele picioarelor manechinului 3 DH nu trebuie legate sau ținute pe parcursul acestei etape. Dacă acestea își schimbă poziția, ar trebui lăsate pentru moment în acea poziție.
 Se readuce cu atenție suportul pentru spate la spătarul scaunului și se verifică faptul că cele două nivele indică poziția zero. Dacă labele picioarelor și-au schimbat poziția în timpul operației de balansare a manechinului 3 DH, acestea trebuie repoziționate după cum urmează:
 Alternativ, se ridică de la podea, cât mai puțin posibil, fiecare labă a piciorului, până când acestea nu se mai mișcă. În timpul acestei operațiuni, labele picioarelor se pot roti în mod liber și nu se aplică forțe spre înainte sau lateral. Atunci când fiecare labă a piciorului este reașezată în poziție, călcâiul trebuie să fie în contact cu structura desemnată în acest scop.
 Se verifică nivela laterală cu bulă de aer pentru poziția zero; dacă este necesar se aplică o presiune laterală la partea de sus a suportului pentru spate, suficientă pentru a echilibra suportul pentru scaun al manechinului 3 DH.
 4.13.
 În timp ce bara T este ținută fixă pentru a împiedica alunecarea spre înainte a manechinului 3 DH pe tapițeria scaunului, se procedează după cum urmează:
 (a)
 se readuce suportul pentru spate la spătarul scaunului,
 (b)
 alternativ, se aplică și se înlătură o sarcină orizontală orientată înapoi, care nu depășește 25 N, asupra barei unghiului spatelui la o înălțime aproximativ corespunzătoare centrului greutăților trunchiului până când cvadrantul unghiului șoldului indică obținerea unei poziții stabile după încetarea aplicării sarcinii. Se procedează cu atenție pentru a evita aplicarea unor forțe exterioare orientate în jos sau lateral asupra manechinului 3 DH. Dacă este necesară o nouă echilibrare a manechinului 3 DH, se rotește suportul pentru spate spre înainte, se reechilibrează și se repetă procedura de la punctul 4.12.
 4.14.
 Se efectuează toate măsurătorile:
 4.14.1.
 Coordonatele punctului H se măsoară în raport cu sistemul tridimensional de referință.
 4.14.2.
 Unghiul real al trunchiului se citește pe cvadrantul unghiului spatelui de pe manechinul 3 DH cu sonda în poziția maximă spre înapoi.
 4.15.
 Dacă se dorește o reinstalare a manechinului 3 DH, ansamblul scaunului nu trebuie să fie supus niciunei sarcini pentru cel puțin 30 de minute înainte de reinstalare. Manechinul 3 DH nu trebuie lăsat încărcat pe ansamblul scaunului mai mult decât timpul necesar efectuării verificării.
 4.16.
 Dacă scaunele de pe același rând pot fi considerate similare (banchete, scaune identice etc.), se determină doar un punct „H” și un „unghi real al trunchiului” pentru fiecare rând de scaune, manechinul 3 DH descris în apendicele 1 la prezenta anexă fiind așezat într-un loc considerat reprezentativ pentru rândul respectiv. Acest loc este:
 4.16.1.
 în cazul rândului din față, scaunul conducătorului auto,
 4.16.2.
 în cazul rândului sau rândurilor din spate, un scaun de la margine.
 (1) În orice poziție de ședere, alta decât cea din locurile din față, în care punctul „H” nu poate fi determinat folosind manechinul tridimensional pentru determinarea punctului „H” sau alte proceduri, punctul „R” indicat de constructor poate fi luat drept referință de către autoritățile competente, dacă acestea consideră necesar.
 (2) Unghiul de înclinație, diferența de înălțime cu montarea pe soclu, textura suprafeței etc.
