type: other

text:
SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942.1 | SvJT
 SAKRÄTT 1940—1942.1
 Besittning. NJA 1940 s. 447: Byggnadsmaterial, som inköpts av ägaren till en sportstugetomt, avlämnades av misstag å en annan person tillhörig sådan tomt och tillägnades av denne. Materialet ansågs icke ha kommit ur ägarens besittning. — Rättsfallet, som närmast har straffrättsligt innehåll, är även civilrättsligt av intresse såsom belysande för den uttänjning av besittningsbegreppet, som ofta försiggår i rättstillämpningen och som ock utan tvivel är av starka praktiska skäl påkallad. Av betydelse har väl i förevarande fall varit att, oavsett godsets befintlighet, detsamma icke för tillägnaren tedde sig som utom räckhåll för rätte ägaren, vilken visste var det skulle eftersökas. Jfr ERIK BERGENDALi SvJT 1936 s. 596 och 1940 s. 691, i EKEBERG-STRAHL-BECKMAN, Förmögenhetsbrotten, s. 138 f., VINDING KRUSE, Ejendomsretten, II, s. 636 f.
 Äganderättsförbehåll. NJA 1941 s. 711: Bilar, sålda på avbetalning med vanligt äganderättsförbehåll och icke till fullo betalade, ha vid mobilisering tagits i anspråk för kronans räkning, i ett fall enligt häst- och fordonsanskaffningslagen (I) och i ett annat fall enligt rekvisitionslagen (II). Fråga dels i det förra fallet huruvida inlösningsbeloppet, som icke utbetalats till köparen, kunde till förfång för säljaren utmätas för köparens gäld (jfr 1 § 1. 3 st. förstnämnda lag, där det heter, att vad i lagen stadgas om ägare av motorfordon skall vid avbetalningsköp hava avseende å innehavaren, ändå att äganderätten ännu icke å honom övergått) dels ock i det senare fallet, där ersättningen insatts å postgirokonto för köparen, huruvida bank, som av kontoinnehavaren fått på sig överlåten viss del av det å kontot innestående tillgodohavandet, kunde gentemot säljaren, vilken erhållit utmätning däri för sin fordran å ogulden köpeskilling, göra gällande rätt till det å banken överlåtna beloppet. — Beträffande rättsfallet under I. fann HD, att utmätning av inlösningsbeloppet icke lagligen kunnat ske till förfång för avbetalningssäljarens fordran. Trots den eljest förefintliga och synnerligen välgrundade motviljan mot att erkänna »surrogation» vid
 1 Artiklar behandlande sakrättslig rättspraxis åren 1931—1935 och 1936—1939 återfinnas i SvJT 1936 s. 508 resp. 1941 s. 461.
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942.1 401
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942. 401avbetalningsköp ansågs alltså äganderättsförbehållet vara verksamt icke blott beträffande godset utan även med hänsyn till en i ifrågavarande expropriationsliknande ordning erhållen likvid, som vid utmätningstillfället ännu icke uppburits av köparen. Analogin från expropriationsreglerna (jfr ock 54 § försäkringsavtalslagen, 194 § 2 st. konkurslagen m. fl. stadganden) kunde med skäl tillmätas större betydelse än nyss anmärkta bestämmelse i häst- och fordonsanskaffningslagen. — Vad angår fallet under II. konstaterade HD visserligen, att berörda postgiroinsättning innefattat betalning av bilen till köparen, samt att en viss för dylikt konto föreskriven spärr icke uteslutit behörighet för kontoinnehavaren att verkställa överlåtelse av den å kontot innestående likviden för bilen eller del därav. Men då det befanns utrett, att köparen på grund av avbetalningskontraktet varit pliktig att av den å kontot för honom insatta betalningen tillhandahålla säljaren hans tillgodohavande enligt kontraktet och köparen följaktligen saknat befogenhet att förfoga över de insatta medlen på sätt som skett genom överlåtelse till banken, samt banken av vissa skäl ansågs icke ha varit i god tro vid överlåtelsen, fastställdes den av avbetalningssäljaren utverkade utmätningen. Det låter som om meningen varit, att då de å kontot innestående medlen voro föremål för köparens dispositionsrätt, säljaren icke på grund av äganderättsförbehållet kunde direkt åberopa någon sakrätt, äganderätt, till desamma (jfr dogmen om att en sakrätt principiellt skall ha en bestämd sak till objekt); rättsgrunden för avbetalningssäljarens företräde vore fastmera bankens onda tro med hänsyn till köparens ur obligationsrättslig synpunkt pliktstridiga förfarande. Är denna tolkning riktig (vilket icke kan garanteras), har det sitt intresse, att bankens onda tro tillmätts relevans utan att densamma var på något sätt kvalificerad. Den stöddes i synnerhet, efter vad det förefaller, på ett sådant faktum som den stora frekvensen av äganderättsförbehåll vid ifrågavarande slags bilförsäljningar (jfr min kommentar till NJA 1936 s. 648 i SvJT 1941 s. 480).
 NJA 1942 s. 195: Vid utmätning av ett segelfartyg med hjälpmaskin (motorgaleas) uppkommer fråga, huruvida leverantören av fartygets, ännu icke slutbetalade, motor med tillbehör kan göra gällande av honom uppställt äganderättsförbehåll. HD:s majoritet (4 just.r.) fastställde utmätningen under åberopande av att motorn jämte tillhörande föremål måste anses ha genom inmonterandet i fartyget blivit så förenad med detta, att äganderättsförbehållet icke kunde vid utmätningen göras gällande. En minoritet å två ledamöter kom till samma slut med den motiveringen, att genom motorns insättande i fartyget hade mellan motorn och fartyget uppkommit sådant samband, att motorn och tillhörande föremål utgjorde beståndsdelar av fartyget eller tillbehör därtill, samt äganderättsförbehållet följaktligen icke kunde göras gällande. En ledamot av HD ville med hänsyn till äganderättsförbehållet upphäva utmätningen. — I och för sig ligger det ju icke i sakens natur (jfr UNDÉN, Svensk sakrätt, I, s. 88, 133 och 161), att äganderättsförbehåll till en lös sak lika lätt mister sin giltighet, när saken infogas som tillbehör till en annan lös sak, som när infogandet sker i en fastighet. Även bort-
 26—447004. Svensk Juristtidning 1944.
 402 HJALMAR KARLGREN.sett från den oproportionerliga värdeminskning motorns avlägsnande här skulle medfört, torde dock just vid fartyg dylik »accessio» vara särskilt motiverad. Vari består emellertid skillnaden mellan HD-majoritetens och förstnämnda minoritets ståndpunkt? Någon överdriven tydlighet i uttryckssättet föreligger ju icke. Men förmodligen har majoriteten blott velat fastslå förbehållets ogiltighet för det fall att omedelbar konkurrens med borgenärerna är i fråga (»vid utmätningen»), under det att med minoritetens formulering är förenlig tanken, att äganderättsförbehållet skulle till borgenärernas, eventuellt särskilda sakrättsinnehavares, förmån kunna vara ogiltigt även i andra konstellationer. Bör man förstå domsluten så, har här förelegat till diskussion ett av de ur principiell synpunkt mest intressanta spörsmål, som hela sakrätten erbjuder. Se i ämnet särskilt SCHMIDT, Ägareförbehåll och avbetalningsköp, 1938, s. 172—179, jfr nedan NJA 1940 s. 682 och 1941 s. 156. Över huvud gäller det, att man beträffande den omfattning, vari en rättsägare skyddas sakrättsligt, kan ha att räkna med åtskilliga variationer, liksom en regel om att någon »blott har en obligatorisk rätt» kan uttrycka olika realiteter (jfr t. ex. 1936 års gåvolag § 1 st. 2: givarens borgenärer kunna motsätta sig gåvotagarens t. o. m. blott genom bevakning i konkursen framställda anspråk).
 SvJT 1940 rf. s. 55 och 1942 rf. s. 58: se nedan under II. Fast egendom.
 Separationsrätt. SvJT 1940 rf. s. 56. Beträffande medel, som konkursgäldenär före konkursen uppburit för varor sålda i kommission, tillerkändes kommittenten icke separationsrätt, enär medlen icke hållits för kommittentens räkning avskilda. — Jfr i detta sammanhang, beträffande spörsmålet om separationsrätt till medel som faktiskt hållits avskilda, ehuru plikt därtill i och för sig ej förelegat, HULT, Kommissionärsavtalet, 1936, s. 218 ff.
 I förbindelse härmed må även omnämnas vissa straffrättsliga rättsfall av jämväl civilrättsligt intresse: NJA 1940 s. 164 och 312: Övertagande av egendom för försäljning i kommission ansågs med hänsyn till omständigheterna reellt innefatta köp i fast räkning; 53 § kommissionslagen tillämpades sålunda icke. Jfr NJA 1941 s. 165.
 Gåvas sakrättsliga giltighet. NJA 1940 s. 185: Fader har åt sina omyndiga barn tagit försäkringar, som skulle vara barnens egendom, och därvid för försäkringarna erlagt engångspremier av egna medel. Är gåvan därmed fullbordad (arvsskattemål) ? — Se beträffande detta rättsfall och äldre praxis i samma ämne de intressanta uttalandena av HULT i TfR 1938 s. 211—15 samt i SvJT 1939 s. 247 f., 1943 s. 19.
 NJA 1940 s. 682: En kvinnlig hemmansägare X förklarade i en såsom gåvobrev betecknad handling, att hon till sin son Y, vilken sedan lång tid biträdde henne vid hemmanets brukande, bortgåve, förutom alla sina lösören att tillträdas omedelbart, jämväl hemmanets alla åbyggnader att användas genast »men äganderätten först efter min död» (gåvan huvudsakligen avsedd att utgöra ersättning för det arbete Y utfört åt X). Sedan X avlidit, uppkommer fråga om gåvans giltighet
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942.1 403
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942. 403dels mot dödsboet dels mot en boets borgenär, som fått utmätning i vissa av nämnda lösören. — Rättsfallet är delvis familjerättsligt men har i andra hänseenden sakrättsliga aspekter; det kommenteras här i allo. Vad först lösörena beträffar, kunde avtalets giltighet, över huvud och särskilt mot X:s och hennes dödsbos borgenärer, sättas i fråga på den grund att till följd av samboendet tradition icke ägt rum (jfr underrätten). Överinstanserna funno emellertid, att med den såsom gåvobrev betecknade handlingen avsetts att lämna Y ersättning för utfört arbete, samt yttrade, att då det icke framginge, att värdet av den egendom som sålunda avsetts som ersättning och de förmåner Y för sitt arbete tidigare åtnjutit överstege skäligt vederlag för nämnda arbete, överlåtelsen måste, oavsett om egendomen kommit i Y:s besittning eller ej, anses bindande gentemot X, hennes dödsbo och dettas borgenärer. Avtalet betraktades alltså, med tillämpning av en princip rörande remunerativa gåvors rättsverkningar vilken hävdats av lagberedningen i motiven till skuldebrevslagen s. 134 f., som ett oneröst avtal. Även med denna ståndpunkt kunde visserligen, om än avtalet naturligen icke vore att hänföra till köp, traditionskravet ha upprätthållits, nämligen ex analogia. Att en sådan analogi avvisades, berodde kanske på överlåtelsens släktskap med en betalningsakt. — Vad sedan angår verkan av överlåtelsen av åbyggnaderna, vilken avhändelse uppenbarligen likaledes av överinstanserna uppfattades som onerös, rörde det sig ju endast om avtalets upprätthållande mot överlåtaren X och hennes dödsbo, icke mot X:s eller boets borgenärer. Förvärv av någon verklig, d. v. s. mot tredje man gällande, äganderätt till åbyggnaderna var här sannolikt utesluten redan på den grund, att överlåtelsen syftade till att »med byggnadernas bibehållande å fastigheten överföra äganderätten till dem å Y» (just.r. Ekberg). Men behövde detta hindra, att en mot äganderätten svarande, alltså en relativt fullständig och till tiden icke begränsad, obligatorisk rätt till fastigheten kunde av Y hävdas mot X och hennes dödsbo? Sistnämnde ledamot av HD ansåg tydligen sådant hinder föreligga, medan en annan (just.r. Forssman) så vitt synes omfattade annan mening; jfr den ovan i samband med rättsfallet NJA 1942 s. 195 antydda principfrågan. Majoriteten i HD kom emellertid på en helt annan grund, nämligen under åberopande av 1930 års lag om arvsavtal — 3 § första punkten — att anse överlåtelsen av åbyggnaderna ogiltig. Enligt detta lagrum skall ju även ett oneröst förfogande, om det hänför sig till vederbörandes »kvarlåtenskap», vara ogiltigt, och bestämmelsen uppfattades med allt fog, i strid visserligen mot lagberedningens tolkning (a. st. s. 142), som gällande även sådana förfoganden, vilka ej avse kvarlåtenskapen i dess helhet eller en kvotdel därav utan ha till objekt viss bestämd egendom, förutsatt att de ändock på av HULT i TfR 1938 s. 193 och NIAL i SvJT 1937 s. 280 angivna grunder äro att hänföra till »dödsrättshandlingar».
