type: wikipedia

text:
Šrilanka (singalsko ශ්රී ලංකා, Šri Lamka, [ˌɕriːlaŋkaː]; tamilsko இலங்கை, Ilankai) do leta 1972 Cejlon (od tedaj Demokratična socialistična republika Šrilanka), je otoška država v Indijskem oceanu, 237 km (zahodna obala) vzhodno od južne konice indijske podceline in ima 20,8 milijona prebivalcev. Najkrajša razdalja med Indijo (Kodiyakkarai) in Šrilanko (Munasal) je 54,8 km.
 Zaradi svoje lege je otok predstavljal strateško pomorsko središče med južno in vzhodno Azijo od antike do sodobnega časa. Jug in območja okoli Anuradhapure so centri starodavnega budizma, medtem ko so severu in vzhodu hindujski tempeljski kompleksi. Danes je država multi-verska in multi-etnična država, v kateri so poleg budizma in hinduizma še krščanstvo in islam pomembni religiji. Singalci sestavljajo večino prebivalstva. Tamilci so največja manjšina. Druge etnične manjšine so Mavri, Malajci, Burgerji in šrilanški domorodci, Veda.
 Šrilanka je znana po proizvodnji in izvozu čaja (Cejlon), kave, kavčuka in kokosovega olja. Otok je zaradi svoje lepote in bogate kulturne dediščine (kot je ajurveda, tradicionalna zdravilska umetnost) priljubljena turistična destinacija.
 Šrilanki so vladala različna krajevna kraljestva že več kot dve tisočletji, dokler v 16. stoletju niso večji del otoka kolonizirali Portugalci in nato Nizozemci. Samo Kandijsko kraljestvo v visokogorju otoka se je lahko uveljavilo proti kolonizatorjem. Leta 1815 pa je cela država končno postala del britanskega imperija. Med drugo svetovno vojno je Šrilanka služila zaveznicam kot strateško pomembna baza v boju proti japonskemu imperiju. Od začetka dvajsetega stoletja so se povečala prizadevanja za neodvisnost. Leta 1948 je po miroljubnih pogajanjih Šrilanka postala neodvisna od Britancev. Za razliko od večine tretjih držav je od osamosvojitve obstajal stabilen in demokratičen sistem, čeprav so bila še vedno trenja med večinskim singalskim prebivalstvom in manjšino Tamilcev. Med letoma 1983 in 2009 je potekala državljanska vojna med tamilskimi separatisti in prevladujočo singalsko centralno vlado, kar je zahtevalo številne smrtne žrtve, zlasti civilnega prebivalstva. Zločini za človekove pravice državljanske vojne se še vedno ne ukvarjajo samostojno. Med leti 2005 in 2015 je bil predsednik države predsednik države Mahinda Radžapaksa in je vladal avtoritarno. Januarja 2015 je predsednik postal Maithripala Sirisena, ki je obljubil odstop od avtoritarnosti.
 Etimologija
 V antiki je bila Šrilanka popotnikom poznana pod različnimi imeni. V skladu z Mahavamso (zgodovinska pesem) je legendarni princ Vidžaja poimenoval deželo Tambapanni (bakreno rdeče roke ali bakreno rdeča zemlja), ker so bile roke njegovih privržencev »pordele od rdeče zemlje območja«. V hindujski mitologiji, kot je Ramajana, je bil otok imenovan Lankā ('otok'). Tamilski izraz Eelam (Tamilsko ஈழம், translit. īḻam) je v stari tamilski Sangam literaturi označeval celoten otok.
 Starogrška geografi so jo imenovali Taprobanā (stara grščina: Ταπροβανᾶ) ali Taprobanē (Ταπροβανῆ) iz besede Tambapanni. Perzijci in Arabci so jo imenovali kot Sarandīb (izvor besede "serendipity") iz besede Cerentivu . Ceilão, ime za Šrilanko, ki so jo imenovali v Portugalskem imperiju, ko so prišli leta 1505, [25], transliterirana v angleščino kot Ceylon. Kot britanska kronska kolonija je bil otok znan kot Ceylon; Bil je dominion Ceylon leta 1948.
 Država je sedaj znana v singalščini kot Śrī Laṃkā (singalsko ශ්රී ලංකා) in v tamilščini kot Ilaṅkai (tamilsko இலங்கை, IPA: [ilaŋɡai]). Leta 1972 se je njeno formalno ime spremenilo v »Svobodna, suverena in neodvisna republika Šrilanka«. Leta 1978 se je spremenila v »Demokratično socialistično republiko Šrilanko«. Ker je ime Cejlon še vedno prikazano v imenih številnih organizacij, je vlada Šrilanke v letu 2011 napovedala načrt za preimenovanje vseh, nad katerimi ima pooblastilo.
 Zgodovina
 Prazgodovina
 Prazgodovina Šrilanke sega nazaj 125.000 let in morda tudi že 500.000 let. Era se razteza od paleolitika, mezolitika in zgodnje železne dobe. Med paleolitskimi naselji odkritimi v Šrilanki so najbolj pomembna Pahiyangala (poimenovana po kitajskem popotniku menihu Faxianu), ki nazaj sega do 37.000 pred sedanjostjo, Batadombalena (28.500 pred sedajostjo) in Belilena (12.000 pred sedanjostjo). V teh jamah so arheologi našli ostanke anatomsko modernih ljudi, ki so jih imenovali Balangodski človek (Homo sapiens balangodensis) in druge predmete, ki dokazujejo, da so se lahko ukvarjali s kmetijstvom in imeli udomačene pse.
 Eno prvih pisnih omemb otoka se nahaja v indijskem epu Ramajana, ki navaja podrobnosti o kraljestvu z imenom Lanka, ki ga je ustvaril božji kipar Višvakarman (je personifikacija ustvarjanja in abstraktna oblika ustvarjalca Boga po Rigvedi, zavetnik inženirjev, obrtnikov in arhitektov) za Kubero, gospodarja bogastva.. Rečeno je, da gre za mitični leteči stroj z imenom Dandu Monara.
 Zgodnji prebivalci Šrilanke so bili verjetno predniki ljudstva Vedda, okoli 2500 avtohtonih prebivalcev sodobne Šrilanke. Irski zgodovinar James Emerson Tennent iz 19. stoletja, je postavil teorijo za Galle, mesta na jugu Šrilanke, ki je staro pristaniško mesto Taršiš, iz katerega naj bi kralj Salomon odpeljal slonovino, pave in druge dragocenosti.
 Obdobje pred Anuradhapuro
 Po Mahawamsi, kroniki, napisani v jeziku Pāḷi, so bili prvotni prebivalci Šrilanke Jakšas in Nagas. V Šrilanki so odkrili stara grobišča, ki so bila uporabljena pred 600 pr. n. št. in druge znake prisotnosti civilizacij . Singalska zgodovina se tradicionalno začne leta 543 pr. n. št. s prihodom princa Vidžaja, pol legendarni princ, ki je prijadral s 700 privrženci na Šrilanko, po tem ko je bil izgnan iz Kraljestva Vanga (v današnji Bengaliji). Ustanovil je kraljestvo Tambapanni, blizu današnjega Manarja. Vidžaja (Singha) je prvi od približno 189 avtohtonih monarhov Šrilanke, opisanih v kronikah, kot so Dipavamsa, Mahāvaṃsa, Cūḷavaṃsa in Rājāvaliya. Šrilanška dinastična zgodovina se je končala leta 1815, ko je država postala del britanskega imperija.
 Obdobje Anuradhapura
 Anuradhapursko kraljestvo je bilo ustanovljeno leta 380 pred našim štetjem v času vladavine Pandukabhaya Anuradhapurskega. Nato je Anuradhapura služila kot glavno mesto države skoraj 1400 let. Starodavni Šrilančani so sloveli pri gradnji določene vrste struktur kot so vodni zbiralniki, dagobe in palače. Družba je doživela veliko preobrazbo v času vladavine Devanampiya Tissa, s prihodom budizma iz Indije. Leta 250 pred našim štetjem, je Mahinda, sin Maurijskega cesarja Ašoka in bikšu (bhikkhu - budistični menih), ki je prišel v Mihintale in prinesel sporočilo budizma. Njegovo poslanstvo je bilo zmagati pri monarhu, ki je sprejel vero in jo nato širil med singalsko prebivalstvo.
 Naslednja kraljestva so ohranila veliko število budističnih šol in samostanov in podpirala širjenje budizma v drugih državah v jugovzhodni Aziji. Šrilanški menihi so študiral v Indiji na slavni antični budistični univerzi v Nalandi, ki jo je uničil Bahtijar Kilji. Verjetno je, da je mnogo svetih spisov iz samostana Nalanda ohranjenih v številnih samostanih Šrilanke in ta pisna oblika Tipitaka, vključno singalska budistična literatura, je bila del univerze v samostanu Nalanda. Leta 245 pred našim štetjem, je bikšuni Sangamita prišel z Jaya Sri Maha Bodi drevesom, ki velja za sadiko zgodovinskega drevesa Bodi, pod katerim je Buda našel Resnico. Je najstarejše drevo na svetu, ki ga je posadil človek. (Bodhivamsa).
 Invazije
 Šrilanka je prvič doživela tujo invazijo v času vladavine Suratise, ki sta ga porazila dva prodajalca konj, imenovana Sena in Guttika iz Južne Indije. Naslednja invazija je prišla takoj leta 205 pr. n. št. s kraljem Čole po imenu Elara, ki je premagal Asela iz Anuradhapure in vladal državi 44 let. Dutugemunu, najstarejši sin južno regionalnega pod-kralja, Kavan Tissa, je v bitki pri Vijithapuri premagal Elaro. Zgradil je Ruwanwelisaya, drugo stupo v starodavni Šri Lanki in Lovamahapajo.
 V dveh in pol tisočletju obstoja so sosednje južnoazijske dinastije, kot so Čola, Pandja, Čera in Palava, vsaj osemkrat napadle šrilanško kraljestvo. Ti okupatorji so se vseskozi vračali. Prišli so tudi iz kraljestva Kalinga (sodobna Orisa) in tudi iz Malezijskega polotoka. Kala Wewa in kip Avukana Buda sta bila zgrajena v času vladavine Datusena iz Anuradhapure.
 Četrti budistični svet
 Četrti budistični svet teravadskega budizma je potekal v samostanu Anuradhapura Maha Viharaya pod pokroviteljstvom Valagambe iz Anuradhapura leta 25. pr. n. št.. Svet je bil odgovor na leto, v katerem je bila žetev na Šrilanki še posebej slaba, številni budistični menihi pa so umrli zaradi lakote. Ker je bil Pāli kanon (zbirka tekstov teravadske budistične tradicije, ohranjena v jeziku pali) ohranjen le v ustnem izročilu dhammabhāṇakas - recitatorjev darme, so preživeli menihi prepoznali nevarnost nezapisanega kanona za poznejše generacije, in bil izgubljen, če bi oni umrli.
 Po tem Svetu so bili rokopisi na palmovih listih, ki so vsebovali kanon odneseni v Burmo, na Tajsko, v Kambodžo in Laos.
 Pozno obdobje
 Šrilanka je bila prva azijska država, za katero je znano, da je imela žensko za vladarja: Anula iz Anuradhapura (vladala 47-42 pr. n. št.) . Šrilanški monarhi so izvedli nekaj izjemnih gradbenih projektov: kot Sigirija, tako imenovana »trdnjava na nebu«, zgrajena v času vladavine Kašjapa I. iz Anuradhapure, ki je vladal med 477 in 495. Kamnita trdnjava Sigirija je obdana s široko mrežo obzidij in jarkov. V tem zaščitnem prostoru so bili vrtovi, ribniki, paviljoni, palače in druge strukture.
 1600-letne freske Sigirije so primer najstarejše šrilanške antične umetnosti. So med najbolj ohranjenimi primeri starodavnega urbanega načrtovanja na svetu. Unesco jih je razglasil za eno od sedmih mest svetovne dediščine na Šrilanki. Med drugimi strukturami, veliki rezervoarji, ki so pomembni za ohranjanje vode v ozračju z deževnico v suhi sezoni in vodovodi, nekateri z naklonom en palec na kilometer, so najbolj opazni. Biso Kotuwa, posebna zgradba znotraj jezu, je tehnološki čudež, ki temelji na natančni matematiki, ki omogoča držati pritisk naj jez na minimumu.
 Starodavna Šrilanka je bila prva država na svetu, ki je v 4. stoletju ustanovila bolnišnico v Mihintalu. Bila je vodilni izvoznik cimeta v starodavnem svetu. Ohranjala je tesne vezi z evropskimi civilizacijami, vključno z Rimskim imperijem. Na primer, Bhatikabhaya (22 pr. n. št. - 7 n. št.) je poslal odposlanca v Rim, ki je prinesel nazaj rdeče korale, ki so bile uporabljene za dovršen mrežast okras za Ruwanwelisaya. Poleg tega so bili šrilanški moški plesalci priča uboju Kaligule. Ko je kraljica Kleopatra VII. poslala svojega sina Cezariona v skrivališče, je odšel na Šrilanko.
 Upasampada bhikkhunis (budistične redovnice) so prve prispele na Kitajsko, ko je Devasāra in deset drugih bikšuni prišlo iz Šrilanke na zahtevo kitajskih žensk in ustanovile red leta 429.
 Polonnaruwa in prehodno obdobje
 Srednjeveško obdobje Šrilanke se začne s padcem Anuradhapurskega kraljestva. V letu 993 je invazija cesarja Rajaraje I. iz Čola prisilila, da je takratni šrilanški vladar Mahinda V. zbežal v južni del Šrilanke. Rajendra I., sin Rajaraja I., je izkoristil to situacijo in začel je veliko invazijo leta 1017. Mahinda V. je bil ujet in odpeljan v Indijo, Čoli pa so opustošili mesto Anuradhapura. Kasneje so prestavili glavno mesto v Polonnaruwa.