 APENDICELE 1
 Descrierea dispozitivului tridimensional pentru determinarea punctului „H”
 (1)
 (dispozitivul 3-D H)
 1. COMPONENTE DE SPATE ȘI DE ȘEZUT
 Componentele de spate și de șezut sunt construite din plastic armat și metal; ele imită trunchiul și coapsa umană și sunt articulate mecanic în punctul „H”. Pentru măsurarea unghiului real al trunchiului, pe sonda articulată în punctul „H” se montează un cvadrant. O tijă reglabilă a coapsei, atașată la suportul de șezut, stabilește linia mediană a coapsei și servește drept linie de referință pentru cvadrantul unghiului șoldului.
 2. ELEMENTELE CORPULUI ȘI ALE PICIOARELOR
 Segmentele părților inferioare ale picioarelor sunt conectate la ansamblul suportului pentru șezut prin capetele barei T care intră în contact cu genunchii și care sunt extensii laterale ale barei ajustabile corespunzătoare coapselor. În segmentele părților inferioare ale picioarelor se încorporează cvadranți pentru măsurarea unghiurilor genunchilor. Ansamblurile pantofilor și labelor picioarelor sunt calibrate pentru măsurarea unghiului labelor picioarelor. Două nivele cu bulă de aer orientează dispozitivul în spațiu. Greutățile corpului sunt plasate în centrele de greutate corespunzătoare pentru a obține o presiune asupra scaunului echivalentă cu cea produsă de un bărbat de 76 kg. Este necesar să se verifice ca toate articulațiile manechinului 3-D H să se miște liber și fără fricțiuni semnificative.
 Figura 1
 Denumirea componentelor manechinului 3-D H
 Figura 2
 Dimensiunile elementelor manechinului 3-D H și distribuția greutății
 (1) Pentru detalii legate de construcția dispozitivului 3-D H, a se vedea Society of Automobile Engineers (SAE), 400 Commonwealth Drive, Warrendale, Pennsylvania 15096, United States of America.
 Dispozitivul corespunde celui descris în standardul ISO 6549-1980
 APENDICELE 2
 SISTEMUL DE REFERINȚĂ TRIDIMENSIONAL
 1.
 Sistemul de referință tridimensional este definit de trei planuri ortogonale stabilite de producătorul vehiculului (a se vedea figura) (1).
 2.
 Asieta vehiculului este stabilită prin așezarea vehiculului pe suprafața de susținere, astfel încât coordonatele punctelor de reper să corespundă valorilor indicate de constructor.
 3.
 Coordonatele punctelor „R” și „H” sunt stabilite în raport cu punctele de reper definite de constructorul vehiculului.
 Figură
 Sistemul de referință tridimensional
 (1) Sistemul de referință corespunde Standardului ISO 4130 -1978
 APENDICELE 3
 DATE DE REFERINȚĂ PRIVIND POZIȚIILE DE ȘEDERE
 1. CODIFICAREA DATELOR DE REFERINȚĂ
 Datele de referință sunt enumerate consecutiv pentru fiecare poziție de ședere. Pozițiile de ședere sunt identificate printr-un cod format din două caractere. Primul caracter este o cifră arabă și desemnează rândul de scaune, numărând din fața spre spatele vehiculului. Al doilea caracter este o majusculă care desemnează poziția într-un rând, privind în sensul deplasării înainte a vehiculului; se folosesc următoarele litere:
 L = stânga,
 C = centru,
 R = dreapta.
 2. DESCRIEREA ASIETEI VEHICULULUI
 2.1. Coordonatele punctelor de reper
 X ...
 Y ...
 Z ...
 3. LISTA DATELOR DE REFERINȚĂ
 3.1. Poziție de ședere: ...
 3.1.1. Coordonatele punctului R:
 X ...
 Y ...
 Z ...
 3.1.2. Unghiul prevăzut al trunchiului: ...
 3.1.3. Specificații pentru reglarea scaunului (1)
 orizontal: ...
 vertical: ...
 unghiular: ...
 unghiul trunchiului: ...