 NJA 1941 s. 680: Innebar redan en muntlig förklaring om överlåtelse av vissa andelar i en ekonomisk förening övergång av äganderätten till andelarna? HD uttalade enhälligt, att genom viss vederlagsfri överlåtelse av sådana andelar hade, oavsett att andelsbevisen först senare över-
 404 HJALMAR KARLGREN.lämnades till gåvotagaren, fullbordad gåva av andelarna kommit till stånd. — Att för tillkomsten av giltig gåva icke erfordrades tradition av i målet ifrågakomna andelsbevis, synes visserligen vara lättförståeligt. Bevisen voro ju icke löpande papper eller presentationspapper; se 1936 års gåvolag § 3 st. 1. Men om den anmärkta motiveringen, som låter som en principförklaring, skall betyda, att ej heller en denuntiation till föreningen varit av nöden, finns det väl anledning att ställa sig undrande. Särskilt gäller detta, om man i konsekvens härmed skulle anse, att även för en (sakrättslig) panträtts stiftande redan avtalet (pantförskrivningen eller säkerhetsöverlåtelsen) vore till fyllest. Läget kan icke gärna jämställas med de fall, då såsom vid förfoganden över byggnader å annans grund, patenträttigheter o. s. v. någon för denuntiation lämpad part icke finnes och man förty torde vara hänvisad till att falla tillbaka på avtalet som redan i sig självt sakrättsligt verkande. Å andra sidan lär man icke gärna för giltig gåva eller pantsättning av andel i ekonomisk förening kunna kräva något slags medverkan till förfogandet å föreningens sida. Ty visserligen föreligger här den skillnaden i jämförelse med fall av dispositioner över fordringsrättigheter, att »gäldenären» (föreningen) åtminstone i vissa hänseenden icke utan vidare kan tvingas att behandla gåvotagaren eller panthavaren som vederbörlig successor (jfr föreningslagen § 17). Men detta är icke avgörande. Dispositionen kan ju avse den rätt, som förvärvaren vinner för det fall och i den omfattning han av föreningen godtages som utövare av föreningsmedlems befogenheter. Även en starkt villkorad rätt kan som bekant överlåtas eller pantsättas. I förevarande fall synes emellertid av revisionsakten framgå, att denuntiation till föreningen faktiskt hade verkställts, fastän förhållandet icke åberopas i HD:s dom. Av äldre rättspraxis i ämnet är av intresse dels NJA 1895 s. 309 (enbart säkerhetsöverlåtelse av lott i »Lessebo bolag» — lotten ej förkroppsligad i presentationspapper? — grundlade ingen mot tredje man verksam panträtt) dels NJA 1939 s. 162, refererat i SvJT 1941 s. 465 (panträtt stiftades genom tradition av motbok i bostadsförening; märk att rättsfallet var från tiden före skuldebrevslagen).
 Godtrosförvärv. NJA 1942 s. 467: A sålde till B en bil på avbetalning med äganderättsförbehåll. Trots förbehållet sålde B bilen till C, som förvärvade och mottog den i god tro. B återköpte sedermera bilen från C och sålde den till D, som mottog bilen (från B) och därvid var i ond tro. B ansågs icke genom återköpet ha förvärvat bättre rätt till bilen än han ägde före försäljningen till C, vadan A:s vindikationstalan mot D bifölls. — I allmänhet gäller ju, att sedan exstinktivt förvärv en gång skett till förmån för viss person, rätte ägaren är urståndsatt att göra någon rätt gällande även om egendomen sedermera kommer i ondtroende förvärvares hand. Regeln måste dock tydligen, till förhindrande av uppenbara missbruk, vidkännas undantag för det fall att denne senare ondtroende förvärvare är B själv (som sålunda återförvärvar egendomen). Även hovrätten delade antagligen denna av HD i rättsfallet godtagna uppfattning men kom (liksom ett just.r.) till annat slut, emedan man fann läget böra bedömas så, som om D omedel-
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942.1 405
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942. 405bart från C, och icke via B, gjort sitt ifrågavarande förvärv. Till stöd härför åberopades, att B:s återköp ägt rum i omedelbart sammanhang med försäljningen till D och möjliggjorts genom den av D erlagda betalningen. Att B vid återköpet från C och föryttringen till D handlat i eget namn ansågs förty icke hindra, att han vid denna äganderättsfrågas bedömande betraktades blott som representant.
 SvJT 1942 rf. s. 11: Godtrosförvärv för A till från B inköpt egendom erkändes icke, enär egendomen, då A mottagit densamma, ej varit i B:s besittning utan blivit av rätte ägaren C till A överlämnad (B obehörig representant för C).
 Panträtt eller därmed jämförlig rätt. NJA 1940 s. 297: Kollision mellan, å ena sidan, förvärv, i samband med fastighetsköp, av ägarehypotek samt, å andra sidan, anspråk på panträtt i den mot ägarehypoteket svarande delen av inteckningen. Sistnämnda anspråk, som grundade sig dels på en av säljaren före köpet gjord utfästelse och dels på besittningstagande av inteckningen efter köpet, har underkänts, då köparen var i god tro och besittningstagaren ägde kännedom om köpet. — Vid tiden för fastighetsköparens förvärv av ägarehypoteket var detsamma endast så till vida »belastat», att ifrågavarande intecknade, i bank belånade skuldebrev av den tidigare fastighetsägaren pantförskrivits till en dennes borgensman. Borgensmannen hade nämligen då ännu icke blivit besittare av inteckningen och ej heller annorledes, såsom genom denuntiation till banken, erhållit en sakrättsligt utvecklad panträtt beträffande ägarehypoteket.1 Emellertid skulle enligt de principer, som i rättspraxis utbildat sig beträffande en (i förhållande till borgenärerna m. m.) blott obligatoriskt berättigad parts rättsskydd mot medkontrahentens singularsuccessorer, redan nämnda pantförskrivning kunnat åberopas mot den nye fastighetsägaren, därest denne vid sitt förvärv av ägarehypoteket haft kännedom om pantförskrivningen. Sådan kännedom ansågs dock icke ha varit för handen. Nästa fråga gällde, om icke borgensmannen genom att han sedermera, d. v. s. efter fastighetens övergång till ny ägare, kom i besittning av skuldebrevet gjorde ett fullt verksamt sakrättsligt panträttsförvärv, låt vara icke ett derivativt utan, just med hänsyn till att fastigheten bytt ägare, exstinktivt sådant. Men betingelse härför måste ju vara, att borgensmannen vid sitt besittningstagande av inteckningen varit i god tro beträffande pamtsättarens äganderätt till ägarehypoteket, med andra ord varken kände eller borde känna till fastighetsföryttringen. Och denna betingelse var icke i målet uppfylld.
 NJA 1941 s. 169: Då till säkerhet för en i konkurs bevakad fordran lämnats pant, vilken icke före egendomsavträdet realiserats, i egendom som ej tillhörde konkursgäldenären, har, oansett det förhållandet att pantsättningen ( som var giltig jämlikt reglerna om skydd för förvärv i god tro) skett utan samtycke av pantens ägare, borgenären berättigats att njuta utdelning för det bevakade fordringsbeloppet utan avdrag av
 1 Ej heller kunde han, vad angår vissa på ett tidigare skede gjorda avbetalningar å skulden, åberopa de regler, som medföra rätt för en borgensman, på grund av »cessio legis», till av gäldenären ställd pantsäkerhet (se HD:s dom).
 406 HJALMAR KARLGREN.vad som täckes genom panten. — I rättspraxis har som bekant 133 § konkurslagen, med dess för borgenären (trots alla motiveringsförsök) förvånansvärt gynnsamma regel om full bevakningsrätt utan hänsyn till å fordringen efter konkursutbrottet verkställd avbetalning, analogivis tillämpats i de fall, där en borgenär fått sin fordran delvis täckt genom en efter egendomsavträdet verkställd realisation av pant, som icke tillhört gäldenären (beträffande annan pant se 17: 15—16 HB). Pantägaren kan ju, fastän han icke häftar med hela sin förmögenhet utan blott med panten, betraktas som en med konkursgäldenären solidariskt förbunden gäldenär, som presterar avbetalning. Att, såsom vid panträttsligt godtrosförvärv, panten anlitas för gäldsbetalningen utan ägarens samtycke till pantsättningen kan nu åtminstone under den förutsättningen icke gärna leda till analogiens underkännande, att man tilllika för undvikande av dubbel utdelning begränsar pantägarens rätt att bevaka sitt skadeståndskrav mot gäldenären (resp. sitt krav på ersättning för det panten använts till dennes nytta) i överensstämmelse med vad som i 135 § konkurslagen stadgas beträffande medgäldenärs och medlöftesmans regressfordran. Såsom framgår av ett utförligt, i målet avgivet yttrande av just .r. ALEXANDERSON har emellertid HD, eller under alla omständigheter vissa dess ledamöter, på goda grunder ansett en sådan begränsning icke försvarlig. Huruvida man nu även utan en dylik tillämpning av 135 § konkurslagen kan fasthålla analogien från 133 § och tillerkänna borgenären full bevakningsrätt, är väl något mera tveksamt. Betänkligheterna häremot torde dock ej vara avgörande. De avvisades av Alexanderson i nyssnämnda yttrande.
 NJA 1941 s. 503: Sedan lös egendom blivit utmätt för X:s med fl:s fordringar hos Y samt utmätningen överklagats av Z såsom förment ägare till det utmätta godset, hänvisades Z av KB att stämma men underlät detta, vadan utmätningen vann laga kraft. Medan ännu besvären voro på KB:s prövning beroende, hade emellertid, på en av Z inom en månad från den dag utmätning verkställdes gjord ansökning, Y försatts i konkurs. Fråga, då beslutet härom av högre rätt upphävts, dels om skyldighet för Z, vilken under konkursen omhändertagit det utmätta godset, att till X m. fl. utgiva ersättning för det dessa därigenom gått förlustiga möjligheten att erhålla betalning dels ock om den tidpunkt som, därest ersättning skulle utgå, borde läggas till grund vid bestämmandet av godsets värde. — I målet är sålunda fråga om rättsskydd, i skadeståndshänseende, för den panträtt (eller om man så vill: den med panträtt jämförliga rätt), som uppkommer genom utmätning, sc. en utmätning som icke på grund av efterföljande konkurs enligt 17:8 HB förlorar sin verkan. HD fann av utredningen framgå, att utmätningens slutförande uppskjutits och förhindrats i följd av omständigheter, för vilka Z hade att i förevarande hänseende taga ansvaret. (Skall detta skruvade uttryckssätt markera, att det i skadeståndshänseende var likgiltigt, om Z kunnat anses ha fog för sitt handlingssätt?) Med anledning härav ansågs Z pliktig att utgiva ersättning för det utmätta godsets värde vid den tidpunkt, då försäljning eljest kunnat äga rum, dock icke till högre belopp än de fordringar som åberopats till stöd för ut-
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942.1 407
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942. 407mätningen. Till grund för skadeståndsberäkningen skall sålunda icke nödvändigt läggas värdet av egendomen vid den tidpunkt, då det till skadestånd förpliktande handlandet företagits (jfr min »Skadeståndsläran» s. 144). Den för panthavaren uppkomna förlusten blir nämligen med sistnämnda beräkningssätt icke alltid täckt.
 NJA 1941 s. 687: Under åberopande av pantförskrivning i entreprenadkontrakt yrkar, i entreprenörens konkurs, byggherren (kronan) för viss fordran, avseende ersättning för ökad kostnad genom byggnadsarbetets slutförande av annan företagare, förmånsrätt enligt 17:3 HB i de entreprenören tillhöriga, å byggnadsplatsen befintliga och för arbetet avsedda materialierna. Dessa överlämnade i byggherrens besittning? Kronan åberopade, att entreprenören icke ägt annan nyttjanderätt till markområdena än den faktiska dispositionsrätt, som betingats av entreprenaden, samt att materialierna förty måste anses ha på sådant sätt befunnit sig i kronans besittning, att en verklig panträtt konstituerats, och detta fastän kronan varken före konkursens början eller sedermera förfogat över desamma. — Tanken, att en sakrättsligt verkande panträtt skulle kunna stiftas på ett så lättvindigt sätt, avvisades, som begripligt är, enhälligt av alla instanser.