 To je bil konec dveh velikih dinastij stare Šrilanke, Morija in Lambakanna. Po sedemnajst let dolgi kampanji, Vijajabahu I. leta 1070 uspešno prežene Čole iz Šrilanke, ponovno združi državo prvič po več kot stoletju. Na njegovo zahtevo so bili posvečeni menihi poslani iz Burme na Šrilanko, da ponovno vzpostavijo budizem, ki je v času vladavine Čolov skoraj izginil iz države. V srednjem veku je bila Šrilanka razdeljena na tri sub-ozemlja in sicer Ruhunu, Pihiti in Mayo.
 Šrilanški namakalni sistem, ki se je v veliki meri razširil v času vladavine Parakramabahuja Velikega (1153-1186). To obdobje se šteje za čas, ko je bila Šrilanka na najvišji ravni. Zgradil je 1470 rezervoarjev - največ v zgodovini Šrilanke - popravljeno je bilo 165 jezov, 3910 kanalov, 163 večjih rezervoarjev in 2376 mini rezervoarjev. Njegova najbolj znana gradnja je Parakrama Samudra, največji namakalni projekt srednjeveške Šrilanke. Parakramabahova vladavina je nepozabna po dveh glavnih akcijah - na jugu Indije kot del Pandjan nasledstvene vojne in kazenski napad na kralja Ramanna (Mjanmar) za različne domnevne žalitve Šrilanke.
 Po njegovi smrti je moč Šrilanke postopoma razpadla. V letu 1215 se je Kalinga Magha, verjetno južno indijskega izvora, opredelil kot ustanovitelj kraljestva Jafna, napadel in osvojil kraljestvo Polonnaruwa. Priplul je iz Kalinga 690 navtičnih milj na 100 velikih ladjah z 24.000 možmi. Za razliko od prejšnjih napadalcev je ropal, plenil in uničil vse, kar je ostalo os stare Anuradhapure in kraljestva Polonnaruwa neodkrito. Njegova prednostna naloga je bila čim več izvleči iz zemlje in obrniti čim več tradicije Rajarata. V času njegove vladavine so mnogi avtohtoni Singalci migrirali na jug in zahod Šrilanke in v gorsko notranjost, da bi pobegnili pred njegovo močjo.
 Šrilanka si ni nikoli resnično opomogla od vpliva invazije Kalinga Magha. Kralj Vidžajabâhu III., ki je vodil upor, je prenesel kraljestvo v Dambadeniya. Sever je v tem času sčasoma prešel v kraljestvo v Jafna. To ni bilo nikoli pod nadzorom nobenega kraljestva z juga, razen ob eni priložnosti; leta 1450, po osvojitvi kralja Parâkramabâhuja VI. sina, princa Sapumala. Vladal je severu od leta 1450 do 1467.
 Naslednja tri stoletja začenši od 1215 je zaznamovala pisana množica kraljestev v južni in osrednji Šrilanki, vključno Dambadeniya, Yapahuwa, Gampola, Raigama, Kotte, Sitawaka in na koncu Kandy. Kitajski admiral Zheng He in njegove pomorske ekspedicijske sile je pristal pri kraju Galle leta 1409 in zmagal v boju z lokalnim kraljem. Zheng He je zajel lokalnega kralja in ga kasneje izpustil. [80] [81] [82] [83] Zheng He je postavil v Galle trojezičen napis, kamnito tablo v kitajskem, tamilskem in perzijskem jeziku, v spomin na svoj obisk. Stelo je leta 1911 odkril S. H. Thomlin v Galleju in je zdaj shranjena v Narodnem muzeju Kolombu.
 Kandijsko obdobje
 Zgodnji novi vek Šrilanke se začne s prihodom portugalskega vojaka in raziskovalca Lourenço de Almeida, sina Francisca de Almeida, leta 1505. Leta 1517 je Portugalska zgradila utrdbo v pristanišču mesta Kolombo in postopoma razširila svoj nadzor na obalna območja. Leta 1592, po desetletjih prekinitev vojskovanja s Portugalci, je Vimaladharmasuriya I. preselil svoje kraljestvo v mesto Kandi, lokacijo, za katero je mislil, da bo varna pred napadi. Leta 1619, podleže napadu Portugalcev neodvisno Džafna kraljestvo.
 V času vladavine Rajasinghe II. so na otok prišli nizozemski raziskovalci. Leta 1638 je kralj podpisal pogodbo z nizozemsko Vzhodnoindijsko družbo, da bi se znebil Portugalcev, ki so vladali večini obalnih območij. Sledila je nizozemsko-portugalska vojna, Nizozemska je zmagala, Kolombo je padel v nizozemske roke leta 1656. Mirovna pogodba je bila podpisana leta 1638. Etnična skupina imenovana Burgher, ki se je pomešala v šrilanško družbo je rezultat nizozemske vladavine.
 Kandijsko kraljestvo je bila zadnja neodvisna monarhija Šrilanke. Leta 1595 Vimaladharmasurya prinesel relikvije Budovega zoba - tradicionalni simbol kraljeve in verske oblasti med Singalci - v Kandi in zgradil tempelj Sri Dalada Maligawa (Tempelj Budovega zoba). Kljub občasnih spopadih z Evropejci, je kraljestvo preživelo. Nasledstvena kriza se je pojavila v Kandiju po smrti kralja Vira Narendrasinha leta 1739. Bil je poročen s telugu govorečo princeso Nayakkar iz južne Indije (Madurai) in bil brez otrok.
 Sčasoma, s podporo bikšunija Weliwita Sarankara, je krona prešla na brata ene od Narendrasinhovih princes, s pogledom na pravico Unambuwe Bandara - do lastnega sina Narendrasinha s singalsko priležnico. Novega kralja je pozneje tega leta kronal Šri Vidžaja Rajasinha. Kralji dinastije Nayakkar so sprožili številne napade na nizozemska nadzorovana območja, ki so se izkazali za neuspešne.
 Britanska vladavina
 V času napoleonskih vojn je zaradi strahu, da bi Francoski nadzor nad Nizozemsko morda prinesel Šrilanki Francoze, Velika Britanija z nekaj težavami leta 1796 zasedla obalna območja na otoku (ki so ga imenovali Cejlon). Dve leti kasneje je leta 1798 Sri Rajadhi Rajasinha, tretji od štirih kraljev Nayakkarja na Šrilanki, umrl zaradi vročine. Po njegovi smrti je bil kronan njegov nečak, osemnajstletni Kannasamy. Mladi kralj, ki se je zdaj imenoval Šri Vikrama Rajasinha, se je leta 1803 soočil z britansko invazijo, vendar jo je uspešno odvrnil.
 Do takrat je bilo celotno obalno območje v skladu s pogodbo iz Amiensa pod Britansko vzhodnoindijsko družbo. 14. februarja 1815 so Kandy zasedli Britanci v drugi kandijski vojni in končali neodvisnost Šrilanke. Sri Vikrama Rajasinha, zadnji domači monarh Šrilanke, je bil izgnan v Indijo. Kandijska konvencija je formalno odstopila celotno deželo britanskemu imperiju. Poskus šrilanških plemičev, da bi spodkopali britansko moč leta 1818 med uporom Uva, je pomiril guverner Robert Brownrigg.
 Začetek sodobnega obdobja Šrilanke zaznamujejo Colebrooke-Cameronove reforme iz leta 1833. Uvedli so utilitarno in liberalno politično kulturo v državo, ki temelji na vladavini prava in združili kandijske in pomorske province pod enotno vlado. Ustanovljen je bil izvršni svet in zakonodajni svet, ki je postal temelj predstavniškega zakonodajalca. V tem času so bili poskusi z nasadi kavovca večinoma uspešni.
 Kmalu je postala kava primarno izvozno blago Šrilanke. Padanje cen kave kot posledica depresije leta 1847 je ustavila gospodarski razvoj in poziv guvernerja za uvedbo vrste davkov na strelno orožje, pse, trgovine, čolni, itd. in za ponovno obliko rajakariya, zahteve za šest dni brezplačnega dela na cestah ali plačilo denarnega nadomestila. Tem ostrim ukrepom so nasprotovali domačini, in leta 1848 je prišlo do drugega upora. Uničujoča bolezen listov, Hemileia vastatrix, je napadla kavne nasade leta 1869 in v petnajstih letih uničila celotno industrijo. Britanci so hitro našli zamenjavo: opustitev kave, namesto tega so začeli obdelovati čajevec (Camellia sinensis). Proizvodnja čajevca na Šrilanki je uspevala v naslednjih desetletjih. Obsežne plantaže so se začele v začetku 20. stoletja.
 Do konca 19. stoletja je nastal nov izobražen družbeni razred, ki je presegel tekmovanje in kaste, preko britanske civilne službe in civilne službe Cejlona ter pravnih, izobraževalnih in zdravstvenih poklicev. Novi voditelji so predstavili različne etnične skupine prebivalstva v Zveznem zakonodajnem svetu na ravni skupnosti. Budistični in hindujski revivalizem je reagiral proti krščanskim misijonarskim dejavnostim. Singalsko in tamilsko politično vodstvo je bilo izgubljeno.
 Leta 1919 so se glavne krščanske in tamilske politične organizacije združile k oblikovanju Cejlonskega nacionalnega kongresa, pod vodstvom Monnambalam Arunachalama, s pritiskom kolonialnih vodij za bolj ustavne reforme. A brez množične podpore prebivalstva in z guvernerjevo spodbudo za "skupnostno zastopanje", ki je ustvaril "sedež v mestu", ki se je gibal med singalskim in tamilskim, je kongres izgubil zagon sredi 1920-ih.
 Donoughmorske reforme iz leta 1931 so zavrnile komunalno zastopanost in uvedle splošno volilno pravico za odrasle. Ta korak je močno kritiziralo tamilsko politično vodstvo, ki je spoznalo, da bodo v novoustanovljenem državnem svetu Cejlona, ki je nasledil zakonodajni svet, postali manjšina. Leta 1937 je tamilski vodja G. G. Ponnambalam zahteval zastopanje 50-50 (50% za Singalce in 50% za druge etnične skupine) v Državnem svetu. Vendar pa te zahteve niso upoštevale Soulburyjeve reforme leta 1944-45.
 Sodobna Šrilanka
 Soulburyjeva ustava je uvedla dominion, neodvisnost so razglasili 4. februar 1948. D. S. Senanayake je postal prvi predsednik vlade Cejlona. Vodje Tamilcev, vključno Ponnambalam in Arunachalam Mahadeva so pridružili svoj kabinet. Britanska kraljeva mornarica je ostala nameščena v Trincomaleeju do 1956. Vse ljudske demonstracije proti umiku obroka riža, znane kot Hartal 1953, so povzročile odstop premiera Dudleya Senanayaka.
 S. W. R. D. Bandaranaike je bil izvoljen predsednik vlade leta 1956. Njegova triletna vladavina je imela velik vpliv na njegovo samooklicano vlogo »branilca oblegane Singalske kulture«. Predstavil je kontroverzni zakon o uradnem singalskem jeziku, kot edinem uradnem jeziku vlade. Čeprav leta 1958 delno korigiran, je predstavljal resno skrb za tamilsko skupnost, ki je zaznala v njem grožnjo za njihov jezik in kulturo.
 Bandaranaika je leta 1959 umoril ekstremistični budistični menih.
 Sirimavo Bandaranaike, vdova Bandaranaika, je nastopila mandat kot predsednica vlade leta 1960 in prestala poskus državnega udara leta 1962. V svojem drugem mandatu kot predsednica vlade, je ta sprožila socialistično ekonomsko politiko, krepitev vezi s Sovjetsko zvezo in Kitajsko, hkrati pa spodbujala politiko neuvrščenosti. Leta 1971 je Cejlon doživel marksistično vstajo, ki je bila hitro zatrta. Leta 1972 je država postala republika z imenom Šrilanka, ki je zavračala status dominiona. Singalski in tamilski voditelji so v sedemdesetih letih prejšnjega stoletja podprli novo militantno tamilsko vojsko. Sirimavina politika standardizacije za odpravo razlik, ustvarjenih pri univerzitetnem vpisu, ki je bila v bistvu ukrep za pomoč geografsko prikrajšanim študentom za pridobitev terciarne izobrazbe, posledica je bila zmanjšanje deleža tamilskih študentov na univerzitetni ravni in je delovala kot neposredni katalizator vzpona militantnosti. Atentat tamilskih tigrov na župana Džafne, Alfreda Duraiyappaha leta 1975 je označen kot krizna točka.
 Vlada J. R. Jayawardene je prišla na oblast leta 1977 po zmagi nad nepriljubljeno enotno vlado. Jayawardene je uvedel novo ustavo, skupaj s prostim tržnim gospodarstvom in močnim izvršnim predsedstvom po vzoru Francije. Šrilanka je bila prva država južne Azije, ki je liberalizirala svoje gospodarstvo. Začetek leta 1983 zaznamujejo etnične napetosti, ki se kažejo v uporu proti vladi. Napad na 13 vojakov je julija 1983 povzročilo rasne nemire, kar je povzročilo, da je več kot 150.000 tamilskih civilistov zbežalo z otoka in prosilo za azil v drugih državah.
 Napake v zunanji politiki so se poznale v Indiji, ki je okrepila Tigre z orožjem in usposabljanjem. Leta 1987 so podpisali sporazum Indo-Sri Lanka Accord in indijske mirovne sile so v severni Šrilanki stabilizirale regijo z nevtralizacijo tamilskih tigrov. Istega leta se je začel drugi upor v južni Šrilanki, ki je zahteval prerazporeditev mirovnih sil leta 1990. Oktobra 1990 so Tigri iz severne Šrilanke izgnali šrilanške mavre (muslimane po veroizpovedi). Leta 2002 sta vlada Šrilanke in Tunizija podpisali norveški sporazum o premirju, pri katerem je posredovala Norveška.
 Od leta 1985 do leta 2006 so šrilanska vlada in tamilski uporniki brez uspeha imeli štiri kroge mirovnih pogovorov.
 Azijski cunami leta 2004 je na Šrilanki ubil več kot 35.000 ljudi.
 Leta 2009, pod predsedstvom Mahinde Radžapakse, je šrilanška vojska premagala Tamilske Tigre in ponovno določila nadzor nad celotno državo s strani šrilanške vlade. Na splošno je med 26-letnim konfliktom umrlo med 60.000 in 100.000 ljudi.
