type: wikipedia

text:
Suomen kieli (suomi) on uralilaisten kielten itämerensuomalaiseen ryhmään kuuluva kieli, jota puhuvat pääosin suomalaiset. Sitä puhuu äidinkielenään Suomessa 4,8 miljoonaa ja toisena kielenä 0,5 miljoonaa ihmistä. Suurimmat suomea puhuvat vähemmistöt ovat Ruotsissa, Norjassa ja Venäjällä.
 Suomen kieli on voimakkaasti taipuva, agglutinoiva kieli. Sanajärjestys on toissijainen, lauseenjäsenten perusjärjestys on subjekti–predikaatti–objekti ja määrite käy useimmiten pääsanansa edellä. Suomessa on kahdeksan vokaalia ja 13 konsonanttia, mikäli eräitä lainasanoissa esiintyviä äänteitä ei lueta mukaan.
 Puhujamäärä ja -alue
 Suomen kieltä puhutaan enimmäkseen Suomessa, jossa sitä puhui vuoden 2021 lopussa äidinkielenään 4,8 miljoonaa ihmistä, joka on 87 % maan asukkaista. Suomenkielisten osuus Suomen väestöstä on viime vuosikymmeninä pienentynyt, sillä esimerkiksi vuonna 1980 maan väestöstä 93,5 prosenttia puhui suomea. Nykyisin Suomessa on arviolta puoli miljoonaa ihmistä, jotka puhuvat suomea toisena kielenä. Suomenruotsalaisista valtaosa osaa suomea ainakin jonkin verran, sillä vain 20 prosenttia arvioi suomen kielen taitonsa heikoksi tai olemattomaksi. Suomessa asuvista ulkomaalaistaustaisista arviolta 3/4 osaa suomea vähintään keskitasolla. Suomen perustuslain mukaan maan kansalliskielet ovat suomi ja ruotsi.
 Pohjois-Ruotsissa Tornionjokilaaksossa, Kiirunassa ja Jällivaarassa puhutaan meänkieltä, jota voidaan historiallisesta ja rakenteellisesta näkökulmasta pitää suomen kielen murteena, mutta kielipoliittisesti ja identiteettisyistä sitä pidetään nykyään erillisenä kielenä. Sillä on oma kirjakieli, joka eroaa suomen yleiskielestä. Meänkielellä on arvioitu olevan Pohjois-Ruotsissa 20 000 – 35 000 ja lisäksi muualla 15 000 – 25 000 puhujaa. Ruotsissa asuu myös satoja tuhansia ruotsinsuomalaisia, jotka ovat enimmäkseen muuttaneet sinne toisen maailmansodan jälkeen. Heidän määräänsä on vaikea arvioida, koska kieltä ei Ruotsissa tilastoida. Vuoden 2015 kyselyn mukaan Ruotsissa asui 420 000 henkilöä, jotka puhuivat tai ymmärsivät suomea tai meänkieltä. Sekä suomi että meänkieli ovat olleet Ruotsissa virallisia vähemmistökieliä vuodesta 1999.
 Norjan pohjoisosassa asuvat kveenit ovat pitäneet puhumaansa kieltä sekä suomen murteena että omana kielenään. Arviot kveenin kielen puhujien määrästä vaihtelevat 2 000 ja 8 000:n välillä. Norjan kveeniliiton arvion mukaan kveenejä on noin 10 000 ja heistä 5 000 – 7 000 puhuu kieltä ainakin jonkin verran. Kveenillä on Norjassa virallisen vähemmistökielen asema.
 Venäjällä perinteinen suomea puhuva väestöryhmä olivat inkeriläiset, joiden lukumäärä on kuitenkin vähentynyt, sillä nuorempi sukupolvi puhuu enimmäkseen venäjää ja monet ovat muuttaneet Suomeen. Myös Karjalan tasavallassa suomalaisten määrä on vähentynyt samoista syistä, eikä suomen kielellä enää ole siellä virallista asemaa. Venäjän vuoden 2010 väestölaskennassa 20 700 ihmistä ilmoitti olevansa kansallisuudeltaan suomalaisia tai inkeriläisiä ja 39 000 ilmoitti osaavansa suomea.