 Notă:
 Datele de referință pentru alte poziții se enumeră ca punctele 3.2, 3.3 etc.
 (1) A se tăia mențiunea necorespunzătoare.
 ANEXA 20
 VERIFICAREA CONFORMITĂȚII PRODUCȚIEI
 1. DEFINIȚII
 În sensul prezentei anexe:
 1.1.
 „tip de produs” înseamnă toate geamurile din sticlă având aceleași caracteristici principale.
 1.2.
 „categorie de grosime” înseamnă toate geamurile din sticlă ale căror componente au o grosime care se încadrează în limitele toleranțelor acceptate;
 1.3.
 „unitate de producție” înseamnă toate instalațiile de fabricație existente în același loc pentru producerea unuia sau mai multor tipuri de geamuri; poate include mai multe linii de producție;
 1.4.
 „schimb” înseamnă o perioadă de producție realizată de aceeași linie de producție pe durata orelor de muncă zilnice.
 1.5.
 „durată de producție” înseamnă o perioadă continuă de fabricație a aceluiași tip de produs, în același schimb;
 1.6.
 „bucăți” înseamnă numărul geamurilor din sticlă de același tip fabricate de același schimb;
 1.7.
 „Pd” înseamnă numărul geamurilor din sticlă de același tip fabricat pe durata de producție.
 2. ÎNCERCĂRI
 Geamurile din sticlă se supun următoarelor încercări:
 2.1. Parbrize din sticlă securizată monostrat
 2.1.1.
 Încercarea de fragmentare, în conformitate cu cerințele de la punctul 2 din anexa 4.
 2.1.2.
 Măsurarea factorului de transmisie a luminii, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1. din anexa 3.
 2.1.3.
 Încercarea de distorsiune optică, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.2. din anexa 3.
 2.1.4.
 Încercarea de separare a imaginii secundare, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.3. din anexa 3.
 2.2. Geamuri din sticlă uniform securizată monostrat
 2.2.1.
 Încercarea de fragmentare, în conformitate cu cerințele de la punctul 2 din anexa 5.
 2.2.2.
 Măsurarea factorului de transmisie a luminii, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1 din anexa 3.
 2.2.3.
 În cazul geamurilor din sticlă folosite ca parbrize:
 2.2.3.1.
 încercarea de distorsiune optică, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.2 din anexa 3.
 2.2.3.2.
 încercarea de separare a imaginii secundare, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.3. din anexa 3.
 2.3. Parbrizele din sticlă securizată multistrat obișnuită și parbrizele cu acoperire din plastic multistrat
 2.3.1.
 Încercarea la impactul cu capul, în conformitate cu cerințele de la punctul 3 din anexa 6.
 2.3.2.
 Încercarea cu bila de 2 260 g, în conformitate cu cerințele de la punctul 4.2 din anexa 6 și de la punctul 2.2. din anexa 3.
 2.3.3.
 Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate, în conformitate cu cerințele de la punctul 5 din anexa 3.
 2.3.4.
 Măsurarea factorului de transmisie a luminii, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1 din anexa 3.
 2.3.5.
 Încercarea de distorsiune optică, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.2 din anexa 3.
 2.3.6.
 Încercarea de separare a imaginii secundare, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.3. din anexa 3.
 2.3.7.
 Numai în cazul parbrizelor cu acoperire din plastic multistrat:
 2.3.7.1.
 încercarea de rezistență la abraziune, în conformitate cu cerințele de la punctul 2.1 din anexa 9.
 2.3.7.2.
 încercarea de rezistență la umiditate, în conformitate cu cerințele de la punctul 3 din anexa 9.
 2.3.7.3.
 încercarea de rezistență la agenți chimici, în conformitate cu cerințele de la punctul 11.2.1. din anexa 3.
 2.4. Geamuri din sticlă securizată multistrat obișnuită și geamuri din sticlă securizată cu acoperire din plastic multistrat, altele decât parbrizele
 2.4.1.