 Štirideset tisoč tamilskih civilistov je bilo morda ubitih v zaključnih fazah šrilanške državljanske vojne, po mnenju strokovnega odbora generalnega sekretarja ZN Ban Ki-moona. Natančno število ubitih Tamilcev je še vedno špekulacija, ki potrebuje nadaljnje študije. Zadnja faza vojne je zahtevala 294.000 razseljenih ljudi.
 Šrilanka je izšla iz svoje 26. letne vojne kot eno najhitreje rastočih gospodarstev na svetu.
 Med 68. nacionalnim dnem praznovanja neodvisnosti Šrilanke 4. februarja 2016, je bila prvič od leta 1949 zapeta tamilska verzija himne Šrilanka Matha. Odpravo prepovedi tamilske različice je odobril predsednik Maithripala Sirisena (ki je dejal, da bi združil narod po skoraj 26-letni državljanski vojni) in drugi v vladi. Ta korak je bil obravnavan kot del načrta za spravo. Sprejeti so bili tudi drugi ukrepi poprave etnične delitve med singalsko večino in tamilsko manjšino.
 Geografija
 Šrilanka leži na indijski tektonski plošči, plošči, ki je bila prej del Indo-avstralske plošče. Je v Indijskem oceanu jugozahodno od Bengalskega zaliva, med zemljepisno širino 5 ° in 10 ° južno ter dolżino 79 ° in 82 ° vzhodno. Šrilanka je ločena od celinskega dela indijske podceline z zalivom Mannar in prelivom - Palkov preliv. Po hindujski mitologiji je med indijsko podcelino in Šrilanko obstajal kopenski most. Zdaj je to samo še veriga čeri iz apnenca nad morsko gladino. Legende trdijo, da je bil prehoden peš do leta 1480, dokler cikloni niso poglobili kanala. Nekateri deli so še vedno globoki samo do 1 m, kar ovira plovbo. Otok je večinoma ravninski, z gričevnato obalno ravnico, gore pa se dvigajo le v južno-osrednjem delu. Najvišja točka je Pidurutalagala, ki doseže 2.524 m nadmorske višine
 Šrilanka ima 103 reke. Najdaljša od teh je reka Mahaweli, ki je dolga 335 km. Na rekah je 51 naravnih slapov visokih 10 metrov ali več. Najvišji so slapovi Bambarakanda, z višino 263 metrov. Obala Šrilanke je dolga 1.585 km. Država je razglasila izključno ekonomsko cono razširjeno na 200 navtičnih milj, kar je približno 6,7-krat več od površine Šrilanke. Obalne in sosednje vode vsebujejo visoko produktivne morske ekosisteme, kot so obalni koralni grebeni in plitvo dno morske obale ter obalni estuariji.
 Ob obali je 45 rečnih ustij in 40 lagun. Šrilanški mangrovski ekosistem obsega več kot 7.000 hektarjev in je imel ključno vlogo pri zadrževanju sile valov v cunamiju v Indijskem oceanu leta 2004. Otok je bogat z minerali, kot so ilmenit, glinenec, grafit, silicij, kaolin, sljuda in torij. Bil je potrjen obstoj nafte in plina v Manarskem zalivu, v teku je ekstrakcija obnovljivih količin.
 Podnebje
 Podnebje je tropsko in toplo zaradi zmernih vplivov oceanskih vetrov. Od 17 °C na osrednjem visokogorju, kjer pozimi lahko zmrzuje, do največ 33 °C na drugih nizkih nadmorskih višinah. Povprečni temperaturni razpon je od 28 °C do skoraj 31 °C. Dnevne in nočne temperature so med 14 °C do 18 °C.
 Na vzorec padavin vplivajo monsunski vetrovi iz Indijskega oceana in Bengalskega zaliva. "Mokra cona" in nekaj v smeri proti vetru obrnjenih pobočjih osrednjega višava prejmejo do 2.500 milimetrov dežja vsako leto, vendar zavetrna pobočja na vzhodu in severovzhodu pa le malo. Večino vzhoda, jugovzhoda in severa Šrilanke sestavlja "suha cona«, ki leži med 1.200 in 1.900 mm dežja letno.
 Sušne severozahodne in jugovzhodne obale prejmejo najmanjšo količino dežja od 800 do 1.200 mm letno. Pojavljajo se občasne nevihte, včasih pa tropske ciklone zanese na jugozahod, severovzhod in vzhodni del otoka. Vlažnost je običajno višja na jugozahodnem in gorskem območju in je odvisna od sezonskega vzorcev padavin.
 Povečanje povprečnih padavin skupaj z močnimi nalivi povzroča ponavljajoče se poplave in s tem povezano škodo na infrastrukturi, oskrbi z energijo in mestnemu gospodarstvu.
 Rastlinstvo in živalstvo
 Leži v indo-malajski ekoconi, Šrilanka je med 25 vročimi območji biotske raznovrstnosti na svetu. Čeprav je država sorazmerno majhna, ima v Aziji največjo gostoto biotske raznovrstnosti. Izredno velik delež vrst med njenimi rastlinskimi in živalskimi vrstami predstavlja endemičnih 27% od 3.210 cvetnic in 22% sesalcev. V državi je 24 rezervatov za prosto živeče živali, ki so dom številnih avtohtonih vrst, kot je šrilanški slon (Elephas maximus maximus), leopard (Panthera pardus), termitski medved (Melursus ursinus), edinstvena majhna polopica šrilanški makak (Macaca sinica), različni jeleni, škrlatno sivi langur (Trachypithecus vetulus), ogrožena divja svinja, ježevec (Hystrix indica) in indijski luskavi mravljinčar (Manis crassicaudata).
 Cvetoče akacije uspevajo na sušnem polotoku Džafna. Med drevesi sušnih gozdov rastejo dragocene vrste kot je: cejlonski saten (Chloroxylon swietenia), ebenovina, šrilanški železovec (Mesua ferrea), mahagonij in tikovec (Tectona grandis). V mokri coni je tropski zimzeleni gozd z visokimi drevesi, širokim listjem in gosto podrastjo ovijalk in vzpenjalk. Subtropski zimzeleni gozdovi spominjajo na tiste v zmernih podnebjih in uspevajo na večjih višinah.
 Narodni park Yala na jugovzhodu ščiti črede slonov, jelenov in pavov. Narodni park Wilpattu na severozahodu, največji park, ohranja habitate številnih vodnih ptic, kot so štorklje, pelikani, ibis in žličarka. Otok ima štiri biosferne rezervate: Bundala, gozdni rezervat Hurulu, Kanneliya-Dediyagala-Nakiyadeniya in Sinharaja. Od teh gozdnih rezervatov v Sinharaji živi 26 endemičnih ptic in 20 vrst deževnega gozda, vključno z izjemno rdečeobrazno malkoho-kukavico (Phaenicophaeus pyrrhocephalus), zeleno kljuna kukavica (Centropus chlororhynchos) in šrilanška modra sraka (Urocissa ornata).
 [[File:Rhododendron arboreum zeylanicum flower.jpg|right|thumb|’’Maha rath mala (Rhododendron arboreum ssp. zeylanicum) je redka podvrsta drevesa Rhododendron arboreum, ki raste na osrednjem gorskem območju]].
 Neizkoriščen genski potencial rastlinstva Sinharaja je ogromen. Od 211 lesnih dreves in lian v rezervatu je 139 (66%) endemičnih. Celotna gostota vegetacije, vključno z drevesi, grmičevjem, zelišči in sadikami, je bila ocenjena na 240.000 posameznikov na hektar. Narodni park Minneriya meji na zbiralnik Minneriya, ki je pomemben vir vode za številne slone (Elephas maximus maximus), ki naseljujejo okoliške gozdove. Poimenovan "Srečanje", to je shod slonov, je mogoče videti ob zbiralniku v pozni sušni sezoni (od avgusta do oktobra). V parku je tudi vrsta mikro-habitatov, ki vključujejo klasično suho cono tropskega monsunskega zimzelenega gozda, debele velikanske bambuse, gričevnate pašnike (patanas) in travišča (talawas).
 Šrilanka je dom več kot 250 vrst ptic, ki tukaj gnezdijo. Med Mahaveli programom sedemdesetih in osemdesetih let 20. stoletja je na severu Šrilanke vlada zagotovila štiri površine zemljišč v skupni višini 1.900 km2 za narodne parke. Gozdni pokrov, ki je leta 1920 znašal približno 49%, se je do leta 2009 zmanjšal na približno 24%.
 Administrativne enote
 Za upravne namene je Šrilanka razdeljena na devet pokrajin in petindvajset okrožij.
 Pokrajine obstajajo že od 19. stoletja, vendar pa niso imele pravnega statusa do leta 1987. Vsak pokrajinski svet je avtonomni organ, ki ni podrejen nobenemu ministrstvu. Toda oblast nad zemljo in policijo praviloma nimajo pokrajinski sveti. Med letoma 1989 in 2006, sta se severna in vzhodna pokrajina začasno združili. Pred letom 1987 so vse upravne naloge za pokrajine opravljale okrožne javne uprave, ki so bile vzpostavljene že v kolonialnem obdobju. Sedaj vsako pokrajino vodi neposredno izvoljen pokrajinski svet:
 Urbani centri
 <noinclude>
 Gospodarstvo
 Po mnenju Mednarodnega denarnega sklada je BDP Šrilanke v smislu paritete kupne moči drugi le za Maldivi v regiji južne Azije glede na dohodek na prebivalca.
 V 19. in 20. stoletju je Šrilanka postala plantažno gospodarstvo, znano po proizvodnji in izvozu cimeta, kavčuka in cejlonskega čaja, ki znana blagovna znamka nacionalnega izvoza. Razvoj sodobnih pristanišč pod britansko vlado je postavil strateški pomen otoka kot trgovskega središča. Od leta 1948 do leta 1977 je socializem močno vplival na gospodarsko politiko vlade. Kolonialni nasadi so bili razpuščeni, industrija nacionalizirana in vzpostavljena socialna država. Leta 1977 je država uvedla svobodno tržno gospodarstvo, ki je vključevala privatizacijo, deregulacijo in pospeševanje zasebnega podjetništva [129].
 Povečal se je pomen predelave hrane, tekstila, telekomunikacij in financ. Glavni gospodarski sektorji države so turizem, izvoz čaja, oblačila, proizvodnja riža in drugi kmetijski proizvodi. Poleg teh gospodarskih sektorjev, čezmorsko zaposlovanje, zlasti na Bližnjem vzhodu, vključuje znatno več tuje menjave.
 Storitveni sektor je leta 2010 znašal 60% BDP, industrijski sektor 28%, kmetijski sektor pa 12%. Zasebni sektor predstavlja 85% gospodarstva, Indija je največji trgovinski partner Šrilanke. Med pokrajinami obstajajo gospodarske razlike, Zahodna pokrajina prispeva 45,1% BDP, južna provinca in osrednja pokrajina prispevata 10,7% oziroma 10%. 22,9-odstotna je bila rast BDP v letu 2010.
 Cestno omrežje Šrilanke sestavljata avtocestna odseka A 35 in dva odseka s kontroliranim dostopom (E01) in (E03). Železniško omrežje, ki ga upravlja državni nacionalni železniški prevoznik, se razteza na 1.447 kilometrih. Šrilanka ima tudi tri globokomorska pristanišča, in sicer v Kolombo, Galle in Trincomalee, poleg najnovejšega pristanišča, ki se gradi na območju Hambantota. Pristanišče v Trincomalee je peto največje naravno pristanišče na svetu: med drugo svetovno vojno so Britanci izjavili, da lahko ves čas preživijo v pristanišču z rezervno sobo. Letalski prevoznik v Šrilanki je prevoznik družbe SriLankan Airlines. Z dodelitvijo 20 mio $ iz ZDA in pomoči s Kitajske je bila ustanovljena vesoljska akademija za razvoj domačega vesoljskega programa za uvedbo satelitov drugih držav in Šrilanke. Namen te dvojne uporabe lansirne tehnologije je tudi uporaba raketne tehnologije. 26. septembra 2012 je Kitajska lansirala prvi šrilanški satelit z načrti za več v prihodnjih letih.
 Demografija
 Šrilanka je 57. najbolj naseljena država na svetu z 20.277.597 prebivalci in letno stopnjo rasti prebivalstva za 0,73 %. Gostota prebivalstva je najvišja v zahodni Šrilanki, zlasti v in okoli prestolnice. Singalci predstavljajo največjo etnično skupino v državi s 74,8 % celotnega prebivalstva.
 Šrilanški Tamilci so druga večja etnična skupina na otoku z 11,2 %. Šrilanški Mavri obsegajo 9,2 %. Tamilci indijskega porekla so bili v državo pripeljani kot delavci, ki so za britanske koloniste delali na plantažah. Skoraj 50 % jih je bilo repatriiranih po osamosvojitvi leta 1948. Odlikujejo se od avtohtonih tamilskih prebivalcev, ki prebivajo na Šrilanki od antičnih časov. Obstajajo tudi majhne etnične skupine, kot so Burgerji (mešanica evropskega porekla) in Malezijci iz jugovzhodne Azije. Majhna populacija Vedda ljudi je prvotna avtohtona skupina naseljena na otoku.
 Jeziki
 Singalščina in tamilščina sta uradna jezika Šrilanke. Ustava opredeljuje angleščino kot povezovalni jezik. Angleščina se pogosto uporablja za izobraževalne, znanstvene in poslovne namene. Člani skupnosti Burger govorijo variantne oblike portugalske kreolščine in nizozemščine z različnim znanjem, medtem ko člani malajske skupnosti govorijo obliko malajske kreolščine, ki je edinstvena za otok.
 Religija
 Šrilanka je večverska država. Budisti predstavljajo 70 odstotkov prebivalstva, s prevladujočo šolo teravada. Večina budistov je iz singalske etnične skupine. Budizem je na Šrilanko v 2. stoletju pred našim štetjem prinesel budistični menih Mahinda. Drevo Bodi, pod katerim je Buda dosegel razsvetljenje, je bilo istočasno pripeljano na Šrilanko. Pali kanon (Tripitakaja), ki je bil najprej zavezan pisanju na Šrilanki okoli 30 pr. n. št..