 Suomalaisia on muuttanut siirtolaisiksi myös Pohjois-Amerikkaan. Muutto oli voimakkaimmillaan vuosina 1880–1930, ja sen seurauksena Yhdysvaltoihin ja Kanadaan syntyi suomea puhuvia yhteisöjä, joiden käyttämää kieltä on kutsuttu amerikansuomeksi. Vuosien 2009–2013 tietojen mukaan Yhdysvalloissa suomea käytti kotikielenä 26 000 ihmistä. Kanadan väestönlaskennassa vuonna 2011 suomea äidinkielenään puhui 17 000 ihmistä. Näitä väestöryhmiä kutsutaan amerikansuomalaisiksi ja kanadansuomalaisiksi.
 Luokittelu
 Genealogisen eli kielen alkuperään perustuvan luokittelun mukaan suomen kieli kuuluu uralilaisen kielikuntaan. Uralilaisia kieliä on parisenkymmentä, ja niitä puhutaan Euroopan pohjois- ja itäosissa, Unkarissa ja sen lähialueilla sekä Siperiassa. Ne voidaan jakaa kahteen pääryhmään, suomalais-ugrilaisiin kieliin ja samojedikieliin. Suomen lähimpiä sukukieliä ovat itämerensuomalaiset kielet, kuten viro ja karjala. Kaukaisempaa sukua ovat esimerkiksi saamelaiskielet ja unkari. Uralilaiset kielet ovat kehittyneet uralilaisesta kantakielestä.
 Morfologisen typologian kannalta suomea pidetään usein agglutinoivana kielenä, eli kieliopilliset merkitykset ilmaistaan affikseilla, jotka liitetään sanavartalon perään ja voidaan erottaa selvästi toisistaan: esimerkiksi talo+i+ssa+ni+kin. Agglutinaatiota on pidetty uralilaisille kielille ominaisena piirteenä. Toisaalta suomi ei ole puhtaasti agglutinoiva kieli vaan siinä on myös fleksiokielten piirteitä, koska esimerkiksi sanassa vesiin sanavartalo, monikko ja illatiivi ovat sulautuneet yhteen eikä affikseja voi erottaa toisistaan. Suomea onkin kutsuttu myös ”kvasiagglutinoivaksi” kieleksi. Suomessa alkuperäinen uralilaisten kielten agglutinaatio on kuitenkin säilynyt paremmin kuin esimerkiksi virossa. Synteettisissä kielissä yhdessä sanassa voi olla paljon erilaisia morfeemeja ja sanat ovat pitkiä, kun taas analyyttisissä kielissä vastaavat merkitykset ilmaistaan erillisillä sanoilla. Tämän jaottelun mukaan suomi on synteettinen kieli, mikä on tyypillistä uralilaisille kielille, kun taas useimmat indoeurooppalaiset kielet ovat analyyttisia.
 Sanajärjestystypologia jakaa kielet sen mukaan, missä järjestyksessä subjekti, objekti ja verbi ovat neutraalissa väitelauseessa. Suomi kuuluu SVO-kieliin, mikä näkyy esimerkiksi lauseessa Elli suuteli Ollia. Toisaalta suomi ei ole puhdas SVO-kieli, koska sanajärjestys voi vaihdella asiayhteydestä ja painotuksesta riippuen.
 Variaatio
 Yleiskieli, arkikieli ja puhekieli
 Suomen yleiskieli on kaikille suomen kielen puhujille yhteinen kielimuoto, joka noudattaa yleisesti hyväksyttyjä normeja. Koska yleiskieltä käytetään etenkin kirjoituksessa ja se on puhutusta kielestä selvästi erillinen kielimuoto, sitä kutsutaan myös kirjakieleksi. Puhuttua yleiskieltä käytetään lähinnä lukupuhunnassa, kun esimerkiksi valmiiksi kirjoitettua esitelmää luetaan ääneen julkisessa tilanteessa. Lukupuhuntaa käytetään myös Yleisradion uutislähetyksissä. Suomen yleiskieli perustuu vanhoihin murteisiin, ja siihen on yhdistetty tietoisesti eri murteita. Yleiskielessä on vain harvoja piirteitä, joita ei ole otettu suoraan jostain murteesta: sanaston lisäksi niitä ovat lähinnä vain d-äänne (esim. sanassa padan) ja konsonanttiyhtymä ts (esim. metsä).
 Arkikieli on epämuodollista ja epävirallista kielenkäyttöä, joka poikkeaa neutraalista yleiskielestä ja asiatyylistä. Arkikielisyyksiä käytetään runsaasti etenkin puhekielessä mutta nykyisin aiempaa enemmän myös kirjoitetussa kielessä. Monesta aluksi arkikielisestä sanasta on ajan myötä tullut yleiskielinen. Tällaisia ovat esimerkiksi monet lyhentymällä syntyneet sanat, muodostustavaltaan uudenlaiset sanat ja toisesta kielestä mukautetut sanat.