 Încercarea cu bila de 227 g, în conformitate cu cerințele de la punctul 4 din anexa 7.
 2.4.2.
 Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate, în conformitate cu cerințele de la punctul 5 din anexa 3.
 2.4.3.
 Măsurarea factorului de transmisie a luminii, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1 din anexa 3.
 2.4.4.
 Numai în cazul geamurilor cu acoperire din plastic multistrat:
 2.4.4.1.
 încercarea de rezistență la abraziune, în conformitate cu cerințele de la punctul 2.1 din anexa 9.
 2.4.4.2.
 încercarea de rezistență la umiditate, în conformitate cu cerințele de la punctul 3 din anexa 9.
 2.4.4.3.
 încercarea de rezistență la agenți chimici, în conformitate cu cerințele de la punctul 11.2.1. din anexa 3.
 2.4.5.
 Dispozițiile de mai sus se consideră îndeplinite dacă încercările menționate se efectuează pe un parbriz cu aceeași compoziție.
 2.5. Parbrize din sticlă securizată multistrat tratată
 2.5.1.
 În plus față de încercările descrise la punctul 2.3, se efectuează o încercare de fragmentare, în conformitate cu cerințele de la punctul 4 din anexa 8.
 2.6. Geamuri cu acoperire din plastic
 În plus față de încercările descrise în diferitele secțiuni din prezenta anexă, se efectuează următoarele încercări:
 2.6.1.
 încercarea de rezistență la abraziune, în conformitate cu cerințele de la punctul 2.1 din anexa 9.
 2.6.2.
 încercarea de rezistență la umiditate, în conformitate cu cerințele de la punctul 3 din anexa 9.
 2.6.3.
 încercarea de rezistență la agenți chimici, în conformitate cu cerințele de la punctul 11.2.1. din anexa 3.
 2.7. Unități cu vitraj dublu
 2.7.1.
 Încercările care trebuie efectuate sunt cele specificate în prezenta anexă pentru fiecare geam din sticlă care compune unitatea cu vitraj dublu, respectând aceeași frecvență și aceleași cerințe.
 2.7.2.
 În cazul unităților cu vitraj dublu, măsurarea factorului de transmisie a luminii se efectuează în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1. din anexa 3.
 2.8. Geamuri din plastic rigid, altele decât parbrizele
 2.8.1.
 Încercarea cu bila de 227 g, în conformitate cu cerințele de la punctul 5 din anexa 14.
 2.8.2.
 Măsurarea factorului de transmisie a luminii, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1. din anexa 3.
 2.8.3.
 Încercarea de rezistență la abraziune, în conformitate cu cerințele de la punctul 6.1. din anexa 14.
 2.8.4.
 Încercarea de tăiere încrucișată, în conformitate cu cerințele de la punctul 6.3. din anexa 14.
 NB: Încercarea de la punctul 2.8.2. de mai sus se efectuează doar dacă geamul urmează a fi utilizat într-un loc necesar pentru vizibilitatea la condus.
 Încercarea de la punctul 2.8.4. de mai sus se efectuează pe eșantioane care nu au fost supuse încercării prevăzute la punctul 6.2. din anexa 14.
 2.8.5.
 Încercarea de rezistență la agenți chimici, în conformitate cu cerințele de la punctul 11 din anexa 3.
 2.9. Geamuri din plastic flexibil, altele decât parbrizele
 2.9.1.
 Încercarea cu bila de 227 g, în conformitate cu cerințele de la punctul 4 din anexa 15.
 2.9.2.
 Măsurarea factorului de transmisie a luminii, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1. din anexa 3.
 NB: Încercarea de la punctul 2.9.2. de mai sus se efectuează doar dacă geamul urmează a fi utilizat într-un loc necesar pentru vizibilitatea la condus.
 2.9.3.
 Încercarea de rezistență la agenți chimici, în conformitate cu cerințele de la punctul 11.2.1 din anexa 3.