 Šrilanški narod ima najdaljšo neprekinjeno zgodovino budizma med vsemi pretežno budističnimi narodi, s skupino Sangha, ki je obstajala v veliki meri neprekinjene linije od njegove uvedbe v 2. stoletju pr. n. št.. V obdobjih upadanja je bil v stiku s Tajsko in Burmo obnovljen. Budizem je priznan v ustavi, ki od Šrilanke zahteva, da »ščiti in vzpodbuja Buda Sasano«.
 Hinduizem je druga najpomembnejša vera. Danes hinduizem prevladuje v severni, vzhodni in osrednji Šrilanki. Hindujci so v glavnem Tamilci.
 Islam je tretja najpomembnejša vera v državi, ki so jo pred več stoletji prvič prinesli arabski trgovci, in se je začela okrog 7. stoletja. Večina muslimanov je sunitov, ki sledijo šafijski šoli. Zdi se, da je večina privržencev islama na Šrilanki danes potomcev teh arabskih trgovcev, poročenih z lokalnimi ženskami.
 V začetku 16. stoletja je krščanstvo prišlo do države prek zahodnih kolonistov. Okoli 7,4% prebivalstva Šrilanke je kristjanov, od tega jih je 82% katolikov, ki svojo versko dediščino izsledijo neposredno do Portugalcev. Preostali kristjani so enakomerno razdeljeni med anglikansko cerkev in drugimi protestantskimi ločinami.
 Zato je majhna populacija zoroastrijanskih priseljencev iz Indije (Parsis), ki so se naselili na Cejlonu v času britanske vladavine, vendar se je ta skupnost v zadnjih letih zmanjšala. Religija ima pomembno vlogo v življenju in kulturi Šrilanke. Budistična večina vsak mesec meri dneve Poya po lunarnem koledarju, hindujci in muslimani pa častijo svoje praznike. V Gallup anketi 2008, se je Šrilanka uvrstila kot tretja najbolj verska država na svetu, z 99% Šrilančani, ki so rekli, da je vera pomemben del njihovega vsakdanjega življenja.
 Promet
 Šrilanka ima obsežno cestno omrežje za notranji prevoz. Z več kot 100.000 km asfaltiranih cest, ima eno največjih gostot na svetu (1,5 kilometra tlakovane ceste na vsakih 1 km2 zemlje). Avtoceste E-razreda so najnovejši dodatek cestnemu omrežju Šrilanke.
 Ceste A in B so nacionalne (arterialne) ceste, ki jih upravlja organ za razvoj cest, C in D ceste so pokrajinske ceste, ki spadajo v pristojnost pokrajinskega organa za razvoj cest. Druge ceste so lokalne ceste, ki spadajo pod lokalno oblast.
 Železniško omrežje Šrilanke sestavljajo glavne proge, obalne linije in notranje linije. Poleg tega imajo še zračni in vodni promet.
 Kultura
 Kultura Šrilanke je stara že več kot 2500 let. Prvenstveno jo zaznamujeta budizem in hinduizem. Šrilanka je dom dveh glavnih tradicionalnih kultur: singalske (osredotočena v starodavnih mestih Kandi in Anuradhapura) in tamilske (osredotočena na mesto Džafna). V novejših časih je britanska kolonialna kultura vplivala tudi na domačine. Šrilanka uveljavlja demokratično tradicijo nekaj drugih držav v razvoju.
 Prvo tamilsko priseljevanje je bilo verjetno okrog 3. stoletja pred našim štetjem. Tamilci so sobivali s Singalci in se tudi mešali. Antična Šrilanka je poznana po svojem razvoju hidravličnega inženirstva in arhitekture. Bogata kulturna tradicija je osnova dolgega obstoja države, naprednih zdravstvenih standardov in visoke stopnje pismenosti.
 Hrana in praznovanja
 Jedi so riž in curry, pitu, kiribat, polnozrnat roti, riževe testenine, wattalapam (bogat puding malajskega porekla iz kokosovega mleka, jaggery, indijskih oreškov, jajc in začimb, vključno cimet in muškatni orešček), kotu in apam (palačinke). Nangka včasih lahko nadomesti riž. Tradicionalna hrana je postrežena na rastlinskem ali lotusovem listu.
 Bližnjega vzhoda vplive in navade najdemo v tradicionalnih mavrskih jedeh, medtem ko so nizozemski in portugalski vplivi razširjeni pri meščanih, ki ohranjajo svojo kulturo s pomočjo tradicionalnih jedi kot je lamprais (v juhi kuhan riž in pečen v bananinem listu), breudher (nizozemski biskvit) in Bolo Fiado (torta v portugalskem slogu).
 V aprilu šrilančani praznujejo budistično in hindujsko novo leto. Esala perahera je simboličen budistični praznik sestavljen je iz plesov in okrašenih slonov v Kandiju v juliju in avgustu. Sestavni del praznovanja so ples z ognjem, bičem, kandijski ples in razni drugi. Kristjani praznujejo božični dan 25. decembra in veliko noč. Tamilci praznujejo tajski Pongal in Maha Shivaratri, muslimani praznujejo Hadž in Ramadan.
 Glej tudi
 seznam suverenih držav
 Tamilski revolucionarji,
 Novi tigri Tamila,
 Osvobodilna organizacija Tamilskega Ealama,
 Osvobodilni tigri Tamilskega Ealama.
 Sklici
 Viri
 Matjaž Napokoj, Šrilanka, vodnik, Ljubljansko geografsko društvo, Ljubljana 2011ISBN 978-961-254-262-7
 Zunanje povezave
 Enciklopedija Britanica, Ceylon
 Vlada
 Official Sri Lankan Government Web Portal, a gateway to government sites.
 Official website of the Parliament of Sri Lanka.
 Official Government News Portal
 Official website of the President of Sri Lanka.
 Official website of the Prime Minister of Sri Lanka / Prime Minister's Office.
 Official website of the Office of the Cabinet of Ministers of Sri Lanka.
 Official website of the Supreme Court of Sri Lanka.
 Razno
 CIA World Factbook, Sri Lanka
 Official site of the Department of Census and Statistics.
 Annual Report 2010 from the Ministry of Finance and Planning.
 Sri Lanka from UCB Libraries GovPubs''.
 Sri Lanka profile from the BBC News.
 Sri Lanka in the Encyclopædia Britannica.
 Introducing Sri Lanka Overview of the country from Lonely Planet.
 Key Development Forecasts for Sri Lanka from International Futures.
 Zgodovina
 Mahavamsa an ancient Sri Lankan chronicle written in the 6th century.
 Sketches of the Natural History of Ceylon by Sir James Emerson Tennent, 1861.
 Zemljevidi
 Wikiatlas -Sri Lanka
 Sri Lanka Map in Google Maps.
 Trgovina
 World Bank Summary Trade Statistics Sri Lanka
 Južnoazijske države
 Južna Azija
 Skupnost narodov
 Otoki v Indijskem oceanu
 Otoške države


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
Svarbus teisinis pranešimas
 |
 22002D0071
 Oficialusis leidinys L 266 , 03/10/2002 p. 0005 - 0006
 EEE jungtinio komiteto sprendimasNr. 71/20022002 m. birželio 25 d.iš dalies pakeičiantis EEE susitarimo I priedą (Veterinarijos ir fitosanitarijos klausimai)EEE JUNGTINIS KOMITETAS,atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą, patikslintą Protokolu, patikslinančiu Europos ekonominės erdvės susitarimą, toliau — Susitarimas, ypač į jo 98 straipsnį,kadangi:(1) Susitarimo I priedas buvo iš dalies pakeistas 2001 m. gruodžio 11 d. EEE jungtinio komiteto sprendimu Nr. 149/2001 [1].(2) 2000 m. gruodžio 27 d. Komisijos sprendimas 2001/25/EB, uždraudžiantis tam tikrų gyvūninės kilmės šalutinių produktų naudojimą gyvūnų pašarams [2], turi būti įtrauktas į Susitarimą.(3) 2001 m. gegužės 7 d. Komisijos sprendimas 2001/399/EB, kuriuo pripažįstama, kad Prancūzijos galvijų duomenų bazė yra visiškai parengta darbui [3], turi būti įtrauktas į Susitarimą.(4) Šis sprendimas netaikomas Islandijai ir Lichtenšteinui,NUSPRENDĖ:1 straipsnisSusitarimo I priedo I skyriaus 1.2 dalis iš dalies pakeičiama taip:1. Po 109 punkto (Komisijos sprendimas 2000/734/EB) įterpiamas toks punktas:"110. 32001 D 0025: 2000 m. gruodžio 27 d. Komisijos sprendimas 2001/25/EB, uždraudžiantis tam tikrų gyvūninės kilmės šalutinių produktų naudojimą gyvūnų pašarams (OL L 6, 2001 1 11, p. 16)."2. Po 12 punkto (Komisijos sprendimas 1999/571/EB), kurio antraštė"AKTAI, Į KURIUOS TINKAMAI ATSIŽVELGIA ELPA VALSTYBĖS IR ELPA PRIEŽIŪROS INSTITUCIJA"įterpiamas šis punktas:"13. 32001 D 0399: 2001 m. gegužės 7 d. Komisijos sprendimas 2001/399/EB, kuriuo pripažįstama, kad Švedijos galvijų duomenų bazė yra visiškai parengta darbui (OL L 140, 2001 5 24, p. 69)."2 straipsnisKomisijos sprendimų 2001/25/EB ir 2001/399/EB tekstas norvegų kalba, kuris turi būti paskelbtas Europos Bendrijų oficialiojo leidinio EEE priede, yra autentiškas.3 straipsnisŠis sprendimas įsigalioja 2002 m. birželio 26 d., jei EEE jungtiniam komitetui buvo pateikti visi pranešimai pagal Susitarimo 103 straipsnio 1 dalį [4].4 straipsnisŠis sprendimas skelbiamas Europos Bendrijų oficialiojo leidinio EEE dalyje ir EEE priede.Priimta Briuselyje, 2002 m. birželio 25 d.EEE jungtinio komiteto varduPirmininkasP. Westerlund[1] OL L 65, 2002 3 7, p. 20.[2] OL L 6, 2001 1 11, p. 16.[3] OL L 140, 2001 5 24, p. 69.[4] Konstituciniai reikalavimai nenurodyti.--------------------------------------------------


type: legislation

text:
 20.7.2013
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 197/13
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) NR. 692/2013 AL COMISIEI
 din 19 iulie 2013
 de stabilire a valorilor forfetare de import pentru fixarea prețului de intrare pentru anumite fructe și legume
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (1),
 având în vedere Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 al Comisiei din 7 iunie 2011 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului în sectorul fructelor și legumelor și în sectorul fructelor și legumelor procesate (2), în special articolul 136 alineatul (1),
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 prevede, ca urmare a rezultatelor negocierilor comerciale multilaterale din cadrul Rundei Uruguay, criteriile pentru stabilirea de către Comisie a valorilor forfetare de import din țări terțe pentru produsele și perioadele menționate în partea A din anexa XVI la regulamentul respectiv.
 (2)
 Valoarea forfetară de import se calculează în fiecare zi lucrătoare, în conformitate cu articolul 136 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011, ținând seama de datele zilnice variabile. Prin urmare, prezentul regulament trebuie să intre în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Valorile forfetare de import prevăzute la articolul 136 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 sunt stabilite în anexa la prezentul regulament.
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 19 iulie 2013.
 Pentru Comisie, pentru președinte
 Jerzy PLEWA
 Director general pentru agricultură și dezvoltare rurală
 (1) JO L 299, 16.11.2007, p. 1.
 (2) JO L 157, 15.6.2011, p. 1.
 ANEXĂ
 Valorile forfetare de import pentru fixarea prețului de intrare pentru anumite fructe și legume
 (EUR/100 kg)
 Codul NC
 Codul țării terțe (1)
 Valoarea forfetară de import
 0702 00 00
 MK
 18,5
 ZZ
 18,5
 0707 00 05
 TR
 91,2
 ZZ
 91,2
 0709 93 10
 TR
 132,4
 ZZ
 132,4
 0805 50 10
 AR
 84,5
 CL
 81,7
 TR
 70,0
 UY
 70,0
 ZA
 89,1
 ZZ
 79,1
 0808 10 80
 AR
 142,3
 BR
 119,0
 CL
 128,0
 CN
 93,1
 NZ
 140,8
 US
 157,7
 ZA
 132,4
 ZZ
 130,5
 0808 30 90
 AR
 135,9
 CL
 131,4
 CN
 67,2
 NZ
 162,9
 TR
 174,5
 ZA
 119,7
 ZZ
 131,9
 0809 10 00
 TR
 195,0
 ZZ
 195,0
 0809 29 00
 TR
 319,5
 ZZ
 319,5
 0809 30
 TR
 182,5
 ZZ
 182,5
 0809 40 05
 BA
 106,1
 MK
 99,6
 XS
 103,8
 ZZ
 103,2
 (1) Nomenclatura țărilor stabilită prin Regulamentul (CE) nr. 1833/2006 al Comisiei (JO L 354, 14.12.2006, p. 19). Codul „ZZ” desemnează „alte origini”.


text:
Росина е село в Североизточна България. То се намира в община Търговище, област Търговище.
 Население
 Численост на населението според преброяванията през годините:
 Етнически състав
 Преброяване на населението през 2011 г.
 Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
 Забележителности
 Язовир „Росина“ се намира в Търговищки окръг между градовете Попово и Търговище. Разположен е на около 600 метра надморска височина като граничи с един от най-големите дивечови резервати в Северна България – „Момино“. Той е с площ от 300 дка. и средна дълбочина от около 2,5 метра. Зарибен е предимно с шаран, амур, бяла риба, сом, но място намират и естествено развъдилите се каракуда (таранка), костур, бабушка и раци.
 Заради изградената инфраструктура в близост до брега на язовира – бунгала, беседки за отдих, площадки за пикник, трапезария, барбекю, бани и др., язовир „Росина“ е посещаван както от риболовци, така и от любители на туризма.