 Puhuttu suomen kieli on usein niin sanottua yleispuhekieltä, joka eroaa yleiskielen normeista mutta ei sisällä millekään murteelle tai alueelle tyypillisiä piirteitä. Puhekielessä tavallista koko Suomessa on esimerkiksi a:n ja ä:n katoaminen olla- ja ei-sanojen edellä: meill-oli, siin-ei. Myös i katoaa yleisesti sekä sanan lopusta s:n jäljessä (osas, tulis, suureks) että diftongin lopusta sanan toisessa tavussa (punanen, antas < antaisi). Muita laajalle levinneitä piirteitä ovat yksikön käyttö monikon 3. persoonassa (ne tulee), pronominit se ja ne ihmisistä puhuttaessa ja minä- ja sinä-pronominien lyhyet asut, kuten mä(ä), mun ja mulla. Yleistä on myös passiivin käyttö monikon 1. persoonassa (me mennään), tiettyjen verbien pikapuhemuodot (ei oo, ei mee, ei tuu) ja pronominit toi ’tuo’ ja noi ’nuo’.
 Suomen puhekielessä on kuitenkin paljon vaihtelua esimerkiksi puhujan iän, koulutuksen, sosiaalisen aseman ja kotipaikan mukaan. Perinteisesti on tutkittu etenkin eri alueiden murteiden välisiä eroja. Nykyään ihmiset muuttavat paljon paikasta toiseen, ja myös media tasoittaa kielellisiä eroja. Silti eri puolella Suomea puhutaan yhä eri tavoin. Murteella voidaan ilmaista paikallista identiteettiä, ja murteen niin sanottu nuotti eli prosodia voi säilyä silloinkin, kun ihminen puhuu muuten yleiskieltä. Tasoittunutta murretta, jossa kuitenkin on joitain alueellisia piirteitä, kutsutaan aluepuhekieleksi.
 Murteet
 Suomen kielen murteista puhuttaessa tarkoitetaan yleensä niin sanottuja vanhoja aluemurteita. Siksi murrekartoissa esitetään vuoden 1938 kuntajako ja suomen murteiden puhuma-alueeseen luetaan mukaan Neuvostoliitolle luovutetut alueet, Inkerinmaa, Ruotsin Länsipohja ja Norjan Ruija. Toisaalta ruotsinkielisiä Suomen rannikkoalueita ei ole otettu mukaan. Perinteisen murretutkimuksen kannalta aito murre on alkanut hävitä yleiskielen vaikutuksen, oppivelvollisuuden ja vilkastuvan muuttoliikkeen myötä 1900-luvun alussa. Murteita voidaan pitää osittain väistyvänä kielimuotona, ja niiden väliset erot ovat vähitellen tasoittuneet, mutta toisaalta ne ovat yhä myös elävää kieltä. Ihmiset voivat esimerkiksi käyttää murresanoja, joita eivät välttämättä edes tunnista murteellisiksi.
 Suomen murteet jaetaan perinteisesti kahtia länsimurteisiin ja itämurteisiin. Vastakkaisuus ei ole vain kielellinen, vaan eroja on myös muussa kansanomaisessa henkisessä ja aineellisessa kulttuurissa, kuten ruokataloudessa, työkaluissa, vaatteissa ja rakennuksissa. Länsimurteiden alueelle tyypillistä on ollut vakiintunut kyläasutus ja peltoviljely, idässä puolestaan haja-asutus, kaskenpoltto ja eräkulttuuri. Vakiintunut käsitys murrejaosta perustuu lähinnä tiettyihin äänne- ja muotorakenteen piirteisiin, niiden historiallisen kehitykseen ja asutushistoriaan.