 SvJT 1942 rf. s. 65: För sakrättsligt verksam pantsättning av »muntlig» fordran har — självfallet — denuntiation ansetts erforderlig.
 NJA 1942 s. 530: Sedan domänstyrelsen för en tid av 20 år på arrende upplåtit en kronoegendom och X därvid till säkerhet för fullgörandet av sina skyldigheter som arrendator överlämnat två av bank för X utfärdade depositionsbevis, har med styrelsens begivande arrenderätten överlåtits först av X å Y och därefter av Y å Z, varvid bevisen, utan att ha försetts med någon transport, fått gälla såsom säkerhet för fullgörandet även av de båda senare arrendatorernas skyldigheter. Yrkande nu om åläggande för styrelsen, vilken efter arrendets upphörande utlämnat bevisen till Z, att återgälda X:s dödsbo enligt bevisen då innestående belopp, som hos banken utkvitterats av Z. — Då vid pantsättning till säkerhet för tredje mans förbindelse panten rimligen skall, när förbindelsen infrias, återställas icke till tredje mannen-gäldenären utan till pantsättaren, kunde befogenheten av kravet mot domänstyrelsen synas självklar. Tvisten gällde emellertid, om icke X:s medgivande, att depositionsbevisen finge gälla som säkerhet även för de förbindelser som åvilade Y och Z, gjorde dessa i förhållande till domänstyrelsen legitimerade att disponera över panten jämväl vid panträttsmellanhavandets avveckling (alltså berättigade att i eget namn förfoga över egendomen i fråga). Jfr ALEXANDERSONS utlåtande i det i NJA 1923 s. 452 refererade rättsfallet. Tillräckligt stöd för en sådan uppfattning av medgivandets innebörd förelåg dock tydligen icke.
 Retentionsrätt. NJA 1942 s. 575: Sedan bil tagits i anspråk för krigsmaktens behov, har retentionshavare, som utfört reparation å bilen, ansetts berättigad att, även utan uttryckligt stadgande i den författning, med stöd av vilken ianspråktagandet skett, framför ägaren utfå sin fordran ur den hos överexekutor nedsatta ersättningen. — Jfr det ovan s. 400 refererade rättsfallet NJA 1941 s. 711. Den ifrågavarande
 408 HJALMAR KARLGREN.retentionsrätten hade för övrigt uppkommit utan ägarens samtycke till reparationens verkställande, antagligen med analog tillämpning av reglerna i 11:4 och 12:4 HB om godtrosförvärv, se NJA 1936 s. 650. (Beträffande annan tänkbar rättsgrund hänvisas till ALEXANDERSONS yttrande i sistnämnda rättsfall s. 657).
 Förmånsrätt. NJA 1940 s. 734: I fastighetsförenings konkurs bevakade A, ensam styrelseledamot i föreningen, med yrkande om förmånsrätt jämlikt 17:4 HB vissa fordringsbelopp under påstående att, enär fordringsbeloppen motsvarade vad han av egna medel guldit till de vid föreningens nybyggnadsarbete anställda arbetarna, han därmed förvärvat den med lönefordringarna förbundna förmånsrätten. Yrkandet om förmånsrätt underkändes. — Om någon genom överlåtelse från förutvarande borgenären förvärvar en dennes fordran, erhåller han som bekant även med fordringen förenade förmåns- och säkerhetsrättigheter. Om däremot en tredje man infriar en borgenärs tillgodohavande, anses som huvudregel motsatsen gälla, d. v. s. »subrogation» erkännes icke; se närmare USSING i UfR 1937 B s. 108 ff. och i Erstatningsret s, 227. Såsom rättsfallet utvisar kan denna princip leda till materiellt föga tilltalande resultat särskilt i de fall där gäldsinfriandet skett för tillgodoseende av ett synnerligen beaktansvärt eget intresse å den infriande tredje mannens sida. Härtill kommer, att man med denna ståndpunkt svårligen undgår att tillgripa tämligen formalistiska grunder vid avgörandet av om vid betalning å en tredje mans sida ett avtal om överlåtelse skall anses föreligga eller om betalningen allenast innebär, att gäldenärens skuld bringas att upphöra, i förening med att motsvarande ersättningskrav gentemot gäldenären uppkommer eller avses skola uppkomma. Den förutvarande borgenären är ju mest intresserad av att få betalt och bryr sig merendels icke mycket om huruvida hans hittillsvarande fordran »överlåtits» eller »upphört». Se i ämnet även NJA 1925 s. 174.
 SvJT 1941 rf. s. 24: Pantförskrivning av byggnad å ofri grund har ansetts grunda förmånsrätt enligt 17: 3 HB. Se min uppsats i SvJT 1936 s. 179 f.; jfr ock lagberedningens motiv till skuldebrevslagen s. 131. — SvJT 1941 rf. s. 38: En person, som med en honom tillhörig lastbil låtit (genom sina söner) verkställa mjölkkörningar för en mejerifirmas räkning mot viss ersättning per månad, ansågs icke ha haft sådan anställning, att han varit att betrakta som arbetare i den mening som avses i 17:4 HB. — SvJT 1941 rf. s. 63: Fordran å semesterersättning har förklarats skola utgå med förmånsrätt enligt 17:4 HB.
 1895 års lag ang. vad till fast egendom är att hänföra. SvJT 1940 rf. s. 55: I samband med köp av fast egendom träffades mellan säljaren A och köparen B muntlig överenskommelse, varigenom A förbehöll sig äganderätten till en å den försålda fasta egendomen befintlig garagebyggnad samt rätt att ha densamma kvarstående viss tid. A uraktlät, sedan tiden utlupit, att bortflytta garagebyggnaden
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942.1 409
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942. 409och överlät utan laga rätt densamma å C för nyttjande å fastigheten. B, som anser att han är ägare av garagebyggnaden och att A numera icke heller har någon nyttjanderätt till densamma, för talan mot C med yrkande om dennes avhysande från byggnaden. Då överenskommelsen ansågs bindande mellan parterna och B alltså icke gentemot A förvärvat någon rätt till garagebyggnaden, ogillades denna talan. En talan avseende garagebyggnadens bortflyttande skulle väl däremot vunnit bifall. Hovrätten synes (trots att vid domen användes uttrycket »förment» äganderätt) ha ansett, att B visserligen var sakrättsligt ägare av garagebyggnaden men att den mot äganderätten svarande obligatoriska rätten till byggnaden alltjämt tillkom A.
 NJA 1941 s. 156: En person, som, efter det fastighet dömts i mät, därifrån egenmäktigt bortfört föremål av beskaffenhet att jämlikt 3 § i 1895 års lag vara att hänföra till fast egendom, har förpliktats att till innehavare av inteckning, vilken vid köpeskillingens fördelning blivit nödlidande till belopp, överstigande värdet av föremålen, i skadestånd utgiva ett mot nämnda värde svarande belopp. — Här tillerkändes följaktligen skadeståndsrätt åt en borgenär, som genom fastighetens dömande i mät förvärvat panträtt, eller en med panträtt jämförlig rätt, i fastigheten; jfr NJA 1941 s. 503 här ovan (s. 406). En tillika av konkursboet förd skadeståndstalan i samma hänseende ogillades däremot, tydligen därför att äganderättsförbehållet ansågs gälla mot vederbörande fastighetsägare personligen och denne vid tiden för bortförandet av föremålen ännu icke kommit i konkurs (varför någon panträtt för konkursboet ej läderats). Till inteckningshavares eller andra rättsägares i fastigheten potentiella intressen togs sålunda ingen hänsyn; jfr NJA 1942 s. 195 (förut refererat s. 401) och 1940 s. 682 (s. 402).
 SvJT 1942 rf. s. 58: Fråga om giltigheten av äganderättsförbehåll beträffande en till hyreshus levererad, av hyresvärden anskaffad elektrisk mangel (och om verkan av godtrosförvärv av mangeln). Tillbehör till fastigheten? Hovrättens majoritet ansåg mangeln, oaktat den var avsedd till stadigvarande bruk för hyresgästerna i fastigheten, icke utgöra tillbehör enligt 1895 års lag, detta särskilt med hänsyn till dess ändamål: »att bereda hyresgästerna en särskild förmån». Äganderättsförbehållet tillerkändes under sådana omständigheter, och då mangeln kunde avlägsnas från byggnaden utan något ingrepp däri eller skada därå, giltighet. — Det var väl alltså mangelns egenskap att icke utgöra en normal tillhörighet till ett hyreshus, som blev avgörande. Ändamålsenligheten av ett sådant domslut synes kunna diskuteras. Två ledamöter satte icke mangelns egenskap av tillbehör till fastigheten i fråga men ville ändock med hänsyn till densammas särskilda beskaffenhet låta äganderättsförbehållet utöva sakrättslig verkan.
 Fastighetsöverlåtelse: avtalets ingående och innehåll.1 NJA 1940 s. 112: Ett mellan ägaren av en fastighet och tre
 1 En serie rättsfall, som avse ämnen hörande till den allmänna avtalsrätten och ej i högre grad ha anknytning till sakrätten, behandlas här icke. Se sålunda NJA 1940 s. 179 (refererat i min » Avtalsrättsliga spörsmåb, 1940, s. 57 f., noten), 1940 s. 231 (a. a. s. 49 not 1), 1940 s. 556 (förutsättningsspörsmål, tolkning av köpe-
 410 HJALMAR KARLGREN.andra personer såsom köpare upprättat köpekontrakt innehöll, att fastighetsägaren dels förbunde sig att medverka till att på köparnas bekostnad bildades en bostadsrättsförening, till vilken han skulle utfärda köpebrev å fastigheten, dels ock till köparna försålde samtliga andelar i föreningen. Mot fastighetsägaren förd talan om skadestånd för det han underlåtit att fullgöra sina åtaganden ogillades, enär utfästelsen att överlåta fastigheten icke vore enligt lag för honom bindande samt åtagandena i övrigt med hänsyn till det samband de ägde med berörda utfästelse icke kunde särskilt för sig göras gällande mot honom. — Grundsatsen, att ett pactum de contrahendo beträffande fast egendom icke är bindande (ens i skadeståndshänseende), upprätthölls sålunda. T. o. m. för en till det negativa kontraktsintresset begränsad ansvarighet ansågs rättsgrund saknas (se härom »Avtalsrättsliga spörsmål» s. 62 f.). Det hjälpte icke, att nämnda paktum infogats i en särskild garantiförbindelse, av innehåll att vederbörande svarade för att vid tiden för andelsbevisens överförande föreningens tillgångar utgjordes av fastigheten i fråga; jfr rörande den principiella möjligheten av att förefintligheten av ett självständigt garantiavtal inverkar å tillämpligheten av en formföreskrift min »Om stiftelseurkund och aktieteckning», 1930, s. 61 f. I övrigt var som synes i rättsfallet fråga om betydelsen av att den föreliggande ogiltighetsgrunden hänförde sig allenast till en del av avtalet, men dock så väsentlig del, att något avtal med allenast återstående delar icke kunde antagas ha blivit ingånget (jfr BGB § 139); se i samma ämne NJA 1940 s. 449.
 NJA 1941 s. 457: Aktiebolag erhöll år 1917 lagfart å viss av bolaget från X förvärvad tomtmark i stad, ehuru fånget jämlikt 5 § i 1916 års lag om vissa inskränkningar i rätten att förvärva fast egendom etc. var ogillt. Efter det förelupna felets uppdagande tecknade X år 1938 å den av honom tidigare utfärdade köpehandlingen, att han bekräftade försäljningen; varefter KB i länet med stöd av 4 och 5 §§ nämnda lag godkände bolagets förvärv. Bolaget söker nu ånyo lagfart å marken. — Rättsfallet är belysande för de svårigheter, som möta om den ogiltighet, som drabbar ett avtal, i visst läge skall anses vara av nullitets natur. Visserligen kunna ju parterna även här, sedan den ogiltighetsgrundande faktorn bortfallit, »bekräfta» eller »godkänna» avtalet genom att upprepa detsamma. Men enligt härskande uppfattning skall situationen då — åtminstone när det gäller rättsverkningar gentemot tredje man, varom det ju principiellt vid lagfart är fråga — bedömas på samma sätt, som
 handling), 1911 s. 139 (tillämpning av 33 § avtalslagen), 1941 s. 376 (verkan av köpares felbedömning av fastighetens areal), 1941 s. 563 (mera omfattande överlåtelse än fångeshandlings ordalydelse utvisar) och 1941 s. 652 (kravet på vittnen vid fastighetsköp); jfr även 1940 s. 219 (tillämpning av 33 § avtalslagen; rättsfallet ur annan synpunkt refererat nedan i texten). Ytterligare lämnas här å sido dels NJA 1941 s. 124 (en fastighetsföryttring formellt »utan anspråk på vederlag» ansågs med hänsyn till att densamma ingick som ett led i ett mellan parterna träffat avtal av visst innehåll vara onerös till sin natur) dels det huvudsakligen till försäkringsrätten hörande rättsfallet NJA 1942 s. 411 (viss försäkring i »Städernas allmänna brandstodsbolag» kunde, närmast av rättshistoriska skäl, automatiskt tillerkännas verkan mot ny fastighetsägare).