 2.10. Unități cu vitraj dublu din plastic rigid
 2.10.1.
 Încercarea cu bila de 227 g, în conformitate cu cerințele de la punctul 5, anexa 16.
 2.10.2.
 Măsurarea factorului de transmisie a luminii, în conformitate cu cerințele de la punctul 9.1. din anexa 3.
 NB: Încercarea de la punctul 2.10.2. de mai sus se efectuează doar dacă geamul urmează a fi utilizat într-un loc necesar pentru vizibilitatea la condus.
 2.10.3.
 Încercarea de rezistență la agenți chimici, în conformitate cu cerințele de la punctul 11 din anexa 3.
 3. FRECVENȚA ȘI REZULTATELE ÎNCERCĂRILOR
 3.1. Încercarea de fragmentare
 3.1.1. Încercări
 3.1.1.1.
 La începutul producției fiecărui nou tip de geam de sticlă, se efectuează o primă serie de încercări constând într-o spargere la fiecare punct de impact specificat de prezentul regulament, pentru determinarea celui mai sever punct de spargere. Rezultatul încercărilor se înregistrează.
 Cu toate acestea, pentru parbrizele din sticlă securizată monostrat, această primă serie de încercări se efectuează numai dacă producția anuală a acestui tip de geam din sticlă depășește 200 de bucăți.
 3.1.1.2.
 Pe parcursul duratei de producție, se efectuează încercări de verificare, folosind punctul de spargere determinat în conformitate cu punctul 3.1.1.1.
 3.1.1.3.
 Încercarea de verificare se efectuează la începutul fiecărei durate de producție sau după o schimbare a culorii.
 3.1.1.4.
 Pe parcursul duratei de producție, încercările de verificare se efectuează cu următoarea frecvență minimă:
 Parbrize din sticlă securizată monostrat
 Parbrize din sticlă securizată monostrat, altele decât parbrizele
 Parbrize din sticlă securizată multistrat tratată
 Bucăți ≤ 200: o spargere pe durata de producție
 Producție ≤ 500: unul pe schimb
 0,1 % pe tip
 Bucăți > 200: o spargere la fiecare 4 ore de producție
 Producție > 500: două pe schimb
 3.1.1.5.
 Se efectuează o încercare de verificare la sfârșitul duratei de producție pe unul dintre ultimele geamuri fabricate.
 3.1.1.6.
 Pentru o producție < 20 bucăți, este necesară numai o singură încercare de fragmentare.
 3.1.2. Rezultate
 Toate rezultatele se documentează, inclusiv cele care nu presupun înregistrări permanente ale modelului de fragmentare.
 În plus, se va efectua o încercare cu înregistrare permanentă a modelului de fragmentare o dată pe schimb, exceptând cazul Pd ≤ 500 bucăți. În acest ultim caz, se efectuează o singură încercare cu înregistrare permanentă a modelului de fragmentare pe durata de producție.
 3.2. Încercarea la impactul cu capul
 3.2.1. Încercări
 Încercarea se efectuează pe eșantioane reprezentând cel puțin 0,5 % din producția zilnică de parbrize din sticlă securizată multistrat a unei singure linii de producție. Sunt încercate cel mult 15 parbrize pe zi.
 Alegerea eșantioanelor trebuie să fie reprezentativă pentru producția diferitelor tipuri de parbrize.
 Cu acordul serviciului administrativ, aceste încercări pot fi înlocuite cu încercarea la impactul cu bila de 2 260 g (a se vedea punctul 3.3 de mai jos). Comportamentul la încercarea la impactul cu capul se verifică pe cel puțin 2 eșantioane pentru fiecare categorie de grosime, pe an.
 3.2.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 3.3. Încercarea la impactul cu bila de 2 260 g
 3.3.1. Încercări
 Frecvența minimă de verificare constă într-o încercare completă pe lună, pentru fiecare categorie de grosime.