 Източници
 Села в област Търговище
 Населени места в община Търговище


text:
Belgija (, , ), oficialiai Belgijos Karalystė (, , ) – valstybė šiaurės Vakarų Europoje. Ji yra viena iš Europos Sąjungos steigėjų, Belgijoje įsikūrusios ES, NATO bei kitų svarbių tarptautinių organizacijų būstinės. Belgija ribojasi su Nyderlandais šiaurėje, Vokietija rytuose, Liuksemburgu pietryčiuose, Prancūzija pietvakariuose ir Šiaurės jūra bei Duvro (arba Pa De Kalės) sąsiauriu šiaurės vakaruose. Sostinė ir didžiausias miestas – Briuselis. Kiti didieji miestai yra Antverpenas, Gentas, Šarlerua, Lježas, Briugė, Namiūras ir Leuvenas.
 Belgija priklauso Žemutinių šalių regionui (kurį taip pat sudaro Nyderlandai ir Liuksemburgas). Taip pat Belgija priklauso ir šių trijų valstybių ekonominei sąjungai, vadinamai Beniliuksu (nuo 1948 m.). Žemutinės šalys yra tankiausiai gyvenamos Europoje, tačiau gyvenimo lygis jose labai aukštas.
 Belgija – palyginti nauja valstybė, gavusi nepriklausomybę tik 1830 m. Iki tol ją valdė Nyderlandai. Dabartinės jos sienos nustatytos tik 1919 m.
 Upė Masas dalija šalį perpus. Į šiaurę nuo jo iki jūros driekiasi derlingos lygumos, į pietus nuo šios upės eina Ardėnų kalnai, kur prastose žemėse išsibarstę reti ūkeliai.
 Istorija
 100 – 44 m. pr. m. e. dabartinės Belgijos teritorijoje buvo Romos imperijos Belgijos Galijos () provincija, kurioje gyveno keltų gentys belgai ir germanų gentys frankai. Nuo IV a. šių dviejų genčių ribą pakeitė valonų ir flamandų žemių pasienis. Belgijos teritorijoje V a. konsolidavosi Frankų valstybė, ir iš čia Chlodvigas pradėjo Europos užkariavimus. 751 m. Frankų karalystėje merovingus pakeitus karolingams, teritorija tapo Karolio Didžiojo imperijos dalimi.
 Po Verdeno sutarties, 843 m. Belgijos teritorija buvo padalinta tarp Vakarų Frankų ir Vidurio Frankų karalysčių. 855–959 m. didžioji jos dalis priklausė Lotaringijos karalystei, o šiai suskilus – Žemutinei Lotaringijai. Didėjant feodaliniam susiskaldymui, XI-XIV a. Belgijos teritorijoje susikūrė daug feodalinių valstybėlių. Didžiausios iš jų buvo Brabanto, Limburgo ir Liuksemburgo hercogystės, Flandrijos, Heno ir Namiūro grafystės, Lježo vyskupija.
 Nuo XIV a. vidurio dinastinių ryšių dėka vietos valstybėles kartu su valstybėlėmis dabartinių Nyderlandų ir Liuksemburgo teritorijose palaipsniui suvienijo Burgundijos kunigaikštystė. Taip susikūrė Burgundijos Nyderlandai. Po 1477 m. šios kunigaikštystės perėjo Habsburgų dinastijai ir čia susikūrė Habsburgų Nyderlandai. 1556 m. Habsburgų imperatoriui Karoliui V padalinus visas Habsburgų valdas, Belgijos teritorija perėjo Ispanijos atšakai. Po Nyderlandų revoliucijos 1581 m., šiaurinės provincijos atsiskyrė ir suformavo Nyderlandų valstybę, tačiau dabartinės Belgijos ir Liuksemburgo teritorijos liko Ispanijos Habsburgų valdžioje. Ši valda buvo žinoma kaip Ispanijos Nyderlandai arba Pietiniai Nyderlandai. 1713 m. pagal Utrechto sutartį Belgijos teritorija atiteko Austrijos Habsburgams ir buvo žinoma kaip Austrijos Nyderlandai; 1795 m. ją okupavo ir aneksavo Prancūzija, o 1815 m. pagal Vienos kongresą ši teritorija atiteko Nyderlandams – buvo sukurta Jungtinė Nyderlandų Karalystė.
 1830 m. spalio 4 d. Belgija tapo nepriklausoma karalyste, ir 1831 m. į sostą žengė pirmasis istorijoje nepriklausomos Belgijos karaliaus Leopoldas I. Šis įvykis iki šiol minimas kaip nacionalinė šventė. XIX a. Belgija tapo kolonijine valstybe ir kurį laiką turėjo savo kolonijų Afrikoje: Laisvąjį Kongą ir Belgijos Kongą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. į Belgiją įsiveržė Vokietija, bet prasidėjo karaliaus Alberto I vadovaujamas pasipriešinimo judėjimas. 1919 m. pagal Versalio sutartį Belgijai atiteko Malmedi, Eupeno ir kt. teritorijos. Per Antrąjį pasaulinį karą, 1940–1944 m. Belgija vėl buvo okupuota Vokietijos. Karalius Leopoldas III (valdė 1934–1951 m.) pasirašė kapituliacijos aktą prieš nacistinę Vokietiją, buvo jos karo belaisvis. Vokietijai pralaimėjus karą, 1944 m. jis paliko šalį.
 1950 m. Leopoldas III grįžo ir tai sukėlė didžiulį gyventojų pasipiktinimą. Karalius buvo priverstas atsisakyti sosto ir jį perleisti sūnui Boduenui. Boduenas valdė iki 1993 m., tačiau neturėjo vaikų. Jam mirus, sostą paveldėjo jo jaunesnysis brolis Albertas II, dabartinis Belgijos karalius. Nuo 1999 m. valstybė yra euro zonos narė.
 Politinė sistema
 Belgija yra konstitucinė monarchija (kartu – tautos monarchija, nes karaliaus titulas yra Belgų karalius, o ne Belgijos karalius) ir parlamentinė demokratija, kuri po II pasaulinio karo evoliucionavo nuo unitarinės valstybės iki federacijos. Dviejų rūmų parlamentą sudaro Senatas ir Atstovų rūmai. Senatą sudaro bendruomenių, regionų atstovai bei tiesiogiai išrinkti politikai; Atstovų rūmai renkami tiesiogiai pagal proporcinę rinkimų sistemą. Belgijoje dalyvavimas rinkimuose yra privalomas.
 Federalinę vyriausybę formaliai skiria karalius, ji turi gauti Atstovų rūmų pasitikėjimą. Vyriausybei vadovauja ministras pirmininkas. Konstitucija reikalauja, kad vyriausybėje būtų vienodas skaičius olandiškai ir prancūziškai kalbančių narių. Valstybės vadovas yra karalius, tačiau faktiškai valdžia priklauso federalinei, regioninėms ir bendruomenių vyriausybėms.
 Teisės sistema remiasi civiline teise ir yra paremta Napoleono kodeksu.
 Nuo 1970 m. politinės partijos yra pasidalijusios kalbiniu pagrindu. Tiek prancūzakalbių, tiek olandakalbių bendruomenės turi partijas, priklausančias pagrindinėms politinėms srovėms – liberalų, krikščionių demokratų ir socialdemokratų. Taip pat įtaką įgauna žaliųjų bei (ypač Flandrijoje) nacionalistinės partijos.
 Nuo 1999 m. ministru pirmininku buvo Gyjus Verhofstatas (Flamandų liberalų ir demokratų partija), kuris sudarė 6 partijų Liberalų – socialdemokratų – žaliųjų koaliciją (dažnai vadinama vaivorykštės koalicija; tai pirmoji vyriausybė nuo 1958 m., kurioje nėra Krikščionių demokratų). 2003 m. rinkimuose valdančioji koalicija išlaikė savo pozicijas; sudaryta 4 partijų Liberalų – socialdemokratų koalicija.
 Administracinis suskirstymas
 Belgija yra susiskirsčiusi į tris kalbines bendruomenes: olandiškąją, prancūziškąją ir vokiškąją.
 Taip pat Belgija yra padalinta į tris administracinius regionus, kurie suskirstyti į 10 provincijų (skliausteliuose nurodomi administraciniai centrai):
 Briuselio regionas (dvikalbis regionas – olandų ir prancūzų kalbos; 980,000 gyventojų):
 Flandrija (Briuselis), vyrauja olandų kalba; 6 mln. gyventojų
 Antverpeno provincija (Antverpenas)
 Flamandų Brabanto provincija (Leuvenas)
 Limburgo provincija (Haseltas)
 Rytų Flandrijos provincija (Gentas)
 Vakarų Flandrijos provincija (Briugė)
 Valonija (Namiūras), vyrauja prancūzų kalba; 3,36 mln. gyventojų
 Heno provincija (Monsas)
 Liuksemburgo provincija (Arlonas)
 Lježo provincija (Lježas)
 Namiūro provincija (Namiūras)
 Valonų Brabanto provincija (Vavras)
 Smulkiausias administracinis vienetas yra komuna. 19 iš jų yra Briuselio regione, 262 – Valonijoje, ir 308 – Flandrijoje. Ir provincijos, ir komunos pavaldžios atitinkamam regionui.
 Geografija
 Bendras sienų ilgis: 1385 km. Pakrantės ilgis: 65 km. Sienų su kaimyninėmis valstybėmis ilgis: Prancūzija – 620 km, Nyderlandai – 450 km, Liuksemburgas – 148 km, Vokietija – 167 km
 Didžiąją paviršiaus dalį užima lyguma. Paviršius pamažu aukštėja iš šiaurės vakarų (nuo Šiaurės jūra) į pietryčius., kur iškyla Ardėnų kalnai. Lyguma daugiausia plokščia, žema (iki 180 m). Pajūryje vietomis jos aukštis žemiau jūros lygio (vadinamieji polderiai), todėl ten, kur nėra kopų, prie jūros supilti pylimai. Maso ir jo intako Sambro slėniai skiria lygumą nuo peneplenizuoto skalūninio kristalinio Ardėnų kalnų masyvo. Ardėnų kalnai upių slėnių suskaidyti į plynaukštes. Aukščiausia viršūnė – Botranžo kalnas (Signal de Botrange) – 694 m. Pačiuose pietryčiuose yra klintinių kalvagūbrių (iki 460 m).
 Didžiausios upės (Šiaurės jūros baseino): Masas ir jo intakas Sambras, Šeldė ir jos intakas Lisas. Upės laivybinės, žiemą neužšąla. Nuotėkį reguliuoja kanalų, šliuzų ir perpumpavimo stočių sistema.
 Klimatas
 Klimatas – vidutinių platumų, jūrinis, šiltas. Būdingi drėgni vakarų ir pietvakarių vėjai. Tolstant į žemyninę Belgijos pusę, temperatūra didėja. Ardeno regione karštos vasaros kontrastuoja su ganėtinai šaltomis žiemomis. Smarkūs lietūs prasideda būtent aukštose vietovėse. Visus metus dažni rūkai ir dulksna, o balandis ir lapkritis yra ypač lietingi mėnesiai. Briuselyje, kuris išsidėstęs pačiame Belgijos centre, temperatūros vidurkis svyruoja nuo 0 °C iki 5 °C sausį ir nuo 13 °C iki 22 °C liepą. Ostendėje, pajūryje, vidutinė temperatūra yra nuo 1-5 °C sausį ir 14-22 °C liepą. Krituliai Briuselyje pasiskirstę tolygiai, po 820 mm per metus.
 Ekonomika
 Viena iš labiausiai ekonomiškai išsivysčiusių Europos valstybių. Aukštas pramonės (mašinų, elektrotechnikos, chemijos, lengvosios) ir aptarnavimo sferos lygis.
 Darbuotojų pasiskirstymas pagal sektorius:
 Žemės ūkis: 1 %
 Pramonė: 27 %
 Aptarnavimo sfera: 72 %
 Turizmas
 Turizmas Belgijai labai svarbus. Ši šalis populiari tarp vokiečių, britų, liuksemburgiečių, prancūzų ir olandų. Britai gana dažnai lanko Vakarų Flandrijos provincijoje iš Pirmojo pasaulinio karo išlikusius karo paminklus ir kapines. Turistai mėgsta atostogauti ir Belgijos Šiaurės jūros pakrantės kurortuose (Knoke-Heistėje, Bredenėje, De Panėje, Njivporte, Ostendėje ir kt.). Kiti regionai taip pat yra labai pamėgti lankytojų iš kitų šalių. Iš Belgijos nesunkiai galima dienai nukeliauti į kaimynines šalis (Prancūziją, Nyderlandus arba Jungtinę Karalystę). Labai populiarios kelionės į Briuselį, Haseltą, Gentą, Antverpeną bei kitus miestus. Vienas lankomiausių Belgijos miestų yra Briugė, kuris neretai laikomas Šiaurės Venecija.
 Valstybės biudžetas
 Valstybės biudžetas 2009 m. siekė 183 Mlrd. eurų, o šalies pajamos buvo 163 mlrd. eurų. Tai sudarė 20 mlrd. eurų arba 6 % valstybės biudžeto deficito pagal BVP. Nuo 1995 iki 2007 m. Belgijai pavyko žymiai sumažinti savo šalies skolas. 2011 m. šalies skolos siekė 361,7 mlrd. eurų arba 98 % Belgijos BVP.
 2006 m. šalies išlaidos šiems sektoriams siekė (% BVP):
 Sveikatos apsauga: 9,9 %
 Švietimo sistema: 6,0 % (2004 m.)
 Kariuomenė: 1,3 % (2005 m.)
 Demografija
 Pasak 2007 m. statistikos, beveik 92 % šalies gyventojų yra Belgijos piliečiai ir maždaug 6 % – kitų Europos sąjungos valstybių. Labiausiai paplitusios tautinės mažumos yra italai (171 918), prancūzai (125 061), olandai (116 970), marokiečiai (80 579), ispanai (42 765), turkai (39 419) ir vokiečiai (37 621).
 Net 97 % belgų gyvena miestuose. Gyventojų tankumas Belgijoje yra 342 žm./km2 – vienas didžiausių Europoje. Palyginimui, bendrasis pasaulio gyventojų tankumas yra 42 žm./km2.