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942.1 411
 SVENSK RÄTTSPRAXIS. SAKRÄTT 1940—1942. 411om parterna vid bekräftelsetidpunkten inginge ett helt nytt avtal. Härav skulle då föranledas en upprepning även av lagfarten, vilket ju praktiskt förefaller som en onödig formalitet, särskilt om in casu hänsyn till tredje mans mellankommande rätt icke behöver tagas. HD fann också ny lagfart obehövlig, under åberopande av att den tidigare lagfarten »måste anses gälla köpet jämväl såsom det bekräftats och godkänts» (efter orden närmast en fiktion?), låt vara att man genom föreskrift om anteckning av utslaget i fastighetsböckerna väl i realiteten kan sägas ha föranstaltat om en ny lagfartsprocedur i anledning av bekräftelseakten.
 — Hovrätten ansåg, att köpets ursprungliga ogiltighet icke utan vidare medförde lagfartens ogiltighet, och inskrivningsdomaren synes ha utgått ifrån att lagfarten visserligen var ogiltig men ogiltig allenast i mening av att den kunde upphävas efter särskild klandertalan, och utan att därvid någon bestämd klanderfrist skulle behöva iakttagas (se rörande denna intressanta varietet av »angriplighet» lagberedningen i motiven till testamentslagen, 1929, s. 359 nederst, 397). — Jfr i detta sammanhang NJA 1931 s. 667: såsom vederbörlig upprepning av fastighetsköp (märk formkravet) betraktades säljarens ansökan om lagfart å köparens vägnar m. m.
 NJA 1941 s. 489: Spörsmålet, huruvida i visst fall slutgiltigt fastighetsköp förelåge, besvarades av HD nekande på den grund, att den ifrågavarande köpehandlingen innehöll att överenskommelse om tiden och sättet för erläggande av den oguldna delen av köpeskillingen skulle träffas senare, men att sådan överenskommelse ej kommit till stånd.
 — Det är svårt att inse, varför den omständigheten i och för sig, att parterna icke blivit ense rörande modaliteterna för köpeskillingens gäldande, skulle, när densamma dock blivit i köpehandlingen till beloppet bestämd, föranleda slutsatsen att definitivt köpeavtal icke träffats; jfr USSING, Aftaler, 1929, s. 114. Annorlunda ställer det sig åter, om man med hänsyn till omständigheterna kan av det förhållandet att enighet mellan parterna ej uppnåtts i berörda hänseende sluta sig till att, såsom NRev uttryckte det, bindande köp icke varit avsett att komma till stånd genom avtalet; jfr min »Studier i allmän avtalsrätt», 1935, s. 87 f.
 NJA 1941 s. 689: Avhandling, i vilken en person såsom »säljare» till två andra såsom »köpare» intill viss dag »handgivit» på fullständigt angivna köpevillkor ett till areal och gränser noga beskrivet jordområde, ansågs, såsom innefattande allenast anbud om försäljning, vara jämlikt 1 § 3 st. avtalslagen, jämfört med 1: 2 JB, icke i något avseende för anbudsgivaren bindande och anbudets återtagande inom den för accept utsatta fristen således icke grunda skadeståndskyldighet. — På de skäl jag utvecklat i »Studier i allmän avtalsrätt» s. 247 ff. kan nödvändigheten av att på detta sätt från 1:2 JB härleda ogiltighet av ett i skriftlig form avfattat anbud om fastighetsförsäljning (icke att förväxla med ett motsvarande pactum de contrahendo) diskuteras. I alla händelser synes stadgandet i 1 § 3 st. avtalslagen, om anbudet avfattats i laga form, icke böra tillmätas någon nämnvärd betydelse i detta sammanhang. I viss mån i samma riktning uttalar sig MALMSRÖM i ett i målet avgivet utlåtande.
 SvJT 1944 s. 400


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 6.12.2008
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 313/4
 Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. oktobra 2008 (predlog za sprejetje predhodne odločbe Hoge Raad der Nederlanden – Nizozemska) – R.H.H. Renneberg proti Staatssecretaris van Financiën
 (Zadeva C-527/06) (1)
 (Prosto gibanje delavcev - Člen 39 ES - Davčna zakonodaja - Davek na dohodek - Določitev davčne osnove - Državljan države članice, ki vse ali skoraj vse svoje obdavčljive prihodke prejema v tej državi članici - Stalno prebivališče v drugi državi članici)
 (2008/C 313/06)
 Jezik postopka: nizozemščina
 Predložitveno sodišče
 Hoge Raad der Nederlanden
 Stranki v postopku v glavni stvari
 Tožeča stranka: R.H.H. Renneberg
 Tožena stranka: Staatssecretaris van Financiën
 Predmet
 Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Hoge Raad der Nederlanden – Razlaga členov 39 ES in 56 ES – Določanje davčne osnove za davek na dohodek – Državljan države članice ki v tej državi članici pridobiva vse svoje prihodke, vendar prebiva v drugi državi članici – Nacionalna ureditev, ki ne dopušča odbitka izgub v zvezi z nepremičnino, ki se nahaja v drugi državi članici
 Izrek
 Člen 39 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero državljan Skupnosti, nerezident države članice, v kateri prejema vse ali skoraj vse obdavčljive prihodke, pri določanju osnove za obdavčitev teh prihodkov v tej državi članici, ne sme uveljavljati izgube v zvezi s stanovanjsko zgradbo, ki je v njegovi lasti in v njej prebiva ter se nahaja v drugi državi članici, pri čemer pa rezident prvo navedene države članice takšne negativne prihodke v zvezi z nepremičnino lahko uveljavlja pri določanju osnove za obdavčitev svojih prihodkov.
 (1) UL C 56, 10.3.2007.


text:
 18.4.2016
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 136/31
 Üldkohtu 3. märtsi 2016. aasta otsus – Hispaania versus komisjon
 (Kohtuasi T-675/14) (1)
 ((EAGGF - Tagatisrahastu - EAGF ja EAFRD - Rahastamisest välja jäetud kulutused - Kulutused, mida tegi Hispaania - Kindla määraga finantskorrektsioonid - Ühekordsed finantskorrektsioonid - Finantskorrektsiooni laiendamine määruse (EÜ) nr 885/2006 artikli 11 lõikes 1 ette nähtud teatest hilisemale ajavahemikule))
 (2016/C 136/44)
 Kohtumenetluse keel: hispaania
 Pooled
 Hageja: Hispaania Kuningriik (esindajad: abogado del Estado M. J. García-Valdecasas Dorrego)
 Kostja: Euroopa Komisjon (esindajad: I. Galindo Martín ja D. Triantafyllou)
 Hageja toetuseks menetlusse astuja: Läti Vabariik (esindajad: I. Kalniņš ja D. Pelše)
 Ese
 Nõue tühistada komisjoni 9. juuli 2014. aasta rakendusotsus 2014/458/EL, mille kohaselt Euroopa Liidu rahastamine ei kata teatavaid kulutusi, mida liikmesriigid on teinud Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) tagatisrahastu, Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (ELT L 205, lk 62), osas, milles see puudutab Hispaania Kuningriigi tehtud kulutusi summas 2 713 208,07 eurot.
 Resolutsioon
 1.
 Jätta hagi rahuldamata.
 2.
 Jätta Hispaania Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
 3.
 Jätta Läti Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
 (1) ELT C 388, 3.11.2014.


type: legislation

text:
 20.10.2012
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 290/12
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) št. 971/2012
 z dne 19. oktobra 2012
 o spremembi reprezentativnih cen in dodatnih uvoznih dajatev za nekatere proizvode v sektorju sladkorja, ki so za tržno leto 2012/2013 določeni z Izvedbeno uredbo (EU) št. 892/2012
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode („Uredba o enotni SUT“) (1),
 ob upoštevanju Uredbe Komisije (ES) št. 951/2006 z dne 30. junija 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 318/2006 glede trgovine s tretjimi državami v sektorju sladkorja (2) in zlasti drugega stavka drugega pododstavka odstavka 2 člena 36 Uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Reprezentativne cene in dodatne uvozne dajatve za beli in surovi sladkor ter nekatere sirupe za tržno leto 2012/2013 so določene z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 892/2012 (3). Navedene cene in uvozne dajatve so bile nazadnje spremenjene z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 963/2012 (4).
 (2)
 Iz podatkov, ki so trenutno na voljo Komisiji, je razvidno, da je treba navedene cene in dajatve spremeniti v skladu s členom 36 Uredbe (ES) št. 951/2006.
 (3)
 Ker je treba zagotoviti, da se ta ukrep uporablja čim prej po tem, ko se zagotovijo ažurirani podatki, mora ta uredba začeti veljati na dan objave –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Reprezentativne cene in dodatne uvozne dajatve za proizvode iz člena 36 Uredbe (ES) št. 951/2006, ki so za tržno leto 2012/2013 določene z Izvedbeno uredbo (EU) št. 892/2012, se spremenijo v skladu s Prilogo k tej uredbi.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 19. oktobra 2012
 Za Komisijo V imenu predsednika
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Generalni direktor za kmetijstvo in razvoj podeželja
 (1) UL L 299, 16.11.2007, str. 1.
 (2) UL L 178, 1.7.2006, str. 24.
 (3) UL L 263, 28.9.2012, str. 37.
 (4) UL L 288, 19.10.2012, str. 9.
 PRILOGA
 Spremenjene reprezentativne cene in dodatne uvozne dajatve za beli in surovi sladkor ter proizvode z oznako KN 1702 90 95, ki se uporabljajo od 20. oktobra 2012
 (v EUR)
 Oznaka KN
 Reprezentativna cena na 100 kg neto zadevnega proizvoda
 Dodatna uvozna dajatev na 100 kg neto zadevnega proizvoda
 1701 12 10 (1)
 35,17
 0,60
 1701 12 90 (1)
 35,17
 4,06
 1701 13 10 (1)
 35,17
 0,73
 1701 13 90 (1)
 35,17
 4,35
 1701 14 10 (1)
 35,17
 0,73
 1701 14 90 (1)
 35,17
 4,35
 1701 91 00 (2)
 42,42
 4,74
 1701 99 10 (2)
 42,42
 1,61
 1701 99 90 (2)
 42,42
 1,61
 1702 90 95 (3)
 0,42
 0,27
 (1) Določitev za standardno kakovost v skladu s točko III Priloge IV k Uredbi (ES) št. 1234/2007.
 (2) Določitev za standardno kakovost v skladu s točko II Priloge IV k Uredbi (ES) št. 1234/2007.
 (3) Določitev na 1 % vsebnosti saharoze.


text:
ΑΝΕΑΕΔ ΧΑΝΙΩΝ: Χαιρετισμός του Προέδρου της ΑΝ.Ε.Α.Ε.Δ. με την ευκαιρία ανάληψης των καθηκόντων του
 Χαιρετισμός του Προέδρου της ΑΝ.Ε.Α.Ε.Δ. με την ευκαιρία ανάληψης των καθηκόντων του
 Αγαπητοί Συνάδελφοι και Μέλη της ΑΝΕΑΕΔ
 Στην συνεδρίαση του ΔΣ την 28 Ιουνίου 2012 ο κ. Μιχάλης Ρέππας δήλωσε την παραίτηση του από την θέση του Προέδρου, η οποία έγινε αποδεκτή και το ΔΣ με εξέλεξε νέο Πρόεδρο.
 Θα ήθελα να ευχαριστήσω και δημόσια τους συναδέλφους για την τιμή που μου έκαναν και επίσης να ευχαριστήσω εκ μέρους όλης της ΑΝΕΑΕΔ τον κ. Μιχάλη Ρέππα για την προσφορά του στην Ένωση μας ως Πρόεδρος μέχρι σήμερα, πιστεύοντας ότι θα συνεχίσει να προσφέρει και ως μέλος του ΔΣ.
 Γνωρίζουμε όλοι την ισοπέδωση της αξιοπρέπειας μας και την οικονομική εξαθλίωση που μας έχουν οδηγήσει οι κυβερνητικές πολιτικές των τελευταίων ετών όπως και τους άλλους συμπολίτες μας.
 Πιστεύω ότι ακόμη περισσότερο πρέπει να είμαστε ενωμένοι και να συνεχίσουμε να αγωνιζόμαστε για τα δικαιώματα μας, την αξιοπρέπεια μας και την οντότητα μας.