 3.3.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 3.4. Încercarea la impactul cu bila de 227 g
 3.4.1. Încercări
 Piesele de încercare trebuie tăiate din eșantioane. Cu toate acestea, din motive practice, încercările pot fi efectuate pe produse finite sau pe părți ale acestora.
 Verificarea se realizează pe un grup de eșantioane reprezentând cel puțin 0,5 % din producția unui singur schimb, pe un număr maxim de 10 eșantioane pe zi.
 3.4.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 3.5. Încercarea de rezistență la temperaturi ridicate
 3.5.1. Încercări
 Piesele de încercare trebuie tăiate din eșantioane. Cu toate acestea, din motive practice, încercările pot fi efectuate pe produse finite sau pe părți ale acestora. Acestea sunt selectate astfel încât toate straturile intermediare să fie supuse încercărilor proporțional cu gradul lor de utilizare.
 Verificarea se efectuează pe cel puțin trei eșantioane din producția zilnică din fiecare culoare a stratului intermediar.
 3.5.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 3.6. Transmisia luminii
 3.6.1. Încercări
 Sunt supuse încercărilor eșantioane reprezentative ale produselor colorate finite.
 Verificarea se face cel puțin la începutul fiecărei durate de producție, dacă există schimbări ale caracteristicilor geamurilor din sticlă care afectează rezultatele încercării.
 Sunt exceptate de la această încercare parbrizele și geamurile din sticlă având un factor de transmisie normală a luminii de minimum 75 % măsurat în momentul omologării, altele decât parbrizele, precum și geamurile din sticlă din categoria V (a se vedea punctul 5.5.2 din prezentul regulament).
 Alternativ, furnizorul geamurilor din sticlă securizată monostrat poate elibera un certificat de conformitate cu cerințele de mai sus.
 3.6.2. Rezultate
 Valoarea factorului de transmisie normală a luminii se înregistrează. De asemenea, pentru parbrizele prevăzute cu suprafețe opacizante, se verifică, în conformitate cu desenele menționate la punctul 3.2.1.2.2.4 din prezentul regulament, dacă aceste suprafețe se află în afara zonei de încercare B sau în afara zonei I, în funcție de categoria de vehicul căreia îi este destinat parbrizul. Orice suprafață opacizantă trebuie să respecte dispozițiile prevăzute la anexa 18.
 3.7. Distorsiunea optică și separarea imaginii secundare
 3.7.1. Încercări
 Fiecare parbriz este inspectat pentru a se observa defectele de aspect. În plus, folosind metodele specificate în prezentul regulament sau orice altă metodă care ar conduce la rezultate similare, se efectuează măsurători în diversele zone de vizibilitate, cu următoarea frecvență minimă:
 oricare dintre metode, dacă numărul de bucăți este ≤ 200, un singur eșantion pe schimb
 sau, dacă Pd > 200, două eșantioane pe schimb
 sau 1 % din producția totală, eșantioanele selectate fiind reprezentative pentru întreaga producție.
 3.7.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 3.8. Încercarea de rezistență la abraziune
 3.8.1. Încercări
 Se supun acestei încercări numai geamurile din plastic, geamurile cu acoperire din plastic și cele cu acoperire din plastic multistrat. Se realizează cel puțin o încercare pe lună pentru fiecare tip de material plastic și de material plastic folosit pentru acoperire.
 3.8.2. Rezultate
 Măsurarea difuziunii luminii trebuie să fie înregistrată.
 3.9. Rezistența la umiditate
 3.9.1. Încercări
 Se supun acestei încercări numai geamurile cu acoperire din plastic și cele cu acoperire din plastic multistrat. Se realizează cel puțin o încercare pe lună pentru fiecare tip de material plastic și de material plastic folosit pentru acoperire.