 Kalbos
 Belgija turi tris oficialias kalbas – olandų, prancūzų ir vokiečių. Apytiksliais apskaičiavimais, 59 % gyventojų gimtoji kalba yra olandų (dažnai vadinama flamandų), 40 % – prancūzų. Olandiškai kalbantys žmonės susikoncentravę šiaurinėje Belgijos dalyje (Flandrijoje), o prancūziškai kalbantys – šalies pietuose (Valonijoje). Briuselis oficialiai yra dvikalbis, bet 80-85 % sostinės gyventojų kalba prancūziškai. Iš užsienio kalbų Belgijoje populiariausia yra anglų, kuria kalba 59 % vyresnių nei 15 metų gyventojų.
 Nors Belgijoje vartojama prancūzų kalba beveik tokia pati, kaip Prancūzijoje, tam tikrų žodyno, tarimo ir semantikos skirtumų yra. Tą patį galima pasakyti ir apie Belgijoje vartojamą olandų kalbą bei jos ryšį su Olandijoje vartojama kalba. Daug flamandų vis dar kalba olandų kalbos dialektais. Valonų kalbą, kuri iki XX amžiaus pradžios buvo pagrindinė Valonijos regiono kalba, dabar daugiausiai supranta pagyvenę žmonės ir ji vartojama tik retkarčiais. Valonijos dialektai, tarp jų ir pikardų, nėra naudojami viešajame gyvenime.
 Religija
 Tradiciškai gyventojų daugumą (75 %) sudaro Romos katalikai, bet, 2004 m. duomenimis, tik 4-8 % belgų reguliariai lanko bažnyčią. Antra didžiausia religija yra islamas, kurį praktikuoja 3-4 % gyventojų. Daugelis Belgijos musulmonų yra sunitai ir gyvena didžiuosiuose miestuose, kaip Antverpenas, Briuselis ir Šarlerua. Taip pat šalyje yra nedidelės protestantų, stačiatikių, anglikonų ir judėjų mažumos. Jos, kartu su keliomis nereliginėmis organizacijomis, turi oficialų statusą, kas, be kita ko, reiškia, kad dvasininkai (arba, nereliginėse organizacijose, patarėjai) gauna atlyginimą iš valstybės lėšų ir valstybinėse mokyklose, tėvų pasirinkimu, vaikai gali būti mokomi bet kurios iš oficialų statusą turinčių religijų ar pažiūrų sistemų. Nors kai kurios mažumų religijos, kaip sikhizmas ir hinduizmas, dar neturi tokio statuso, budizmas jau žengia pirmuosius žingsnius link pripažinimo nereligine organizacija.
 Pasak 2005 m. apklausos, 43 % Belgijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 29 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 27 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“. 2006 m. apklausa Flandrijos regione, kuris laikomas labiau religingu nei Valonija, atskleidė, kad 55 % regiono gyventojų laiko save religingais, bet tik 36 % tiki, kad pasaulį sukūrė Dievas.
 Kultūra
 Belgijos kultūros apibrėžimas yra diskutuotinas, nesvarbu, kokia kalba kalba žmonės, tarp kultūrinių grupių yra žymių skirtumų: flamandų iš Flandrijos ir valonų iš Valonijos bei Briuselio. Vis dėlto Valonų kultūros manifestas ir kai kurie Briuselio regionalistai prieštarauja tam, kad prancūzakalbiai Briuselio belgai būtų priskiriami valonams.
 Dauguma belgų savo kultūrą laiko neatskiriama Europos ir Vakarų Europos dalimi. Nepaisant to, abi kultūrinės bendruomenės linkusios kurti savo individualiąją ir kolektyvinę kultūrą. Flamandų kultūra labiau siejasi su angliakalbe (kuri dominuoja moksle, profesiniame gyvenime ir žiniasklaidoje) bei su Nyderlandų kultūra. Prancūzakalbių kultūra daugiausia siejasi su Prancūzijos ir kitų šalių prancūzakalbe kultūra.
 Architektūra
 Žymiausi romanikos architektūriniai statiniai Belgijoje – tai Collégiale Saint-Gertrude de Nivelles (1046 m.) ir Collégiale Saint-Gertrude de Nivelles (Turnė). Žymiausi gotikiniai XV a. statiniai yra Onze-Lieve-Vrouwekathedraal (Antverpenas). Žymiausias baroko architektūros palikimas – Gran Plasas Briuselyje. Žymūs jugendo stiliaus architektai buvo Victor Horta ir Henry van de Velde, kurie padarė įtaką ankstyvajai XX a. Belgijos ir aplinkinių šalių architektūrai.
 Dailė
 Dabartinės Belgijos miestuose Antverpene, Gente, Briuselyje, Levene ir kitur XV a. iškilo grupė ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkų, jie kūrė vėlyvosios gotikos stiliumi. Tai – Janas van Eikas, Rogiras van der Veidenas, Hugas van der Gusas, Hansas Memlingas ir kiti. Šie dailininkai ištobulino aliejinės tapybos techniką, kuri vėliau pasklido likusioje Europoje. Garsiausias vėlyvųjų viduramžių kūrinys yra brolių Van Eikų sukurtas Gento Šv. Bavono katedros altorius (1432 m.). XVI a. dabartinės Belgijos teritorijoje renesanso stiliumi kūrė Kventinas Maseisas, Janas Mabiuzas, Piteris Breigelis Vyresnysis, vėlyvojo manieristinio stiliaus atstovas buvo Bartolomėjus Sprangeris.
 XVI a. pabaigoje šiaurinėms provincijoms atsiskyrus ir įkūrus naują protestantišką Jungtinę septynių provincijų respubliką (dab. Nyderlandai), dabartinės Belgijos teritorijos liko katalikiškos Ispanijos valdžioje. Šiuo laikotarpiu šiaurės ir pietinių provincijų dailės kryptys stilistiškai išsiskyrė. XVII a. pirmoje pusėje suklestėjo flamandų baroko mokykla, kurios garsiausiais menininkais buvo Rubensas, Antonis van Deikas, Jakobas Jordansas, Janas Breigelis Vyresnysis, Fransas Sneidersas. XIX a. pabaigoje iškilo žymus Belgijos tapytojas Džeimsas Ensoras. Reikšmingi XX a. Belgijos tapytojai – siurrealistai Renė Magritas ir Polis Delvo. Išgarsėjo „Tintino nuotykių“ komiksų kūrėjas Hergé.
 Šalis garsėja Briuselyje esančiais Belgijos karališkaisiais dailės muziejais.
 Literatūra
 Belgijos literatūra praeityje buvo vientisesnė nei dabar. Dabar ji padalinta į flamandų ir prancūzakalbę literatūrą. Iki XX a. belgų rašytojai dažniausiai rašė prancūzų kalba, net jeigu buvo flamandai (ypač iš Briuselio, pavyzdžiui, kaip Jacques Brel), nes tuo metų prancūzų kalba Belgijos ir pasaulinėje kultūroje dominavo (žymūs rašytojai prancūzakalbiai: Suzanne Lilar, Emile Verhaeren ir Maurice Maeterlinck). Kai flamandų judėjimas įgavo vis didesnę svarbą, olandų rašytojai vis labiau populiarėjo Flandrijoje ir net suvaidino svarbų vaidmenį Flamandų judėjime (tarkim, Hendrik Conscience). Šiuo metu žymūs flamandų rašytojai yra Tom Lanoye ir Dimitri Verhulst.
 Taip pat buvo kuriama valonų kalba. Ja rašė Nicolas Defrecheux ir Edouard Remouchamps.
 Žymiausi belgų poetai: Guido Gezelle (1830–1899 m.), Emile Verhaeren (1855–1916 m.), Max Elskamp (1862–1931 m.), Maurice Maeterlinck (1862–1949 m.), Paul van Ostaijen (1896–1926 m.), Henri Michaux (gimęs Prancūzijoje, išsilavinęs Belgijoje, 1899–1984 m.) ir Jacques Brel (1929–1978 m.) Žymiausi prozos rašytojai: Hendrik Conscience (1812–1883 m.), Charles de Coster (1827–1879 m.), Willem Elsschot (1882–1960 m.), Michel de Ghelderode (1898–1962 m.), Georges Simenon (1903-1989 m.), Louis Paul Boon (1912–1979 m.), Hugo Claus (1929–2008 m.), Pierre Mertens (1939 m.) Ernest Claes (1885–1968 m.) ir Amélie Nothomb (1967 m.).
 Muzika
 Daug garsių klasikinės muzikos kompozitorių yra gimę Belgijoje. Vieni iš žymiausių yra César Franck. Henri Vieuxtemps, Eugène Ysaÿe, Guillaume Lekeu ir Wim Mertens. Daugybė viduramžių bei renesanso kompozitorių (Gilles Binchois, Orlande de Lassus, Guillaume Dufay, Heinrich Isaac, Jacob Obrecht ir kiti) yra kilę iš dabartinės Belgijos teritorijos (frankoflamandų mokykla).
 Gerai žinomi XX a. dainininkai – Jacques Brel, Arno, Maurane, Bobbejaan Schoepen, Salvatore Adamo, Philippe Lafontaine ir Pierre Rapsat.
 Sportas
 Belgijoje 1972 m. vyko IV Europos futbolo čempionatas, 2000 m. (kartu su Nyderlandais) – XI Europos futbolo čempionatas.
 Kita informacija
 Belgijos ryšiai
 Belgijos transportas
 Belgijos karinės pajėgos
 Belgijos tarptautiniai santykiai
 Belgijos šventės
 Belgiška virtuvė
 Literatūra
 Claus Hecking: Das politische System Belgiens. Leske und Budrich, Opladen 2003, ISBN 3-8100-3724-9
 Frank Berge, Alexander Grasse: Belgien – Zerfall oder föderales Zukunftsmodell? Der flämisch-wallonische Konflikt und die Deutschsprachige Gemeinschaft. Leske und Budrich, Opladen 2003 (Regionalisierung in Europa, Band 3), ISBN 3-8100-3486-X
 Johannes Koll (Hrsg.): Belgien. Geschichte – Politik – Kultur – Wirtschaft. Aschendorff Verlag, Münster 2007, ISBN 978-3-402-00408-1
 Insa Meinen: Die Shoa in Belgien, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2009 ISBN 978-3-534-22158-5
 Šaltiniai
 Nuorodos
 Valdžios tinklapiai:
 Belgijos monarchų tinklalapis
 Bendros nuorodos apie Belgiją:
 Apie Belgiją, Belgijos švietimo sistemą ir kt.
 Žemėlapiai:
 Belgijos fizinis žemėlapis
 Belgijos administracinis žemėlapis
 Belgijos pagrindinių kelių žemėlapis
 Valstybės


text:
Molly and Me (br: Comediantes de Alcova) é um filme de comédia estadunidense de 1945 dirigido por Lewis Seiler, e estrelado por Monty Woolley, Gracie Fields, Reginald Gardiner e Roddy McDowall e lançado pela 20th Century Fox. O roteiro foi baseado no romance escrito por Frances Marion e adaptado por Roger Burford.
 Elenco
 Monty Woolley como John Graham
 Gracie Fields como Molly Barry
 Reginald Gardiner como Harry Phillips/Peabody
 Roddy McDowall como Jimmy Graham
 Natalie Schafer como Kitty Goode-Burroughs
 Edith Barrett como Julia
 Clifford Brooke como Pops
 Aminta Dyne como Musette
 Queenie Leonard como Lily
 Doris Lloyd como Mrs Graham
 Patrick O'Moore como Ronnie
 Lewis L. Russell como Sir Arthur Burroughs
 David Clyde como Angus, o Jardineiro
 Matthew Boulton como sargento
 Recepção
 No Rotten Tomatoes o filme tem 56% de aprovação por parte da audiência com base em 320 votos.
 Ligações externas
 Filmes dos Estados Unidos de 1945
 Filmes em língua inglesa
 Filmes dirigidos por Lewis Seiler
 Filmes em preto e branco
 Filmes da 20th Century Studios
 Filmes ambientados em Londres
 Filmes ambientados em 1937
 Filmes baseados em romances de autores dos Estados Unidos
 Filmes com trilha sonora de Cyril J. Mockridge
 Filmes de comédia dos Estados Unidos


text:
Juraj Posilović (Ivanić Grad, 24. travnja 1834. – Zagreb, 26. travnja 1914.), zagrebački nadbiskup
 Završio je Klasičnu gimnaziju u Zagrebu 1854. godine. Doktorirao je teologiju u Beču. Nesebično se zalagao za promicanje opće kulture i znanosti u hrvatskomu narodu. Bio je urednik Katoličkog lista i jedan od pokretača Hrvatskog književnog društva Sv. Jeronima te profesor bogoslovije i prvi dekan Bogoslovnog fakulteta u Zagrebu. Godine 1876. imenovan je biskupom senjsko-modruškim ili krbavskim, a 1894. ustoličen je za zagrebačkog nadbiskupa. Pomoćni biskup bio je Blaž Švinderman, njegov vjerni pomoćnik i suradnik. Pod njegovim pokroviteljstvom restaurirana je zagrebačka prvostolnica, izgrađeni samostan i crkva isusovaca u Zagrebu te održan Prvi hrvatski katolički sastanak 1900. Među osobite zasluge biskupa Posilovića pripadaju i njegova neumorna nastojanja da se očuva glagoljica u hrvatskome narodu.
 Jednim je od darovatelja katedrala Srca Isusova u Sarajevu (slike Crkvenih Otaca).
 Uređivao je Zagrebački katolički list.
 Izvori
 Hrvatski biskupi
 Životopisi, Ivanić-Grad
 Senjsko-modruški biskupi
 Zagrebački biskupi i nadbiskupi


text:
(810) Atossa (1915 XQ) – planetoida z grupy pasa głównego asteroid.
 Odkrycie
 Została odkryta 8 września 1915 roku w Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl, w Heidelbergu przez Maxa Wolfa. Nazwa planetoidy pochodzi od Atossy, starożytnej królowej perskiej, żony Dariusza I a córki Cyrusa Wielkiego.
 Orbita
 (810) Atossa okrąża Słońce w ciągu 3 lat i 80 dni w średniej odległości 2,18 au. Należy do rodziny planetoidy Flora nazywanej też czasem rodziną Ariadne.