 Η ΑΝΕΑΕΔ έχει δεχτεί κατά καιρούς και καλοπροαίρετη και κακοπροαίρετη κριτική, επίσης μερικοί έχουν προσπαθήσει και να την υπονομεύσουν για να εξυπηρετήσουν διάφορους σκοπούς ακόμη και προσωπικούς.
 Η οποιοδήποτε κριτική είναι δεκτή γιατί θα μας κάνει καλλίτερους και αποτελεσματικότερους στους κοινούς σκοπούς μας και αγώνες. Η υπονόμευση όμως από όπου και αν προέρχεται υπόσχομαι ότι θα αντιμετωπισθεί πολύ σκληρά.
 Η ΑΝΕΑΕΔ υπάρχει και λειτουργεί για όλα τα εν αποστρατεία στελέχη των Ενόπλων Δυνάμεων είτε είναι μέλη είτε όχι και θα είναι πάντα δίπλα σε όλους τους συναδέλφους ανεξαρτήτως προέλευσης.
 Στο μικρό σχετικά διάστημα ύπαρξης της, η ΑΝΕΑΕΔ, έχει καταφέρει αρκετά πράγματα και έχει ταράξει αυτά που γνωρίζαμε μέχρι σήμερα όσον αφορά την λειτουργία και τον τρόπο αντιμετώπισης των θεμάτων που μας ταλανίζουν χρόνια τώρα από τις τρεις Ενώσεις Αποστράτων. Μπορούμε όλοι μαζί να κάνουμε περισσότερα και να καταφέρουμε ακόμη περισσότερα.
 Η ΑΝΕΑΕΔ στηρίζεται στην εθελοντική προσφορά των μελών της και θα παρακαλούσα από όλους περισσότερη συμμετοχή.
 Ζητώ την βοήθεια και την συμπαράσταση όλων για την υλοποίηση των στόχων και των σκοπών της ΑΝΕΑΕΔ.
 Αναρτήθηκε από ΑΝΕΑΕΔ στις 7:48 μ.μ.


text:
eLOV.DK - Højesterets dom af 13. september 2018 i sag 62/2018
 Højesterets dom af 13. september 2018 i sag 62/2018
 SKAT modtog i september 2016 oplysninger fra de hollandske skattemyndigheder om udbetalinger fra Uber B.V. i Holland til Uber-chauffører i Danmark. Disse oplysninger blev i december 2016 videregivet til Københavns Politi, der efterfølgende rejste tiltale mod T1-T4 for overtrædelse af taxilovgivningen og færdselsloven. Ved landsrettens dom blev de tiltalte fundet skyldige efter anklageskrifterne, dog således at T2, der var tiltalt for at have udført 5.428 taxikørsler, blev dømt for at have udført 5.427 taxikørsler.
 Højesteret fastslog, at anklageskrifterne var udformet på en måde, der levede op til præciseringskravet i retsplejeloven og til de krav, der stilles efter artikel 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 Højesteret fastslog endvidere, at det ikke udgjorde en fejl, at landsretten havde tilladt dokumentation af politirapporter med de tiltaltes forklaringer om forholdene.
 De overtrædelser af taxilovgivningen og færdselsloven, som de tiltalte var dømt for, måtte anses for en række ensartede og kontinuerlige handlinger med en sådan indre sammenhæng, at de udgjorde en fortsat forbrydelse, og Højesteret fastslog derfor, at der på tidspunktet for sigtelserne ikke var indtrådt forældelse af strafansvaret.
 Højesteret udtalte endvidere, at det var berettiget, at de oplysninger, som SKAT modtog fra de hollandske skattemyndigheder, indgik i straffesagen mod de tiltalte.
 Ved strafudmålingen havde landsretten lagt vægt på karakteren af de begåede forhold, og at der var tale om et betydeligt antal kørsler til samtidig pådømmelse. Landsretten havde under disse omstændigheder fastsat bøderne med udgangspunkt i de af Uber udbetalte beløb. Højesteret fastslog – henset til, at anklagemyndigheden ikke havde nedlagt påstande om konfiskation – at bøderne under de anførte omstændigheder var fastsat med udgangspunkt i de udbetalte beløb.
 Højesteret fandt, at de bødestraffe på mellem 40.000 kr. og 486.500 kr., som landsretten havde idømt de tiltalte, var passende.
 Højesteret nåede således til samme resultat som landsretten.


text:
19.1.2002 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 17/9
 2. Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkost- Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 ninger.
 Søgsmålsgrundene og de væsentligste argumenter svarer til de
 i sag C-435/01 (3) anførte. Den i artikel 2 i direktiv 98/81/EF
 fastsatte frist er udløbet den 5. juni 2000.
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 (1) EFT 1999 L 93, s. 27.
 (2) EFT 1990 L 117, s. 1.
 I henhold til artikel 249, stk. 3, EF er et direktiv bindende for (3) Jf. s. 8 i dette nummer af Tidende.
 medlemsstaterne med hensyn til det tilsigtede mål, og forpligter
 dem til at gennemføre direktivet inden for den i direktivet
 fastsatte frist. Den i artikel 21, stk. 1, i direktiv 96/91 fastsatte
 frist udløb den 30. oktober 1999 uden, at Belgien havde
 vedtaget de nødvendige bestemmelser.
 Sag anlagt den 20. november 2001 af Kommissionen
 (1) EFT 1996 L 257, s. 26.
 for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske
 Republik
 (Sag C-450/01)
 (2002/C 17/15)
 Ved De Europæiske Fællesskabers Domstol er der den 20. no-
 Sag anlagt den 12. november 2001 af Kommissionen for vember 2001 anlagt sag mod Den Hellenske Republik af
 De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk
 konsulent Maria Kondou-Durande.
 (Sag C-436/01)
 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
 (2002/C 17/14)
 — Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine
 forpligtelser i henhold til traktaten og Kommissionens
 direktiv 1999/8/EF af 18. februar 1999 om ændring af
 Rådets direktiv 66/402/EØF om handel med sædekorn (1),
 idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de
 Ved De Europæiske Fællesskabers Domstol er der den 12. no- love og administrative bestemmelser, der er nødvendige
 vember 2001 anlagt sag mod Kongeriget Belgien af Kommis- for at efterkomme direktivet.
 sionen for De Europæiske Fællesskaber ved H. Van Lier, som
 befuldmægtiget.
 — Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagens omkost-
 ninger.
 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
 Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter
 1. Det fastslås, at Kongeriget Belgien, ved ikke inden for
 de fastsatte frister at sætte de nødvendige love og
 administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme I henhold til artikel 249, stk. 3, i traktaten om oprettelse af
 Rådets direktiv 98/81/EF (1) af 26. oktober 1998 om Det Europæiske Fællesskab er direktiver med hensyn til det
 ændring af direktiv 90/219/EØF (2) om indesluttet anven- tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som de rettes
 delse af genetisk modificerede mikroorganismer, subsidi- til.
 ært ved ikke at meddele Kommissionen teksten til disse
 bestemmelser, har undladt at opfylde de forpligtelser,
 som følger for denne medlemsstat af nævnte direktiv. I henhold til traktatens artikel 10, stk. 1, skal medlemsstaterne
 træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er
 egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af
 2. Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkost- traktaten eller af retsakter foretaget af Fællesskabets institu-
 ninger. tioner.


text:
3.7.2010
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 179/11
 Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 20. maj 2010 — Česká podnikatelská pojišťovna a.s., Vienna Insurance Group mod Michal Bilas (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Okresní soud v Chebu, Den Tjekkiske Republik)
 (Sag C-111/09) (1)
 (Forordning (EF) nr. 44/2001 - søgsmål anlagt af en forsikringsgiver ved retten på det sted, hvor forsikringsgiveren har hjemsted, med påstand om, at en forsikringstager med bopæl i en anden medlemsstat skal betale en forsikringspræmie - sagsøgtes fremmøde for den ret, for hvilken sagen er indbragt - kompetence ikke bestridt og realitetsindsigelse - spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgtes fremmøde tillægger kompetence)
 2010/C 179/17
 Processprog: tjekkisk
 Den forelæggende ret
 Okresní soud v Chebu
 Parter i hovedsagen
 Sagsøger: Česká podnikatelská pojišťovna a.s., Vienna Insurance Group
 Sagsøgt: Michal Bilas
 Sagens genstand
 Anmodning om præjudiciel afgørelse — Okresní soud v Chebu — fortolkning af artikel 13, stk. 1, artikel 24 og 26 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12, s. 1) — kompetence i forsikringssager — søgsmål med påstand om, at forsikringstager, som har bopæl i en anden medlemsstat end forsikringsgiver, skal betale en forsikringspræmie — situation, hvor forsikringstager har fremført sine anbringender vedrørende realiteten ved forsikringsgivers hjemsted
 Konklusion
 Artikel 24 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den ret, for hvilken sagen er indbragt, uden at reglerne indeholdt i kapitel II, afdeling 3, i denne forordning er overholdt, skal erklære sig kompetent, når sagsøgte giver møde og ikke rejser nogen indsigelse om, at retten er inkompetent, idet et sådant fremmøde udgør en stiltiende udvidelse af kompetencen.
 (1) EUT C 141 af 20.6.2009.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 22000D0210(01)
 Afgørelse truffet af Det Blandede EØS-Udvalg nr. 1/1999 af 29. januar 1999 om ændring af bilag II (Tekniske forskrifter, standarder, prøvning og certificering) til EØS-aftalen
 EF-Tidende nr. L 035 af 10/02/2000 s. 0028 - 0029
 AFGØRELSE TRUFFET AF DET BLANDEDE EØS-UDVALGNr. 1/1999af 29. januar 1999om ændring af bilag II (Tekniske forskrifter, standarder, prøvning og certificering) til EØS-aftalenDET BLANDEDE EØS-UDVALG HAR -under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde som tilpasset ved protokollen om tilpasning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, i det følgende benævnt "aftalen", særlig artikel 98, ogud fra følgende betragtninger:Bilag II til aftalen blev ændret ved afgørelse nr. 77/97 truffet af Det Blandede EØS-Udvalg den 12. november 1997(1).Kommissionens beslutning 96/627/EF af 17. oktober 1996 om iværksættelse af artikel 2 i Rådets direktiv 77/311/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om støjniveauet i ørehøjde for førere af landbrugs- og skovbrugshjultraktorer(2) bør indarbejdes i aftalen -TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:Artikel 1Følgende led indsættes i punkt 10 (Rådets direktiv 77/311/EØF) i kapitel II i bilag II til aftalen: "- 396 D 0627: Kommissionens beslutning 96/627/EF af 17. oktober 1996 (EFT L 282 af 1.11.1996, s. 72)."Artikel 2Teksterne til beslutning 96/627/EF på islandsk og norsk, som er knyttet til de respektive sproglige udgaver af denne afgørelse, er autentiske.Artikel 3Denne afgørelse træder i kraft den 30. januar 1999, forudsat at Det Blandede EØS-Udvalg har modtaget alle fornødne meddelelser i henhold til aftalens artikel 103, stk. 1.Artikel 4Denne afgørelse offentliggøres i EØS-afsnittet i og EØS-tillægget til De Europæiske Fællesskabers Tidende.Udfærdiget i Bruxelles, den 29. januar 1999.På Det Blandede EØS-udvalgs vegneF. BARBASOFormand(1) EFT L 134 af 7.5.1998, s. 5.(2) EFT L 282 af 1.11.1996, s. 72.


text:
 15.9.2014
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 315/52
 Auto del Tribunal General de 7 de julio de 2014 — Cofresco Frischhalteprodukte/Comisión
 (Asunto T-223/13) (1)
 ((«Recurso de anulación - Medio ambiente - Directiva 94/62/CE - Envases y residuos de envases - Directiva 2013/2/UE - Rollos, tubos y cilindros alrededor de los cuales se enrolla un material flexible - Inexistencia de afectación directa - Inadmisibilidad»))
 2014/C 315/87
 Lengua de procedimiento: francés
 Partes
 Demandante: Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG (Minden, Alemania) (representante: H. Weil, abogado)
 Demandada: Comisión Europea (representantes: A. Alcover San Pedro y J.-F. Brakeland, agentes)
 Objeto
 Pretensión de anulación parcial de la Directiva 2013/2/UE de la Comisión, de 7 de febrero de 2013, que modifica el anexo I de la Directiva 94/62/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, relativa a los envases y residuos de envases (DO L 37, p. 10), en la medida en que la Comisión incluye los rollos, tubos y cilindros alrededor de los cuales se enrolla un material flexible, excepto los rollos, tubos y cilindros destinados a formar parte de maquinaria de producción y que no se utilicen para presentar un producto como unidad de venta, en la lista de ejemplos de productos que ilustran la aplicación de los criterios que precisan el concepto de «envase».