 Ryhmien selvin ero on kirjakielen d-äänteen edustus. Lännessä sen tilalla on r (paran ’padan’, lehren ’lehden’, saara ’saada’), mutta idässä d katoaa (paan, lehen, saaha). Myös kirjakielen ts:n vastineet eroavat: lännessä mettä ’metsä’, kattoo ’katsoo’ ja idässä mehtä, kahtoo. Länsimurteissa on tyypillistä diftongien avartuminen (nuari ’nuori’, tyämiäs ’työmies’, viaras ’vieras’), itämurteissa puolestaan pitkän a:n ja ä:n diftongiutuminen (moa ’maa’, peä ’pää’, kaloa tai kalloo ’kalaa’, leipeä tai leipee ’leipää’). Länsimurteissa esiintyy f-äänne ja sanan alussa voi olla kaksi konsonanttia, toisin kuin itämurteissa: esimerkiksi kaffe, fati, klasi, trappu, idässä kahvi, vati, lasi, rappu. Tunnettuja ovat myös sanastoerot: lännessä vihta ja idässä vasta; lännessä sukkaa kudotaan mutta idässä neulotaan; en kehtaa tarkoittaa lännessä ’minua ujostuttaa’, idässä taas ’en viitsi’.
 Länsi- ja itämurteiden rajaa ei voi määrittää täsmällisesti, koska se on eri murrepiirteillä erilainen ja on olemassa myös sekamurteita, joissa on sekä länsi- että itämurteiden piirteitä. Itämurteiden alueeseen luetaan nykyiset Pohjois- ja Etelä-Savon, Pohjois- ja Etelä-Karjalan, Keski-Suomen ja Kainuun maakunnat, Järviseutu ja Koillismaa. Länsi- ja itämurteet jaetaan edelleen seitsemään päämurrealueeseen, joista länsimurteita ovat lounaismurteet, hämäläismurteet, eteläpohjalaiset murteet, keski- ja pohjoispohjalaiset murteet sekä peräpohjalaiset murteet. Itämurteita ovat savolaismurteet ja kaakkoismurteet.
 Äännerakenne
 Äännejärjestelmä
 Suomessa on kahdeksan vokaalia: /i/, /y/, /u/, /e/, /ø/, /o/, /æ/ ja /ɑ/.
 Konsonantteja suomessa on 13–17. Omaperäisissä sanoissa tunnetaan 13 konsonanttifoneemia: /p/, /t/, /d/, /k/, /m/, /n/, /ŋ/, /s/, /h/, /r/, /l/, /ʋ/ ja /j/. Lisäksi lainasanojen mukana yleiskieleen on tullut neljä konsonanttia: /b/, /g/, /f/ ja /ʃ/, jota merkitään kirjaimella š. Niistä /f/ kuuluu jo selvästi konsonanttijärjestelmään, mutta /b/ ja /g/ ovat sen raja-alueella ja /ʃ/ on ilmeisesti kaikkein marginaalisin.
 Velaarinen nasaali /ŋ/ eli ”äng-äänne” esiintyy omaperäisissä sanoissa vain geminaattana /ŋŋ/, jota merkitään oikeinkirjoituksessa kirjainyhdistelmällä ng, esimerkiksi /kaŋŋas/ kangas. Vierassanoissa /ŋ/ esiintyy myös yksittäisenä konsonanttina.
 Edellä mainittujen konsonanttifoneemien lisäksi suomen kieleen kuuluu yksi konsonanttiäänne, glottaaliklusiili, joka ei ole foneemi eli sillä ei eroteta sanojen merkityksiä.
 Suomessa on melko paljon vokaaleita suhteessa konsonantteihin. Konsonanttifoneemeita on vain 1,6 yhtä vokaalifoneemia kohden, kun eri kielten mediaani on 3,6. Juoksevassa tekstissä vokaaleita esiintyy vielä enemmän, sillä suomenkielisessä kirjoitetussa tekstissä tai litteroidussa puheessa vokaaleita on 48–49 % kaikista kirjainmerkeistä.
 Suomen kielessä äänteiden pituus eli kvantiteetti erottelee merkityksiä. Pituusasteita on kaksi, ja oikeinkirjoituksessa lyhyet äänteet merkitään yhdellä tai ja pitkät kahdella kirjaimella.
 Vokaalien pituusero esiintyy monissa maailman kielissä, mutta konsonanttien pituusero on harvinaisempi ilmiö. Suomi on kuitenkin kielitypologisesti melko harvinainen kieli siinä mielessä, että äänteiden pituus ja sanapaino eivät ole sidoksissa toisiinsa: paino on aina sanan ensimmäisellä tavulla, mutta pitkiä ja lyhyitä äänteitä voi olla kaikissa tavuissa.