 Zobacz też
 lista planetoid 1–1000
 lista ponumerowanych planetoid
 Bibliografia
 Linki zewnętrzne
 Nazwane planetoidy
 Planetoidy pasa głównego
 Rodzina planetoidy Flora
 Obiekty astronomiczne odkryte w 1915


type: other

text:
La Corte di giustizia UE dichiara l’invalidità del sistema di Safe Harbour: la sentenza Schrems | SIDIBlog
 Michele Nino 2015-10-24
 Michele Nino, Università di Salerno
 1. La sentenza della Corte di giustizia dell’Unione europea, resa il 6 ottobre scorso (C-362/14, Schrems; sulla stessa si veda anche il post di Oddenino), è particolarmente importante, essendo pervenuta a dichiarare invalido il sistema di Safe Harbour – ovvero, il sistema di regolamentazione del trasferimento e dello scambio delle informazioni di carattere personale tra l’Unione europea e gli Stati Uniti –, in quanto non compatibile con la normativa UE, primaria e secondaria, concernente la tutela del diritto alla privacy e del diritto alla protezione dei dati personali. Essa sollecita sia qualche riflessione in merito alle modalità di salvaguardia dei dati personali trasmessi dall’Unione europea ai Paesi terzi, sia qualche considerazione riguardo al flusso transfrontaliero di informazioni di carattere personale tra USA e UE.
 2. Il sistema di Safe Harbour – o “approdo sicuro” – costituisce un meccanismo inteso, da un lato, a favorire e potenziare le attività commerciali – e, di conseguenza, lo scambio di informazioni di carattere personale – tra le due sponde dell’Atlantico, e, dall’altro, a tutelare in maniera adeguata dette informazioni, anche e soprattutto a fronte delle evidenti differenze strutturali esistenti tra USA e UE in materia di tutela della privacy e dei dati personali. Esso è stato predisposto con la Decisione della Commissione 2000/520/CE, adottata in base all’articolo 25, paragrafo 6, della Direttiva 95/46 del 1995 (“Direttiva dati”), che prevede la possibilità che i dati personali possano essere trasferiti dall’Unione europea ad un Paese terzo, sempre che quest’ultimo garantisca un adeguato livello di protezione degli stessi, così come accertato dalla stessa Commissione alla luce di una serie di elementi. Tale sistema si fonda su un meccanismo di autoregolamentazione, che contempla anzitutto un’adesione volontaria, da parte di organizzazioni o società statunitensi, ai principi dell’“approdo sicuro” (si tratta di sette principi riguardanti in particolare: la notifica dei dati agli interessati; la scelta relativa alla rivelazione degli stessi; il trasferimento successivo dei dati; la sicurezza e l’integrità delle informazioni di carattere personale e l’accesso alle medesime, nonché le garanzie di applicazione dei suddetti principi) ed alle relative FAQ in materia di riservatezza pubblicate dal Dipartimento del commercio degli Stati Uniti nel 2000. Esso prevede inoltre un’autocertificazione dell’adesione al suddetto Dipartimento da parte delle stesse società. In base alla Decisione 2000/520/CE, i principi dell’approdo sicuro sono considerati in grado di assicurare un adeguato livello di protezione dei dati personali e, di conseguenza, l’adesione a questi principi è tale, di per sé, da garantire l’osservanza delle disposizioni della “Direttiva dati”.
 3. La sentenza in esame trae origine da una richiesta di pronuncia pregiudiziale sollevata nell’ambito di una controversia tra un cittadino austriaco, il signor Schrems (giovane studente di giurisprudenza), e il Commissario irlandese per la protezione dei dati, a fronte del rifiuto di quest’ultimo di decidere sul ricorso del primo, teso a contestare il trasferimento dei propri dati personali, da parte di Facebook-Irlanda, negli Stati Uniti d’America, soprattutto a causa del caso Datagate, che ha portato alla rivelazione, nel 2013, dell’esistenza di un programma di sorveglianza massiva delle telecomunicazioni, denominato PRISM. Il Commissario, in particolare, si era dichiarato incompetente a pronunciarsi in merito alla richiesta del ricorrente, in quanto riteneva di non essere legittimato a sindacare la determinazione effettuata dalla Commissione nella Decisione 2000/520/CE, secondo cui gli Stati Uniti garantivano un adeguato livello di protezione dei dati. Nutrendo dubbi sulla idoneità della normativa USA a tutelare la privacy e i dati personali, e alla luce della presunta incompatibilità della Decisione 2000/520/CE con gli articoli 7 e 8 della Carta dei diritti fondamentali UE, l’High Court irlandese aveva sospeso il procedimento, sottoponendo ai giudici di Lussemburgo un duplice quesito, concernente: a) l’ambito dei poteri delle autorità nazionali indipendenti di controllo dei dati, istituite ex articolo 28 della “Direttiva dati”, in rapporto, in particolare, ad una decisione della Commissione adottata in base all’articolo 25, paragrafo 6, della direttiva stessa; b) la validità del sistema di Safe Harbour nel suo complesso.
 In relazione alla prima questione, la Corte sottolinea che le autorità nazionali di controllo dei dati – e cioè le autorità che monitorano l’attuazione delle disposizioni della “Direttiva dati” negli Stati membri – dispongono di una serie di importanti poteri, in particolare: poteri investigativi e poteri d’intervento. A questo proposito, viene poi precisato l’ambito di applicazione dell’articolo 28, che è tale da riguardare tanto il trattamento delle informazioni personali realizzato in ambito europeo quanto i trasferimenti dei dati dall’Unione europea a Paesi terzi. In considerazione di ciò, le autorità in discussione sono investite di poteri di controllo in merito alla conformità di detti trasferimenti con le disposizioni della “Direttiva dati”, anche e soprattutto laddove gli stessi siano stati oggetto di una decisione della Commissione ex articolo 25, paragrafo 6, che valuti l’adeguatezza del livello di protezione delle informazioni di carattere personale in un Paese terzo (tale risulta essere la Decisione 2000/520/CE, relativamente al sistema giuridico statunitense). Di conseguenza, una simile decisione non impedisce alle autorità in questione – sempre a giudizio della Corte – di esaminare un ricorso di un individuo riguardante la protezione dei propri diritti e libertà in relazione ad un trattamento dei suoi dati personali che siano stati, o possano essere, trasferiti da uno Stato membro ad un Paese terzo, interessato dalla decisione medesima (punti 38-66 della sentenza).
 Per quanto attiene alla seconda questione, la Corte concentra la sua analisi, in primo luogo, sui requisiti richiesti dall’articolo 25 della “Direttiva dati”, avendo riguardo, in particolare, alla nozione del livello di adeguatezza di protezione dei dati. Essa rileva l’assenza, all’interno delle disposizioni della Direttiva, della definizione di tale nozione, e la conseguente necessità di interpretare (e costruire) quest’ultima nei termini dell’equivalenza: ovvero, un ordinamento di uno Stato terzo deve essere considerato in grado di assicurare un adeguato livello di tutela delle informazioni personali, laddove esso assicuri, in fatto e in diritto, una tutela equivalente a quella garantita nell’Unione europea, in attuazione della “Direttiva dati” ed alla luce della Carta di Nizza (punti 73-74 della sentenza).
 In tale contesto, i giudici di Lussemburgo sottopongono a critica la Decisione 2000/520/CE per una serie di ragioni: l’applicabilità dei principi di Safe Harbour alle sole organizzazioni che abbiano aderito agli stessi e non alle autorità pubbliche statunitensi, non tenute, in definitiva, alla loro osservanza; il riferimento, da parte di detta Decisione, all’adeguatezza del livello di protezione dei dati offerta dai principi di Safe Harbour e non dal sistema giuridico statunitense nel suo complesso; la prevalenza, in base alla Decisione de qua, delle ragioni connesse alla pubblica sicurezza sui principi dell’approdo sicuro e, quindi, l’ammissibilità dell’ingerenza nei diritti e libertà fondamentali delle persone, i cui dati siano trasferiti dall’Unione europea agli Stati Uniti, fondata su dette ragioni; la mancanza nella normativa USA di regole intese a limitare detta ingerenza nonché l’assenza, nella Decisione 2000/520/CE, della previsione di un effettivo sistema giuridico atto a contrastare la stessa. Tra l’altro, le autorità statunitensi hanno il potere di accedere ai dati personali trasferiti dall’UE agli USA e di trattare gli stessi difformemente dai principi di finalità limitata, proporzionalità e necessità dei dati (Rebuilding Trust in EU-US Data Flows (COM(2013) 846 final, punti 2, 3.2; punto 90 della sentenza). Tutte circostanze, queste, che mal si conciliano con il livello di protezione dei diritti fondamentali garantito nell’Unione europea, se si considera che una normativa europea, che limiti i diritti fondamentali previsti dagli articoli 7 e 8 della Carta di Nizza, deve essere chiara e precisa, supportata da adeguate garanzie e strettamente necessaria al fine da perseguire, non potendo prevedere un accesso massivo ed indiscriminato ai dati medesimi (v. in particolare: C-293/12 e C-594/12, Digital Rights Ireland Ltd).
 Secondo la Corte UE, in base all’articolo 25, paragrafo 6, della “Direttiva dati”, la Commissione è tenuta a stabilire che il Paese terzo assicuri effettivamente una tutela equivalente a quella garantita nell’Unione europea. Dal momento che nella Decisione 2000/520/CE la Commissione non ha stabilito che gli Stati Uniti, in considerazione della loro legislazione nazionale o dei propri impegni internazionali, garantiscono una simile tutela, va, dunque, rilevata l’incompatibilità dell’articolo 1 di detta decisione con i requisiti richiesti dall’articolo in esame (punti 79-98 della sentenza).
 La Corte continua poi la sua analisi soffermandosi sull’articolo 3, paragrafo 1, della Decisione 2000/520/CE, il quale stabilisce che: «Fatto salvo il loro potere di adottare misure per garantire l’ottemperanza alle disposizioni nazionali adottate in forza di disposizioni diverse dall’articolo 25 della direttiva 95/46/CE, le autorità competenti ... possono sospendere flussi di dati diretti a un’organizzazione che ha autocertificato la sua adesione ai principi [di Safe Harbour]», in base a condizioni molto restrittive che prevedono una soglia particolarmente elevata per l’intervento delle stesse autorità.
 Secondo la Corte, se è vero che questa disposizione fa salvo il potere delle autorità di controllo di porre in essere attività che garantiscano il rispetto delle normative nazionali adottate in base alla “Direttiva dati”, è del pari vero che essa esclude la possibilità di siffatte autorità di assicurare l’osservanza dell’articolo 25 della Direttiva medesima. Inoltre, la prima parte del suddetto articolo 3 è formulata in maniera tale da negare alle autorità competenti l’esercizio dei loro poteri, laddove esse siano adite da un individuo con un ricorso che sollevi dubbi sulla legittimità della decisione della Commissione, adottata ai sensi del paragrafo 6 dell’articolo 25 della “Direttiva dati”. La Commissione, dunque, per il tramite dell’articolo 3 della Decisione 2000/520/CE, avrebbe ecceduto i poteri conferiti dall’articolo 25 della “Direttiva dati”, che non le attribuisce la competenza di limitare quelli delle autorità nazionali di controllo (punti 99-104 della sentenza).
 In ragione della incompatibilità degli articoli 1 e 3 della Decisione 2000/520/CE con la normativa UE, primaria e secondaria, in materia di privacy e di dati personali, e della loro inseparabilità dagli articoli 2 e 4 della stessa, la Corte, seguendo le conclusioni dell’avvocato generale Bot, si pronuncia per la invalidità di detta Decisione e, dunque, per la invalidità del sistema di Safe Harbour nel suo complesso.
 4. Nella sentenza Schrems la Corte di Giustizia UE, in linea con un proprio emergente filone giurisprudenziale, teso a tutelare adeguatamente la privacy e i dati personali (C-131/12, Google Spain SL e Google Inc.; C-288/12, Commissione europea c. Ungheria; C-293/12 e C-594/12, cit.), e nel contesto di un settore, quale quello del trasferimento delle informazioni personali dall’Unione europea agli Stati terzi (e degli Stati Uniti in particolare), sul quale non aveva avuto ancora la possibilità di pronunciarsi, offre una interpretazione della “Direttiva dati”, informata all’effettiva tutela di dette situazioni giuridiche, in omaggio alle pertinenti disposizioni della Carta di Nizza e ai principi generali di diritto UE.
 Questa sentenza può essere giudicata favorevolmente, in quanto contribuisce all’articolazione dei poteri tra le autorità pubbliche, nazionali ed europee, nel contesto della attuazione delle previsioni contenute nella “Direttiva dati”. In effetti, escludendo il monopolio esclusivo della Commissione europea in relazione alla valutazione della adeguatezza del livello di protezione dei dati offerto dal Paese terzo, e riconoscendo, peraltro, in tale ambito, un importante potere discrezionale alle autorità di controllo, la Corte pretende che detta valutazione sia realmente obbiettiva, allo scopo di offrire una tutela effettiva agli individui i cui dati siano trasferiti dall’Unione europea ad uno Stato non membro (non solo sul piano sostanziale ma anche sul piano processuale). Ciò è quanto discende, in particolare, dall’obbligo che incombe sulle suddette autorità (C-518/07, Commissione c. Germania, punti 23, 25; C-614/10, Commissione c. Austria, punto 37; C-288/12, cit., punto 48; considerando 62 della “Direttiva dati”) di svolgere le loro funzioni in maniera, per l’appunto, obiettiva ed imparziale, sottraendosi a qualsiasi forma di influenza esterna, a partire dall’influenza diretta o indiretta dello Stato che ha provveduto alla loro istituzione (C-288/12, cit., punto 51; C-518/07, cit., punto 25; C-614/10, cit., punto 41). La garanzia di indipendenza delle autorità di controllo costituisce un elemento portante della struttura della “Direttiva dati”, se si considera quanto affermato dalla Corte in relazione alla incapacità della Commissione, in base all’articolo 25, paragrafo 6, di limitare i poteri delle autorità stesse (punto 103 della sentenza). Più esattamente, l’innovatività di questo dictum risiede non tanto e non solo nella enunciazione dei poteri conferiti alle autorità di controllo dei dati (poteri investigativi e poteri d’intervento) quanto nella loro estensione ai casi di trasferimenti dei dati dall’Unione europea agli Stati terzi. In tal modo, la Corte dimostra una particolare sensibilità verso la tutela della privacy degli individui coinvolti e, quindi, una decisa volontà tesa a riconoscere tutele equivalenti ai dati personali, sia che gli stessi vengano trattati in Europa, sia che vengano trasferiti in uno Stato terzo.