 Fallo
 1)
 Declarar la inadmisibilidad del recurso.
 2)
 Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG cargará tanto con sus propias costas como con las de la Comisión Europea.
 (1) DO C 171, de 15.6.2013.


text:
 EIROPAS KOMISIJA
 Briselē, 8.3.2019
 COM(2019) 114 final
 2019/0063(NLE)
 Priekšlikums
 PADOMES LĒMUMS
 par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu (FMT:ItalicCCSBT) paplašinātajā komisijā, un ar kuru atceļ Lēmumu 10125/14
 PASKAIDROJUMA RAKSTS
 1.Priekšlikuma priekšmets
 Šis priekšlikums attiecas uz lēmumu par nostāju, kas Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu paplašinātās komisijas sanāksmēs 2019.–2023. gada periodā Savienības vārdā jāieņem saistībā ar saglabāšanas un pārvaldības pasākumu paredzamo pieņemšanu.
 2.Priekšlikuma konteksts
 2.1.Konvencija par dienvidu tunzivju saglabāšanu
 Konvencija par dienvidu tunzivju saglabāšanu (CSBT konvencija), izveidojot Dienvidu tunzivju saglabāšanas komisiju (CCSBT), tiecas nodrošināt dienvidu tunzivju saglabāšanu un optimālu izmantošanu. Konvencija stājās spēkā 1994. gada 20. maijā.
 Savienība ir CCSBT paplašinātās komisijas līgumslēdzēja puse, kas konvenciju apstiprinājusi saskaņā ar Padomes Lēmumu (ES) 2015/2437
 1
 .
 2.2.Dienvidu tunzivju saglabāšanas komisija
 CCSBT ir struktūra, kas izveidota ar CSBT konvenciju un ir atbildīga par zvejas resursu pārvaldību un saglabāšanu dienvidu tunzivs izplatības apgabalā. Tā kā konvencijas puses var būt tikai valstis, CCSBT ir izveidojusi “CCSBT paplašināto komisiju”, kurā papildus CCSBT locekļiem ietilpst zvejas subjekti un Savienība. CCSBT paplašinātā komisija sagatavo lēmumus, kurus pēc tam formāli apstiprina CCSBT. CCSBT pasākumi, kas paredzēti dienvidu tunzivju saglabāšanai, pārvaldībai un optimālai izmantošanai, Savienībai var kļūt saistoši.
 Savienībai kā CCSBT paplašinātās komisijas loceklei ir līdzdalības tiesības un balsstiesības. CCSBT lēmumus pieņem vienprātīgi.
 2.3.CCSBT lēmumi
 CCSBT ir pilnvaras pieņemt saglabāšanas un izpildes panākšanas pasākumus attiecībā uz tās kompetencē ietilpstošajām zvejniecībām, un šie pasākumi līgumslēdzējām pusēm ir saistoši.
 Saskaņā ar CSBT konvencijas 8. panta 7. punktu pasākumi stājas spēkā, tiklīdz CCSBT tos pieņēmusi.
 3.Savienības vārdā ieņemamā nostāja
 Nostāja, kas Savienības vārdā jāieņem reģionālo zvejniecības pārvaldības organizāciju (RZPO) gadskārtējās sanāksmēs, patlaban tiek noteikta atbilstīgi divpakāpju pieejai. Padomes lēmumā tiek izklāstīti Savienības nostājas vadošie principi un orientējošie norādījumi vairākiem gadiem, un pēc tam šī nostāja neoficiālos Komisijas dokumentos, kuri jāapspriež Padomes darba grupā, tiek pielāgota katrai gadskārtējai sanāksmei.
 CCSBT gadījumā šī pieeja ir īstenota ar Padomes 2014. gada 26. maija Lēmumu 10125/14, kurā izklāstīta Savienības nostāja CCSBT 2014.–2018. gada periodā. Lēmumā ir ietverti vispārīgi principi un orientējoši norādījumi, bet, ciktāl iespējams, ņemta vērā arī CCSBT specifika. Turklāt pēc dalībvalstu lūguma tajā iekļauta standarta procedūra, kas izmantojama Savienības nostājas ikgadējā noteikšanā.
 Lēmums 10125/14 paredz Savienības nostājas pārskatīšanu pirms gadskārtējās sanāksmes 2019. gadā. Tāpēc šajā priekšlikumā, kas aizstās Lēmumu 10125/14, ir izklāstīta Savienības nostāja CCSBT 2019.–2023. gada periodā.
 Lēmumā 10125/14 tika iestrādāti jaunās kopējās zivsaimniecības politikas (KZP) principi un virzieni, kas izklāstīti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1380/2013
 2
 , kā arī ņemti vērā mērķi, kas noteikti Komisijas paziņojumā par KZP ārējo dimensiju
 3
 . Turklāt lēmums Savienības nostāju pielāgoja Lisabonas līgumam.
 Zvejas ietekmējuma aspektā pašreizējā pārskatīšanā ir ņemts vērā Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par Eiropas stratēģiju attiecībā uz plastmasu aprites ekonomikā
 4
 , Savienības Augstās pārstāves ārlietās un drošības politikas jautājumos un Komisijas kopīgais paziņojums Starptautiskā okeānu pārvaldība – okeānu nākotnes veidošanas darbakārtība
 5
 un Padomes secinājumi par minēto kopīgo paziņojumu
 6
 .
 4.Juridiskais pamats
 4.1.Procesuālais juridiskais pamats
 4.1.1.Principi
 Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 218. panta 9. punktā paredzēti lēmumi, ar kuriem nosaka “nostāju, kas Savienības vārdā jāapstiprina kādā ar nolīgumu izveidotā struktūrā, ja šāda struktūra ir tiesīga pieņemt lēmumus ar juridiskām sekām, izņemot lēmumus, kas papildina vai groza attiecīgajā nolīgumā noteikto iestāžu sistēmu”.
 Jēdziens “lēmumi ar juridiskām sekām” ietver aktus, kam ir juridiskas sekas uz tādu starptautisko tiesību normu pamata, kuras reglamentē attiecīgo struktūru, un instrumentus, kas nav saistoši saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, bet “var būtiski ietekmēt Savienības likumdevēja pieņemtā tiesiskā regulējuma saturu”
 7
 .
 4.1.2.Piemērošana konkrētajā gadījumā
 CCSBT ir struktūra, kas izveidota ar nolīgumu, proti, CSBT konvenciju.
 Akti, kurus CCSBT ir aicināta pieņemt, ir akti ar juridiskām sekām. Saskaņā ar CSBT konvencijas 20. pantu tie ir saistoši atbilstoši starptautiskajām tiesībām un var būtiski ietekmēt tādu ES tiesību aktu saturu kā:
 ·Padomes Regula (EK) Nr. 1005/2008, ar ko izveido Kopienas sistēmu, lai aizkavētu, novērstu un izskaustu nelegālu, nereģistrētu un neregulētu zveju
 8
 ;
 ·Padomes Regula (EK) Nr. 1224/2009, ar ko izveido Kopienas kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem
 9
 ;
 ·Eiropas Parlamenta un Padomes 2017. gada 12. decembra Regula (ES) 2017/2403 par ārējo zvejas flotu ilgtspējīgu pārvaldību
 10
 .
 Paredzētie akti nepapildina un negroza CSBT konvencijā noteikto iestāžu sistēmu.
 Tāpēc ierosinātā lēmuma procesuālais juridiskais pamats ir LESD 218. panta 9. punkts.
 4.2.Materiālais juridiskais pamats
 4.2.1.Principi
 Lēmumam, ko pieņem saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu, materiālais juridiskais pamats ir galvenokārt atkarīgs no tā, kāds mērķis un saturs ir paredzētajam aktam, attiecībā uz kuru Savienības vārdā tiek ieņemta noteikta nostāja. Ja paredzētajam aktam ir divi mērķi vai divi komponenti un viens ir atzīstams par galveno, bet otrs nav būtisks, tad lēmums, ko pieņem saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu, jābalsta uz viena materiālā juridiskā pamata, proti, tā, ko prasa galvenais jeb dominējošais mērķis vai komponents.
 4.2.2.Piemērošana konkrētajā gadījumā
 Paredzētā akta galvenais mērķis un saturs attiecas uz zivsaimniecību. Juridiskais pamats, kas nosaka šajā nostājā atspoguļojamos principus, ir Regula (ES) Nr. 1380/2013.
 Tāpēc ierosinātā lēmuma materiālais juridiskais pamats ir LESD 43. panta 2. punkts. Ar šo lēmumu ir jāaizstāj Lēmums 10125/14, kas aptver 2014.–2018. gada periodu.
 4.3.Secinājums
 Ierosinātā lēmuma juridiskajam pamatam vajadzētu būt LESD 43. panta 2. punktam, lasītam saistībā ar LESD 218. panta 9. punktu.
 2019/0063 (NLE)
 Priekšlikums
 PADOMES LĒMUMS
 par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu (CCSBT) paplašinātajā komisijā, un ar kuru atceļ Lēmumu 10125/14
 EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
 ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 43. panta 2. punktu, lasītu saistībā ar 218. panta 9. punktu,
 ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
 tā kā:
 (1)Ar Padomes Lēmumu (ES) 2015/2437
 11
 Eiropas Savienība ir noslēgusi Konvenciju par dienvidu tunzivju saglabāšanu (CSBT konvencija), ar kuru izveidota Dienvidu tunzivju saglabāšanas komisija (CCSBT).
 (2)CCSBT ir struktūra, kas izveidota ar CSBT konvenciju un ir atbildīga par zvejas resursu pārvaldību un saglabāšanu dienvidu tunzivs izplatības apgabalā. Tā kā CSBT konvencijas puses var būt tikai valstis, CCSBT ir izveidojusi “CCSBT paplašināto komisiju”, kurā papildus CCSBT locekļiem ietilpst zvejas subjekti un Savienība. CCSBT satvarā CCSBT paplašinātā komisija sagatavo lēmumus, kurus formāli apstiprina CCSBT. CCSBT pieņem saglabāšanas un pārvaldības pasākumus, kas paredzēti dienvidu tunzivju saglabāšanai, pārvaldībai un optimālai izmantošanai. Šādi pasākumi Savienībai var kļūt saistoši.
 (3)Kā paredz Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1380/2013
 12
 , Savienībai ir jānodrošina, ka zvejas un akvakultūras darbības ilgtermiņā ir vidiski ilgtspējīgas un tiek pārvaldītas atbilstīgi mērķim nodrošināt ieguvumus ekonomiskajā, sociālajā un nodarbinātības jomā un veicināt pārtikas pieejamību. Tā paredz arī to, ka Savienībai zvejniecības pārvaldībā jāievēro piesardzīga pieeja un tās mērķim jābūt nodrošināt, lai dzīvo jūras bioloģisko resursu izmantošanas rezultātā iegūto sugu populācijas tiktu atjaunotas un uzturētas virs līmeņa, kas nodrošina maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu. Turklāt tā paredz, ka Savienībai ir jāpieņem pārvaldības un saglabāšanas pasākumi, kuru pamatā ir labākie pieejamie zinātniskie ieteikumi, jāatbalsta zinātnisko atziņu gūšana un zinātnisko ieteikumu izstrāde, pakāpeniski jāizskauž izmetumi un jāveicina zvejas metodes, kas palīdz nodrošināt selektīvāku zveju un, ciktāl iespējams, nevēlamu nozveju nepieļaušanu un samazināšanu, kā arī zveju, kurai ir maza ietekme uz jūras ekosistēmu un zvejas resursiem. Turklāt Regulā (ES) Nr. 1380/2013 ir konkrēti paredzēts, ka minētie mērķi un principi Savienībai jāpiemēro ārējās attiecībās zivsaimniecības jomā.
 (4)Kā norādīts Savienības Augstās pārstāves ārlietās un drošības politikas jautājumos un Eiropas Komisijas kopīgajā paziņojumā Starptautiskā okeānu pārvaldība – okeānu nākotnes veidošanas darbakārtība
 13
 un Padomes secinājumos par minēto kopīgo paziņojumu
 14
 , galvenais Savienības darba uzdevums reģionālajās zvejniecības pārvaldības organizācijās (RZPO) ir veicināt pasākumus, kas atbalsta un kāpina šo forumu rezultativitāti un attiecīgā gadījumā uzlabo to pārvaldību.
 (5)Komisijas paziņojumā Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par Eiropas stratēģiju attiecībā uz plastmasu aprites ekonomikā
 15
 ir minēti konkrēti pasākumi, kuru mērķis ir mazināt plastmasas radīto piedrazojumu, jūras piesārņojumu, kā arī jūrā nozaudēto vai pamesto zvejas rīku daudzumu.