 3.9.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 3.10. Încercarea de rezistență la agenți chimici
 3.10.1. Încercări
 Se supun acestei încercări numai geamurile din plastic, geamurile cu acoperire din plastic și cele cu acoperire din plastic multistrat. Se realizează cel puțin o încercare pe lună pentru fiecare tip de material plastic și de material plastic folosit pentru acoperire.
 3.10.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 3.11. Încercarea de tăiere încrucișată
 3.11.1. Încercări
 Se supun acestei încercări numai geamurile din plastic rigid cu strat rezistent la abraziune. Se realizează cel puțin o încercare pe săptămână pentru fiecare tip de material plastic și stratul protector al acestuia, pe eșantioane care nu au fost supuse încercării de rezistență la intemperii simulate (anexa 14, punctul 6.2).
 La fiecare 3 luni se realizează o încercare pe eșantioane care au fost supuse în prealabil la intemperii.
 3.11.2. Rezultate
 Toate rezultatele trebuie să fie înregistrate.
 ANEXA 21
 Dispoziții privind instalarea pe vehicule a geamurilor securizate
 1. DOMENIUL DE APLICARE
 Prezenta anexă stabilește dispoziții privind instalarea geamurilor securizate pe vehicule de categoriile M, N și O (1), în scopul de a asigura un nivel înalt de siguranță pentru pasageri, în special pentru a oferi conducătorului auto un grad înalt de vizibilitate în orice condiții de trafic, atât pe direcția înainte, cât și în spate și laterale.
 Prezenta anexă nu se aplică vehiculelor blindate, astfel cum sunt definite la punctul 2.3 de mai jos.
 2. DEFINIȚII
 În sensul prezentei anexe:
 2.1.
 „vehicul” înseamnă orice autovehicul și remorca sa, destinat utilizării rutiere, având cel puțin patru roți și o viteză maximă proiectată de peste 25 km/h, cu excepția vehiculelor care circulă pe șine și a tuturor echipamentelor mobile;
 2.2.
 „categorie de vehicule” înseamnă un grup de vehicule încadrate într-o categorie relevantă de clasificare, astfel cum a fost adoptată în anexa 7 la Rezoluția consolidată privind construcția vehiculelor (R.E.3) (1);
 2.3.
 „vehiculul cu destinație specială”, „rulota cu motor”, „vehiculul blindat”, „ambulanța”, „mașinile funerare”, „vehiculele decapotabile” sunt definite individual în anexa 7 la Rezoluția consolidată privind construcția vehiculelor (R.E.3) (1).
 2.4.
 „vehiculul cu etaj” este definit la punctul 2.1.2. al Regulamentului nr. 107.
 3. DISPOZIȚII GENERALE APLICABILE VEHICULELOR DIN CATEGORIILE M, N ȘI O
 3.1.
 Geamurile securizate se instalează în așa fel încât, în pofida solicitărilor la care este supus vehiculul în condiții normale de circulație, acestea să rămână fixate și să continue să asigure vizibilitatea și siguranța ocupanților vehiculului.
 3.2.
 Geamurile securizate poartă marca adecvată de omologare de tip pentru componente, astfel cum a fost specificată la punctul 5.4. al prezentului regulament, urmată, atunci când este necesar, de unul dintre simbolurile suplimentare prevăzute la punctul 5.5.
 4. DISPOZIȚII SPECIFICE APLICABILE VEHICULELOR DIN CATEGORIILE M ȘI N (1)
 4.1. Parbrize
 4.1.1.
 Factorul de transmisie a luminii nu trebuie să fie mai mic de 70 %.
 4.1.2.
 Parbrizul trebuie să dețină omologare de tip pentru vehiculului căruia îi este destinat.
 4.1.3.
 Parbrizul trebuie să fie corect instalat față de punctul R al vehiculului.
 4.1.4.
 Vehiculele având o viteză constructivă maximă de peste 40 km/h pot să nu fie dotate cu parbriz securizat.