 Non poco rilievo assume il fatto che la pronuncia si concretizza in una dura critica ai regimi di tutela della privacy e dei dati personali offerti tanto dal sistema di Safe Harbour quanto dall’ordinamento giuridico statunitense nel suo complesso, attraverso una comparazione tra gli stessi ed i principi europei in argomento. Questa critica sembra senz’altro fondata, se solo si tiene conto del fatto che, diversamente dall’ordinamento UE, in cui, dopo l’entrata in vigore del Trattato di Lisbona, i diritti alla privacy e alla protezione dei dati sono considerati fondamentali e disciplinati dettagliatamente, il sistema giuridico statunitense non opera un simile riconoscimento e non prevede una disciplina precisa e uniforme tesa a tutelare adeguatamente detti diritti, ma una normativa frammentaria e settoriale. Tali differenze non risultano superate dal sistema di Safe Harbour, che è stato, tra l’altro, criticato nel corso degli anni, tanto dalla dottrina, europea e statunitense, quanto dal Gruppo di Lavoro “Articolo 29” per la tutela dei dati personali, in ragione della sua mancanza di effettività e della sua incapacità a tutelare adeguatamente la privacy dei cittadini europei in base alle disposizioni della “Direttiva dati” (v., ad esempio: Parere 1/1999). D’altra parte, tutto ciò sembra trovare conferma nel fatto che la totalità delle società statunitensi coinvolte nel programma PRISM, le quali hanno consentito per lungo tempo alle autorità americane un accesso illimitato ai dati delle telecomunicazioni conservati e trattati negli USA, avevano autocertificato la loro adesione ai principi di Safe Harbour (Communication from the Commission to the European Parliament and the Council on the Functioning of the Safe Harbour from the Perspective of EU Citizens and Companies Established in the EU (COM(2013) 847 final), p. 16).
 La sentenza si inquadra nella più ampia tendenza, invalsa nell’Unione europea, che considera l’ordinamento giuridico statunitense inidoneo a garantire la salvaguardia del diritto alla privacy individuale. In effetti, i numerosi accordi tra Unione europea e Stati Uniti, regolanti tanto il trasferimento dei dati dei passeggeri aerei quanto la trasmissione dei dati bancari e finanziari tra le due sponde dell’Atlantico, adottati tra il 2004 e il 2010, sono stati fortemente criticati dalle autorità europee per la protezione dei dati, perché giudicati non in grado di assicurare l’osservanza dei principi UE in materia di tutela delle informazioni di carattere personale (v.: Gruppo di Lavoro “Articolo 29”, Parere 5/2007; Garante europeo della protezione dei dati, Parere 2010).
 Con la sentenza Schrems, dunque, i giudici di Lussemburgo, decidendo l’invalidità del sistema di Safe Harbour, chiudono il cerchio. Ovvero: ergendosi a custodi della tutela della privacy e dei dati personali in Europa (conformemente alla sentenza del 2014, in cui è stata rilevata la invalidità del sistema della data retention indiscriminata e duratura; C-293/12 e C-594/12, cit.), essi affermano, in definitiva, la necessità che i trasferimenti delle informazioni personali tra Unione europea e Stati Uniti siano informati alla effettiva osservanza dei principi della normativa europea, primaria e secondaria.
 Quanto, infine, agli effetti estrinseci di tale pronuncia, la sua adozione implica non solo una potenziale accelerazione della riforma della normativa europea sulla protezione dei dati (nel 2012 la Commissione ha predisposto un pacchetto al riguardo), ma anche la ridefinizione delle modalità di trasferimento delle informazioni personali dall’Unione europea agli Stati Uniti. Nel corso degli anni, è stata ventilata la prospettiva di un accordo internazionale regolante detto trasferimento. La predisposizione di un trattato di tal genere, inteso a disciplinare, nonché a ridurre, le differenze tra UE e USA, potrebbe costituire una soluzione adeguata, a patto, però, che sia preventivamente preceduta da una modifica sostanziale della normativa statunitense in materia di privacy e di dati personali, idonea a realizzare una tutela equivalente – per dirla con le parole della Corte UE – a quella offerta dall’ordinamento giuridico UE.
 Tags:corte di giustizia ueinternetprotezione datisafe harbourschremsue/usa


text:
Magistraţii se zborşesc la SIS – Jurnal de Chişinău
 Magistraţii se zborşesc la SIS
 CONTROVERSĂ // Puterea încearcă să controleze activitatea CSM
 Magistraţii şi procurorii se consideră intimidaţi de Serviciul de Informaţii şi Securitate (SIS). Consiliul Superior al Magistraturii (CSM) a emis în cadrul şedinţei din 10 mai o hotărâre prin care solicită SIS-ului să lase pe seama consiliului examinarea hotărârilor judecătorilor. Decizia respectivă a survenit după ce SIS-ul a calificat drept incompatibilă candidatura lui Ion Muruianu cu funcţia de preşedinte al CSJ.
 CSM a emis pe 10 martie o hotărâre prin care a solicitat SIS să lase pe seama consiliului verificarea activităţii judecătorilor. Întâmplător sau nu, CSM a emis această decizie după ce, în cadrul şedinţei instituţiei respective din 3 mai a.c., Ion Muruianu, care candidează la un nou mandat de preşedinte al CSJ, a contestat avizul emis de SIS ce califică drept incompatibilă candidatura acestuia cu funcţia de preşedinte al CSJ. SIS îi impută lui Muruianu că, din cauza sa, RM a fost condamnată de opt ori la CEDO, fiind obligată să plătească despăgubiri de peste 2,7 mil. euro.
 Pe ordinea de zi a şedinţei a CSM din 10 mai figura adoptarea unei hotărâri conform căreia SIS să nu mai verifice deciziile judecătoreşti ale candidaţilor la Preşedinţia CSJ. Potrivit preşedintelui CSM, Nicolae Timofti, SIS examinează probleme care nu ţin de competenţa sa. În cadrul şedinţei de marţi, CSM a emis o hotărâre prin care a solicitat SIS-ului să lase pe seama consiliului examinarea calităţii activităţii judecătorilor.
 Nicolae Timofti: „Lăsaţi-l pe Muruianu în pace!”
 Întrebat de JURNAL de ce această hotărâre a fost emisă anume după ce Muruianu a contestat avizului SIS, preşedintele CSM a explodat: „Lăsaţi-l pe Muruianu în pace!... CSM examinează probleme mult mai grave ale justiţiei moldoveneşti... Chestiunea a fost introdusă pe ordinea de zi a şedinţei din 3 mai de către procurorul general Valeriu Zubco, deoarece SIS verifică şi calitatea activităţii procurorilor”. Totuşi Timofti nu a dorit să comenteze coincidenţa dintre avizul SIS asupra candidaturii lui Muruianu şi hotărârea privind competenţa SIS în calificarea activităţii judecătorilor.
 „Muruianu se ţine cu înverşunare de scaun”
 Ion Guzun, reprezentantul Institutului pentru Drepturile Omului din Moldova, a declarat pentru JURNAL că SIS, conform legii, are obligaţia de a se pronunţa asupra unor persoane care candidează la funcţia de preşedinte al CSJ. „Mi se pare straniu de ce se încearcă acum să se minimalizeze importanţa avizului SIS. Membrii CSM puteau să aleagă pe 3 mai preşedintele CSJ în baza avizului emis de către SIS... Nimeni nu poate contesta avizul SIS, doar instituţia emitentă. Muruianu vrea cu înverşunare să rămână în scaunul preşedintelui CSJ”, a opinat Guzun. Potrivit acestuia, în istoria CSJ nu s-a înregistrat un interimat atât de îndelungat. În perioada guvernării comuniste, preşedinţii CSJ se alegeau regulat. „Acum însă valurile bat în altă parte”, a încheiat Guzun.
 Decizia CSM, legală şi corectă
 În opinia expertului Asociației pentru Democrație Participativă, Cornel Gurin, decizia CSM este legală şi corectă. „CSM procedează corect, încercând să stopeze ingerinţele SIS în domeniul judiciar. Conform legii privind titulaturile şi candidaţii la funcţiile publice, SIS este obligat să comunice o eventuală apartenenţă a judecătorului la anumite grupări criminale sau teroriste, corespondenţa dintre averile pe care acesta le are în proprietate şi veniturile sale etc.”, a relevat Gurin.
 Acesta îşi exprimă îngrijorarea privind faptul că puterea politică încearcă să controleze activitatea CSM, iar interesul factorului politic faţă de funcţia de preşedinte al CSJ se explică prin controlul politic asupra activităţii CSM exercitat din funcţia respectivă. Avocatul Roman Mihăieş a calificat aprecierea SIS drept un abuz al guvernării. „Obligaţia SIS-ului de a da un aviz asupra moralităţii unei persoane îşi are originea în regimul comunist, iar actuala componenţă – în perioada guvernării comuniste. Procuratura este mai indicată să comunice dacă cel care candidează la o funcţie judecătorească are antecedente penale”, a remarcat Mihăieş.
 În plus, a menţionat avocatul, o soluţie pentru actuala situaţie ar fi şi lărgirea corpului judecătoresc care formează CSM.
 Exprimându-se pe marginea portretului profesional al candidatului la funcţia de preşedinte al CSJ, Anatol Plugaru, ex-ministru al Securităţii, a menţionat că SIS-ul ar trebui să-şi respecte obligaţiile şi să prezinte o informaţie corectă şi obiectivă despre candidaţi. Gurin vede soluţia în al cincilea candidat, mai exact în depolitizarea sistemului judecătoresc şi adoptarea unei legislaţii adecvate. Asta pentru că o bună parte a judecătorilor CSM sunt controlabili din punct de vedere politic.
 Amintim că pentru fotoliul de preşedinte al CSJ candidează patru judecători: preşedintele interimar al acestei instituţii, Ion Muruianu, preşedintele interimar al Colegiului Penal al CSJ, Raisa Botezatu, preşedintele CSM, Nicolae Timofti, şi judecătorul Constantin Gurschi.
 Politicăjurnal , Politică , sis , politic , moldova , perfect , MAI , președinte , funcție , securitate , guvern , penal , PL , hotărâre , de , euro , la , din , în , şi
 ← Atmosfera localelor, tot mai fierbinte „Dacii” opresc hegemonia FC Sheriff →


text:
 8.8.2012
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 211/5
 РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) No 720/2012 НА КОМИСИЯТА
 от 7 август 2012 година
 за изменение на представителните цени и размера на допълнителните вносни мита за някои продукти от сектора на захарта, определени с Регламент за изпълнение (ЕС) No 971/2011 за 2011/2012 пазарна година
 ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
 като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
 като взе предвид Регламент (ЕО) No 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 г. за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти (Общ регламент за ООП) (1),
 като взе предвид Регламент (ЕО) No 951/2006 на Комисията от 30 юни 2006 г. за определяне на подробни правила за прилагането на Регламент (ЕО) No 318/2006 на Съвета по отношение на търговията с трети страни в сектора на захарта (2), и по-специално член 36, параграф 2, втора алинея, второ изречение от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Размерите на представителните цени и на допълнителните вносни мита, приложими за бяла захар, сурова захар и някои сиропи, за пазарната 2011/2012 година са определени с Регламент за изпълнение (ЕС) No 971/2011 на Комисията (3). Посочените цени и мита са последно изменени с Регламент за изпълнение (ЕС) No 691/2012 на Комисията (4).
 (2)
 Данните, с които Комисията разполага понастоящем, налагат изменение на посочените размери съгласно член 36 от Регламент (ЕО) No 951/2006.
 (3)
 С оглед на необходимостта да се осигури възможно най-бързо прилагане на дадената мярка след предоставянето на актуализираните данни, настоящият регламент следва да влезе в сила в деня на публикуването му,
 ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
 Член 1
 Представителните цени и допълнителните вносни мита, приложими за продуктите, посочени в член 36 от Регламент (ЕО) No 951/2006, определени с Регламент за изпълнение (ЕС) No 971/2011 за пазарната 2011/2012 година, се изменят съгласно приложението към настоящия регламент.
 Член 2
 Настоящият регламент влиза в сила в деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
 Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави-членки.
 Съставено в Брюксел на 7 август 2012 година.
 За Комисията, от името на председателя,
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Генерален директор на Генерална дирекция „Земеделие и развитие на селските райони“
 (1) ОВ L 299, 16.11.2007 г., стр. 1.
 (2) ОВ L 178, 1.7.2006 г., стр. 24.
 (3) ОВ L 254, 30.9.2011 г., стр. 12.
 (4) ОВ L 202, 28.7.2012 г., стр. 15.
 ПРИЛОЖЕНИЕ
 Изменени размери на представителните цени и на допълнителните вносни мита за бяла захар, сурова захар и продукти с код по КН 1702 90 95, приложими от 8 август 2012 година
 (В евро)
 Код по КН
 Размер на представителната цена за 100 kg нето от съответния продукт
 Размер на допълнителното мито за 100 kg нето от съответния продукт
 1701 12 10 (1)
 40,90
 0,00
 1701 12 90 (1)
 40,90
 2,34
 1701 13 10 (1)
 40,90
 0,00
 1701 13 90 (1)
 40,90
 2,63
 1701 14 10 (1)
 40,90
 0,00
 1701 14 90 (1)
 40,90
 2,63
 1701 91 00 (2)
 50,30
 2,38
 1701 99 10 (2)
 50,30
 0,00
 1701 99 90 (2)
 50,30
 0,00
 1702 90 95 (3)
 0,50
 0,22
 (1) Определяне на стандартното качество, както е посочено в приложение IV, точка III от Регламент (ЕО) No 1234/2007.
 (2) Определяне за стандартното качество, както е посочено в приложение IV, точка II от Регламент (ЕО) No 1234/2007.
 (3) Определяне за 1 % съдържание на захароза.