 (6)Ir lietderīgi noteikt nostāju, kas Savienības vārdā jāieņem CCSBT sanāksmēs 2019.–2023. gada periodā, jo CCSBT saglabāšanas un izpildes panākšanas pasākumi būs Savienībai saistoši un var būtiski ietekmēt tādu Savienības tiesību aktu saturu kā Padomes Regula (EK) Nr. 1005/2008
 16
 , Padomes Regula (EK) Nr. 1224/2009
 17
 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/2403
 18
 .
 (7)Pašreizējā nostāja, kas Savienības vārdā jāieņem CCSBT sanāksmēs, ir noteikta ar Padomes Lēmumu 10125/14
 19
 . Ir lietderīgi Lēmumu 10125/14 atcelt un aizstāt ar jaunu lēmumu 2019.–2023. gada periodam.
 (8)Ņemot vērā dienvidu tunzivs izplatības apgabala zvejas resursu dinamisko raksturu un no tā izrietošo nepieciešamību Savienības nostājā ņemt vērā jaunākās izmaiņas, to vidū jaunu zinātnisko un citu relevanto informāciju, kas iesniegta pirms CCSBT sanāksmēm vai to laikā, saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību (LES) 13. panta 2. punktā iestrādāto Savienības iestāžu pilnīgas sadarbības principu būtu jāizveido procedūras, kas jāievēro, kad ik gadu tiek precizēta Savienības nostāja 2019.–2023. gada periodā,
 IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
 1. pants
 Nostāja, kas Savienības vārdā jāieņem Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu (CCSBT) paplašinātās komisijas sanāksmēs, ir izklāstīta I pielikumā.
 2. pants
 Savienības nostāju, kas jāieņem CCSBT paplašinātās komisijas sanāksmēs, katru gadu precizē saskaņā ar II pielikumu.
 3. pants
 I pielikumā izklāstīto Savienības nostāju Padome pēc Komisijas priekšlikuma novērtē un vajadzības gadījumā pārskata vēlākais līdz CCSBT paplašinātās komisijas gadskārtējai sanāksmei 2024. gadā.
 4. pants
 2014. gada 26. maija Lēmumu 10125/14 atceļ.
 5. pants
 Šis lēmums ir adresēts Komisijai.
 Briselē,
 Padomes vārdā –
 priekšsēdētājs
 (1)
 Padomes 2015. gada 14. decembra Lēmums (ES) 2015/2437 par to, lai Eiropas Savienības vārdā noslēgtu Nolīgumu vēstuļu apmaiņas veidā starp Eiropas Savienību un Dienvidu tunzivju saglabāšanas komisiju (CCSBT) par Savienības dalību Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu paplašinātajā komisijā (OV L 366, 23.12.2015., 27. lpp.).
 (2)
 Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1380/2013 par kopējo zivsaimniecības politiku un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1954/2003 un (EK) Nr. 1224/2009 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 2371/2002 un (EK) Nr. 639/2004 un Padomes Lēmumu 2004/585/EK (OV L 354, 28.12.2013., 22. lpp.).
 (3)
 COM(2011) 424, 13.7.2011.
 (4)
 COM(2018) 28 final, 16.1.2018.
 (5)
 JOIN(2016) 49 final, 10.11.2016.
 (6)
 7348/1/17 REV 1, 24.3.2017.
 (7)
 Tiesas 2014. gada 7. oktobra spriedums lietā C-399/12 Vācija/Padome, ECLI:EU:C:2014:2258, 61.–64. punkts.
 (8)
 OV L 286, 29.10.2008., 1. lpp.
 (9)
 OV L 343, 22.12.2009., 1. lpp.
 (10)
 OV L 347, 28.12.2017., 81. lpp.
 (11)
 Padomes 2015. gada 14. decembra Lēmums (ES) 2015/2437 par to, lai Eiropas Savienības vārdā noslēgtu Nolīgumu vēstuļu apmaiņas veidā starp Eiropas Savienību un Dienvidu tunzivju saglabāšanas komisiju (CCSBT) par Savienības dalību Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu paplašinātajā komisijā (OV L 366, 23.12.2015., 27. lpp.).
 (12)
 Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 11. decembra Regula (ES) Nr. 1380/2013 par kopējo zivsaimniecības politiku un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1954/2003 un (EK) Nr. 1224/2009 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 2371/2002 un (EK) Nr. 639/2004 un Padomes Lēmumu 2004/585/EK (OV L 354, 28.12.2013., 22. lpp.).
 (13)
 JOIN(2016) 49 final, 10.11.2016.
 (14)
 7348/1/17 REV 1, 24.3.2017.
 (15)
 COM(2018) 28 final, 16.1.2018.
 (16)
 Padomes Regula (EK) Nr. 1005/2008, ar ko izveido Kopienas sistēmu, lai aizkavētu, novērstu un izskaustu nelegālu, nereģistrētu un neregulētu zveju, un ar ko groza Regulas (EEK) Nr. 2847/93, (EK) Nr. 1936/2001 un (EK) Nr. 601/2004, un ar ko atceļ Regulas (EK) Nr. 1093/94 un (EK) Nr. 1447/1999 (OV L 286, 29.10.2008., 1. lpp.).
 (17)
 Padomes 2009. gada 20. novembra Regula (EK) Nr. 1224/2009, ar ko izveido Savienības kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem, un groza Regulas (EK) Nr. 847/96, (EK) Nr. 2371/2002, (EK) Nr. 811/2004, (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 2115/2005, (EK) Nr. 2166/2005, (EK) Nr. 388/2006, (EK) Nr. 509/2007, (EK) Nr. 676/2007, (EK) Nr. 1098/2007, (EK) Nr. 1300/2008 un (EK) Nr. 1342/2008, un atceļ Regulas (EEK) Nr. 2847/93, (EK) Nr. 1627/94 un (EK) Nr. 1966/2006 (OV L 343, 22.12.2009., 1. lpp.).
 (18)
 Eiropas Parlamenta un Padomes 2017. gada 12. decembra Regula (ES) 2017/2403 par ārējo zvejas flotu ilgtspējīgu pārvaldību un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1006/2008 (OV L 347, 28.12.2017., 81. lpp.).
 (19)
 Padomes 2014. gada 26. maija Lēmums 10125/14 par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāpieņem Dienvidu tunzivju saglabāšanas komisijā (CCSBT).
 ---documentbreak---
 EIROPAS KOMISIJA
 Briselē, 8.3.2019
 COM(2019) 114 final
 PIELIKUMI
 dokumentam
 priekšlikums Padomes lēmumam
 par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu (CCSBT) paplašinātajā komisijā, un ar kuru atceļ Lēmumu 10125/14
 I PIELIKUMS
 Nostāja, kas Savienības vārdā jāieņem Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu (CCSBT) paplašinātajā komisijā
 1.PRINCIPI
 CCSBT satvarā Savienība:
 a)rīkojas saskaņā ar mērķiem un principiem, kurus tā tiecas īstenot kopējā zivsaimniecības politikā (KZP), jo īpaši izmantojot piesardzīgu pieeju un ar maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu saistītos mērķus, kā noteikts Regulas (ES) Nr. 1380/2013 2. panta 2. punktā, ar nolūku veicināt uz ekosistēmu balstītas pieejas īstenošanu zvejniecības pārvaldībā, nepieļaut un, ciktāl iespējams, samazināt nevēlamas nozvejas, pakāpeniski izskaust izmetumus, minimalizēt zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām un to biotopiem, kā arī, veicinot Savienības zvejniecību ekonomisko dzīvotspēju un konkurētspēju, nodrošināt pietiekami augstu dzīves līmeni tiem, kas atkarīgi no zvejas darbībām, un ņemt vērā patērētāju intereses;
 b)tiecas CCSBT pasākumu sagatavošanas posmā pienācīgi iesaistīt ieinteresētās personas un nodrošina, ka CCSBT pieņemtie pasākumi ir saskaņā ar CSBT konvenciju;
 c)nodrošina, ka CCSBT pieņemtie pasākumi ir saskanīgi ar starptautiskajām tiesībām un jo īpaši ar ANO 1982. gada Jūras tiesību konvenciju, ANO 1995. gada Nolīgumu par transzonālo zivju krājumu un tālu migrējošo zivju krājumu saglabāšanu un pārvaldību, 1993. gada Nolīgumu par zvejas kuģu atbilstības veicināšanu starptautiskajiem saglabāšanas un pārvaldības pasākumiem atklātā jūrā un Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas 2009. gada Nolīgumu par ostas valsts pasākumiem;
 d)veicina nostājas, kas ir saskanīgas ar reģionālo zvejniecības pārvaldības organizāciju (RZPO) paraugpraksi attiecīgajā apgabalā;
 e)tiecas panākt konsekvenci un sinerģiju ar rīcībpolitiku, kuru Savienība zivsaimniecības nozarē īsteno divpusējās attiecībās ar trešām valstīm, un nodrošina saskaņotību ar citām rīcībpolitikām tādās jomās kā ārējās attiecības, nodarbinātība, vide, tirdzniecība, attīstība, pētniecība un inovācija;
 f)nodrošina Savienības starptautisko saistību ievērošanu;
 g)ievēro Padomes 2012. gada 19. marta secinājumus par Komisijas paziņojumu par kopējās zivsaimniecības politikas ārējo dimensiju
 1
 ;
 h)tiecas Savienības flotei dienvidu tunzivs izplatības apgabalā radīt vienlīdzīgus konkurences apstākļus, pamatojoties uz tiem pašiem principiem un standartiem, kas piemērojami saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, un veicināt minēto principu un standartu vienādu īstenošanu;
 i)darbojas saskaņā ar Savienības Augstās pārstāves ārlietās un drošības politikas jautājumos un Eiropas Komisijas kopīgo paziņojumu Starptautiskā okeānu pārvaldība – okeānu nākotnes veidošanas darbakārtība
 2
 , kā arī Padomes secinājumiem par minēto kopīgo paziņojumu
 3
 un veicina pasākumus, kas atbalsta un kāpina CCSBT rezultativitāti un attiecīgā gadījumā uzlabo tās pārvaldību un sniegumu (jo īpaši attiecībā uz zinātni, atbilstību, pārredzamību un lēmumu pieņemšanu), un tādējādi dod ieguldījumu visos ilgtspējīgas okeānu pārvaldības aspektos;
 j)pēc vajadzības un atbilstoši partnerstruktūru pilnvarojumam veicina attiecīgi RZPO darba koordināciju ar reģionālajām jūras konvencijām (RJK) un sadarbību ar pasaules mēroga organizācijām;
 k)veicina koordināciju un sadarbību ar citām tunzivju RZPO kopīgu interešu jautājumos, jo īpaši atkal aktivizējot tā saukto Kobes procesu, kurā iesaistījušās tunzivju RZPO, un attiecinot to uz visām RZPO.
 2.ORIENTĒJOŠI NORĀDĪJUMI
 Savienība vajadzības gadījumā cenšas atbalstīt CCSBT šādu pasākumu pieņemšanā:
 a)dienvidu tunzivs izplatības apgabala zvejas resursu saglabāšanas un pārvaldības pasākumi, kas pamatojas uz labākajiem pieejamajiem zinātniskajiem ieteikumiem un ietver CCSBT reglamentēto dzīvo jūras bioloģisko resursu kopējās pieļaujamās nozvejas (KPN) un kvotas vai zvejas piepūles regulējumu, un kas ļautu maksimālajam ilgtspējīgas ieguves apjomam atbilstošu izmantošanas pakāpi sasniegt pakāpeniski pieaugošā veidā vēlākais līdz 2020. gadam. Minētie saglabāšanas un pārvaldības pasākumi vajadzības gadījumā ietver īpašus pasākumus, kuri vērsti uz pārzvejotiem krājumiem un kuru mērķis ir saglabāt pieejamajām zvejas iespējām atbilstošu zvejas piepūli;
 b)nelegālas, nereģistrētas un neregulētas (NNN) zvejas darbību novēršanas, aizkavēšanas un izskaušanas pasākumi dienvidu tunzivs izplatības apgabalā, arī NNN zvejas kuģu sarakstu izveide;
 c)dienvidu tunzivs izplatības apgabalā piemērojami uzraudzības, kontroles un pārraudzības pasākumi, kuru mērķis ir nodrošināt kontroles efektivitāti un atbilstību CCSBT pieņemtajiem pasākumiem;
 d)pasākumi, kuru mērķis ir minimalizēt zvejas darbību un akvakultūras negatīvo ietekmi uz jūras bioloģisko daudzveidību, jūras ekosistēmām un to biotopiem, t. sk. pasākumi, kuru mērķis ir samazināt jūras piesārņojumu un novērst plastmasas izmešanu jūrā, samazināt jūrā esošās plastmasas ietekmi uz jūras bioloģisko daudzveidību un ekosistēmām, tādi jutīgu jūras ekosistēmu aizsardzības pasākumi dienvidu tunzivs izplatības apgabalā, kas ir saskaņā ar ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcijām, un pasākumi, kuru mērķis ir nepieļaut un, ciktāl iespējams, samazināt nevēlamas nozvejas, jo īpaši jutīgu jūras sugu nozvejas, un pakāpeniski izskaust izmetumus;
 e)pasākumi, kas pieņemti, lai pārvaldītu zivju pievilināšanas ierīču (ZPI) izmantošanu, jo īpaši lai uzlabotu datu vākšanu, pareizi kvantificētu, izsekotu un uzraudzītu ZPI izmantošanu, samazinātu ietekmi uz jutīgiem tunzivju krājumiem, mazinātu ZPI iespējamo ietekmi uz mērķsugām un nemērķa sugām, kā arī uz ekosistēmu, un samazinātu ZPI īpatsvaru jūras piedrazojumā;
 f)pasākumi, kuru mērķis ir mazināt pamesto, nozaudēto vai citādi izmesto zvejas rīku ietekmi okeānā un atvieglot šādu zvejas rīku identificēšanu un atgūšanu;
 g)pasākumi, kuru mērķis ir aizliegt zveju, kuras vienīgais nolūks ir iegūt haizivju spuras, un prasīt, lai visas haizivis tiktu izkrautas ar neatdalītām spurām;
 h)pēc vajadzības un tādā apmērā, kādā to atļauj attiecīgie dibināšanas dokumenti, – ieteikumi, kas rosina īstenot Starptautiskās Darba organizācijas (SDO) Konvenciju par darbu zvejniecībā;
 i)papildu tehniskie pasākumi, kas pamatojas uz CCSBT apakšstruktūru un darba grupu ieteikumiem.