 4.2. Geamuri securizate, altele decât parbrizele și geamurile despărțitoare
 4.2.1. Geamuri securizate necesare pentru câmpul frontal de vizibilitate al conducătorului auto
 4.2.1.1.
 Geamul securizat care asigură câmpul frontal de vizibilitate al conducătorului auto, astfel cum a fost definit la punctul 2.18.1. din prezentul regulament, trebuie să aibă un factor de transmisie normală a luminii de cel puțin 70 %.
 4.2.1.2.
 Geamurile securizate cu acoperire din plastic multistrat se marchează cu un simbol suplimentar /B/L, astfel cum a fost descris la punctele 5.5.5 și 5.5.7 din prezentul regulament.
 4.2.2. Geamuri securizate necesare pentru câmpul vizual posterior al conducătorului auto
 4.2.2.1.
 Geamurile securizate descrise la punctul 2.18.2 din prezentul regulament trebuie să aibă un factor de transmisie a luminii de cel puțin 70 %, dar această valoare poate fi inferioară atunci când sunt prevăzute constructiv două oglinzi retrovizoare laterale, doar dacă geamurile sunt marcate cu simbolul suplimentar V menționat la punctul 5.5.2 din prezentul regulament.
 4.2.2.2.
 Geamurile securizate cu acoperire din plastic multistrat se marchează cu un simbol suplimentar A/L sau B/L, în conformitate cu punctele 5.5.5 și 5.5.7 din prezentul regulament.
 La alegere, geamul posterior al acoperișului pliabil montat pe un vehicul decapotabil poate fi marcat cu simbolul suplimentar /B/M.
 Geamul posterior al acoperișului pliabil montat pe un vehicul decapotabil poate fi confecționat dintr-un geam din plastic flexibil.
 4.2.3. Alte geamuri securizate
 4.2.3.1.
 În cazul în care factorul de transmisie normală a luminii este mai mic de 70 %, geamurile securizate care nu se încadrează în definițiile de la punctele 2.18.1 și 2.18.2 din prezentul regulament se marchează cu simbolul suplimentar V menționat la punctul 5.5.2 al prezentului regulament.
 4.2.3.2.
 Geamurile securizate cu acoperire din plastic multistrat se marchează cu unul dintre simbolurile suplimentare descrise la punctele 5.5.5, 5.5.6 și 5.5.7 din prezentul regulament. Totuși, în cazul în care vehiculul este destinat transportului de pasageri, geamurile cu simbolurile suplimentare /C/L sau /C/M/ nu se montează în locurile în care există risc de impact cu capul.
 4.2.4. Excepții
 În cazul geamurilor securizate cu acoperire din plastic multistrat, dispozițiile privind rezistența la abraziune menționate la punctele 4.2.2.2 și 4.2.3.2 din prezenta anexă nu se aplică la vehiculele și geamurile enumerate mai jos:
 (a)
 ambulanțe;
 (b)
 vehicule funerare;
 (c)
 remorci, inclusiv rulote;
 (d)
 trape și geamuri amplasate pe plafonul unui vehicul;
 (e)
 toate geamurile aflate la etajul unui vehicul cu etaj;
 nu sunt necesare încercări de rezistență la abraziune sau marcarea cu simboluri indicând rezistența la abraziune.
 4.3. Cerințe speciale
 4.3.1.
 Toate geamurile frontale, altele decât parbrizele, trebuie să fie compuse dintr-un geam din sticlă securizată multistrat sau un geam din plastic marcate cu simbolul suplimentar /A, conform descrierii de la punctele 5.5.5 și 5.5.7 din prezentul regulament.
 4.3.2.
 Punctul 4.3.1 nu se aplică vehiculelor cu o viteză constructivă maximă mai mică de 40 km/h.
 (1) Astfel cum sunt definite în anexa 7 la Rezoluția consolidată privind construcția vehiculelor (R.E.3), (documentul TRANS/WP.29/78/Rev.1/Amend.2)