 II PIELIKUMS
 Kārtība, kādā ik gadu precizējama Savienības nostāja, kas jāieņem
 Konvencijas par dienvidu tunzivju saglabāšanu paplašinātās komisijas sanāksmēs
 Pirms katras CCSBT paplašinātās komisijas sanāksmes, kurā minētā struktūra ir aicināta pieņemt lēmumus ar juridiskām sekām Savienībai, tiek veikti pasākumi, kas vajadzīgi, lai nostājā, kas Savienības vārdā paužama saskaņā ar I pielikumā izklāstītajiem principiem un orientējošajiem norādījumiem, tiktu ņemta vērā jaunākā zinātniskā informācija un cita relevanta informācija, kas nosūtīta Komisijai.
 Šajā nolūkā, pamatojoties uz minēto informāciju, Komisija pietiekami laicīgi pirms katras CCSBT sanāksmes Padomei vai tās darba sagatavošanas struktūrām, lai tās varētu apspriest un apstiprināt Savienības vārdā paužamās nostājas detaļas, nosūta rakstisku dokumentu, kurā detalizēti izklāstīti ierosinātie Savienības nostājas precizējumi.
 Ja CCSBT paplašinātās komisijas sanāksmes gaitā, arī uz vietas, panākt vienošanos par jauno elementu iekļaušanu Savienības nostājā nav iespējams, šo jautājumu nodod Padomei vai tās darba sagatavošanas struktūrām.
 (1)
 7087/12 REV 1 ADD 1 COR 1.
 (2)
 JOIN(2016) 49 final, 10.11.2016.
 (3)
 7348/1/17 REV 1, 24.3.2017.


text:
X’inhi l-proċedura biex nitlob kumpens mingħand it-trażgressur? (eż. kawża l-qorti, talba ċivili, proċedura ta’ adeżjoni)
 F’ħafna mill-każijiet, tkun il-qorti responsabbli għall-proċessar tat-trażgressur li, jekk issib l-imputat ħati, tistabbilixxi l-ammont tad-danni u tal-imgħax mogħtija lill-vittmi bħala kumpens għat-telf tagħhom.
 Biex il-qorti tintalab tieħu deċiżjoni dwar kumpens, importanti li l-vittmi jintervjenu bħala parti ċivili fil-proċedimenti kriminali. Il-vittmi jistgħu jintervjenu bħala parti ċivili fi kwalunkwe waqt matul l-investigazzjoni. Il-vittmi mhumiex meħtieġa jidhru matul is-seduta. Dawn jistgħu jkunu rappreżentati minn avukat u jagħmlu t-talbiet tagħhom bil-miktub qabel is-seduta.
 Jekk il-vittmi ma jintervjenux bħala parti ċivili jew ma jagħmlu ebda talba, il-qorti ma tkunx tista’ tagħti kumpens għad-danni u l-imgħax lill-vittmi minn jeddha.
 Vittmi li ma jintervjenux bħala parti ċivili matul is-seduta kriminali ma jitilfux id-dritt tagħhom għal kumpens.
 Fil-fatt, il-vittmi xorta waħda jkunu jistgħu jiftħu kawża kontra t-trażgressur quddiem il-qrati ċivili, dment li jaġixxu qabel ma jiskadi l-perjodu ta’ limitazzjoni skont id-dritt ċivili u li juru li l-fatti inkwistjoni jikkostitwixxu ksur tal-liġi ċivili.
 Il-qorti ordnat lit-trażgressur iħallasni d-danni/kumpens. Kif nista’ niżgura li t-trażgressur iħallas?
 Ir-rwol tal-qorti kriminali hu li tikkwantifika d-dannu li ġarrbu l-vittmi, iżda din ma tintervjenix fl-irkupru tad-danni u tal-imgħax mogħtija.
 Hi responsabbiltà tal-vittmi, ladarba tinqata’ s-sentenza finali, li jieħdu passi biex jiksbu ħlas għal dawn id-danni mingħand it-trażgressur.
 Spiss ikun l-avukat li jieħu ħsieb biex jara li jseħħ l-irkupru tad-danni u tal-imgħax, għall-ewwel b’mod amikevoli, billi jikkuntattja lill-avukat tal-persuna kkundannata, jew billi jippreżenta talba ma’ bailiff biex tiġi eżegwita s-sentenza.
 Meta l-qorti li tikkundanna timponi sentenza sospiża li tinkludi obbligu ta’ ħlas ta’ kumpens, il-Prosekutur Ġenerali Pubbliku, li hu inkarigat mill-eżekuzzjoni tas-sentenzi, jivverifika jekk il-persuni kkundannati humiex qed jissodisfaw l-obbligu tagħhom.
 Jekk it-trażgressur ma jħallasx, jista’ l-Istat iħallasni avvanz? Taħt liema kundizzjonijiet?
 Matul il-proċess, il-qorti tista’ tagħti ħlas interim sakemm titlesta perizja, pereżempju. Jekk it-trażgressur jirrifjuta milli jagħmel dan il-ħlas, jew ma jkunx jiflaħ jagħmlu, il-Ministeru tal-Ġustizzja jista’ jieħu karigu f’każ ta’ ħtieġa murija bil-provi.
 Il-Liġi emendata tat-12 ta’ Marzu 1984 dwar il-kumpens ta’ ċerti vittmi ta’ dannu fiżiku li jirriżulta minn reat toħloq dritt għall-kumpens li jista’ jiġi debitat lill-baġit tal-Istat favur ċerti vittmi ta’ reat. Din hi miżura importanti għall-vittmi f’każ li:
 It-trażgressur tal-attakk ma jkunx ġie identifikat; it-trażgressur tal-aggressjoni, għad li jkun ġie identifikat, ma jkunx jista’ jinstab; it-trażgressur ikun insolventi.
 Biex jasserixxu dan id-dritt, il-vittmi jridu japplikaw mal-Ministeru tal-Ġustizzja, li jieħu deċiżjoni dwar talbiet għal kumpens fi żmien sitt xhur. It-talbiet iridu jiġu abbozzati bil-Franċiż, bil-Ġermaniż jew bil-Lussemburgiż u jridu jindikaw id-data, il-post u n-natura eżatta tal-fatti. Evidenza dokumentarja tal-fatti u tad-dannu mġarrab mill-vittma trid tkun mehmuża ma’ din l-ittra b'appoġġ tat-talba.
 Id-dritt għall-kumpens hu soġġett għal ċerti kundizzjonijiet li l-vittmi jridu jissodisfaw:
 Il-vittmi jridu jkunu jirresjedu b’mod regolari u abitwali fil-Gran Dukat tal-Lussemburgu jew ikunu ċittadini ta’ Stat Membru tal-Unjoni Ewropea jew tal-Kunsill tal-Ewropa. Barra minn hekk, fil-mument tar-reat il-vittmi jrid ikollhom id-dokumenti tagħhom kompletament skont ir-regoli fil-Gran Dukat tal-Lussemburgu jew ikunu vittmi tar-reat imsemmi fl-Artikolu 382(1) tal-Kodiċi Kriminali [Traffikar tal-bnedmin];
 Id-dannu mġarrab irid jirriżulta minn atti intenzjonati li fin-natura tagħhom ikunu reat.
 Id-dannu jrid ikun dannu fiżiku u ma jistax ikun sempliċi ħsara materjali (li jeskludi, pereżempju, kumpens fil-każ ta’ sempliċi serq).
 Id-dannu jrid jirriżulta fi tfixkil serju tal-kundizzjonijiet tal-għajxien, li jista’ jirriżulta minn telf ta’ introjtu jew tnaqqis f’dan, minn żieda fi spejjeż jew fi spiża eċċezzjonali, jew minn inkapaċità biex titwettaq attività professjonali, mit-telf ta’ sena skola, minn ħsara fiżika jew mentali jew minn dannu morali jew estetiku kif ukoll minn tbatija fiżika jew mentali. Vittmi ta’ reat skont l-Artikoli 372 sa 376 tal-Kodiċi Kriminali huma eżentati milli jipprovdu prova ta’ dannu fiżiku jew mentali, li hu preżunt li jeżisti.
 Il-kumpens irid jitħallas mill-Istat biss jekk il-vittma ma tkunx tista’ tikseb kumpens effettiv u suffiċjenti bi kwalunkwe mod (eż. mingħand it-trażgressur, is-sigurtà soċjali jew permezz ta’ kopertura personali b'assigurazzjoni).
 Importanti li wieħed ikun jaf li l-kumpens jista’ jiġi miċħud jew jitnaqqas minħabba l-imġiba tal-vittmi fil-ħin materjali jew ir-relazzjoni tagħhom mat-trażgressur.
 Jekk l-Istat jikkumpensa lill-vittmi, dawn xorta waħda jistgħu jintervjenu bħala parti ċivili u jitolbu somom addizzjonali mingħand it-trażgressur jekk iqisu li l-kumpens ma jkunx biżżejjed. F’dak il-każ, il-vittmi jridu jinformaw lill-qorti bil-fatt li huma ppreżentaw talba għal kumpens lill-Istat jew li huma kisbu t-tali kumpens mingħand l-Istat, skont il-każ.
 Inkun intitolat(a) għal kumpens jekk it-trażgressur ma jiġix ikkundannat?
 Il-vittmi huma intitolati għal kumpens jekk it-trażgressur ma jiġix ikkundannat dment li jkunu vittmi ta’ reat kriminali u t-trażgressur tal-attakk ma jiġix identifikat, jew jekk it-trażgressur tal-attakk ikun ġie identifikat iżda ma jistax jinstab, jew jekk it-trażgressur ikun insolventi.
 Jekk ma jkun hemm ebda proċess u, b’hekk, ebda determinazzjoni ta’ kumpens mill-qorti, il-Ministeru tal-Ġustizzja jista’ jagħti somma fissa u/jew jordna perizja aspejjeż tiegħu biex jiddetermina l-ammont tal-kumpens li jrid jingħata lill-vittma.
 Fil-każ ta’ ħtieġa murija debitament, il-Ministeru tal-Ġustizzja jista’ jagħti ħlas filwaqt li tkun għadha qed tiġi eżaminata l-applikazzjoni.


type: wikipedia

text:
Esca steht für:
 Esca (Weinbau), Krankheit der Weinrebe
 in der Fischkunde der sogenannte Köder am Ende der Angel bei der Fischordnung der Armflosser
 Esca (Fluss), Nebenfluss des Aragón in Spanien
 Esca Food Solutions, fleischverarbeitendes Unternehmen
 Esca (Einheit), ein historisches Längenmaß
 ESCA steht als Abkürzung für:
 Electron Spectroscopy for Chemical Analysis, siehe Röntgenphotoelektronenspektroskopie
 , Spanien, ES-CA, als ISO-3166-2-Code
 Siehe auch:
 Eska (Begriffsklärung)
 ESGA (Begriffsklärung)
 SK (Begriffsklärung)
 ESCA
 en:ESCA