 Fonotaksi
 Suomen kielessä vallitsee vokaalisoinnuksi kutsuttu fonotaktinen rajoitus, jonka mukaan yhdessä sanassa voi olla vain joko takavokaaleja (a, o, u) tai etuvokaaleja (ä, ö, y). Vokaalit e ja i ovat vokaalisoinnun suhteen neutraaleja eli voivat esiintyä myös yhdessä sekä etu- että takavokaalien kanssa. Vokaalisointu ei kuitenkaan koske yhdyssanoja, kuten kesäloma ja isoisä.
 Suomessa on paljon diftongeja ja vokaaliyhtymiä, ja pitkät vokaalijonot ja vokaalien monenlaiset yhdistymismahdollisuudet erottavat suomen monista maailman kielistä. Suomen yleiskielessä on 18 diftongia, jotka voidaan jakaa kolmeen ryhmään. Diftongeista harvinaisimpia ovat ey, iy, öi ja yi, jotka esiintyvät lähinnä vain taivutusmuodoissa tai johdoksissa, siis vartalon ja suffiksin rajalla: peseytyä, kääriytyä, töitä, hyinen. Triftongeja suomessa ei ole, vaan kolmen vokaalin yhtymissä on aina tavuraja, kuten sanoissa kiuas, kaaos tai viheriöi. Sama koskee neljän vokaalin yhtymiä: raaoissa, aioin.
 Konsonanttiyhtymiä ei tunnettu ennen suomessa ollenkaan sanan alussa, mikä ilmenee esimerkiksi vanhoissa lainasanoissa ranta ja ruuti (< ruots. strand, krut). Nykyään ne ovat kuitenkin yleisiä paitsi lainasanoissa, myös slangissa ja deskriptiivisessä sanastossa, kuten prätkä ja plörö. Omaperäisessä sanastossa on muitakin konsonantteja koskevia fonotaktisia rajoituksia, joita lainasanat voivat rikkoa. Esimerkiksi /d/ voi omaperäisessä sanastossa esiintyä vain konsonanttiyhtymässä /hd/ ja /ŋ/ yhtymässä /ŋk/, mutta lainasanoissa muutkin yhdistelmät ovat mahdollisia, esimerkiksi sanoissa kandidaatti ja kognitio.
 Kolmen konsonantin yhtymille on tavallista, että ensimmäinen konsonantti on resonantti (/l/, /r/, /m/, /n/ tai /ŋ/) ja toinen ja kolmas konsonantti obstruentti (/p/, /t/, /k/ tai /s/), esimerkiksi sanoissa palkka, kanssa ja konsti. Neljän konsonantin yhtymiä on lähinnä lainasanoissa, kuten demonstraatio ja abstrakti.
 Tavu- ja sanarakenne
 Suomessa on 10 perustavaa tavutyyppiä, jos konsonanttiyhtymillä alkavia tavuja ei lasketa mukaan.
 Suomen perussanojen vartalot ovat tyypillisesti kaksitavuisia ja vokaaliloppuisia. Yksitavuisia sanoja on vähän, ja niistä suurin osa on funktiosanoja, kuten pronomineja (me, te, hän, se), konjunktioita (ja, kun, jos), kieltoverbi ei ja kopulaverbin yksikön 3. persoona on. Kolmi- ja useampitavuiset sanat ovat usein johdoksia (kalaisa, kalastaa) tai yhdyssanoja (kalakeitto, kalankasvatus).
 Periaatteessa suomen kielen sanat voivat olla hyvinkin pitkiä, koska yhdessä sanassa voi olla useita johtimia ja sen lisäksi vielä taivutussuffikseja. Jonkin verran kaukaa haettu esimerkki on järjestelmällistyttämättömyydellänsäkään. Kielitoimiston sanakirjan pisimmät sanat ovat yhdyssanoja, kuten pyyhkäisyelektronimikroskooppi ja elintarviketurvallisuusvirasto.
 Prosodia
 Suomessa sanan pääpaino on aina ensimmäisellä tavulla ja sanan viimeinen tavu on painoton. Nelitavuisissa ja pidemmissä sanoissa voidaan erottaa myös sivupaino. Paino on yleensä joka toisella tavulla, esimerkiksi ˈkirjoiˌtettaˌvissa (sivupaino 3. ja 5. tavulla). Yhdyssanoissa sivupaino on jälkimmäisen osan ensimmäisellä tavulla: ˈmaanˌtie, ˈmatalaˌpalkkainen. Painottomat tavut eivät redusoidu, vaan kaikki äänteet äännetään samalla tavalla painoasemasta riippumatta, toisin kuin esimerkiksi englannissa. Koska pääpaino on aina sanan alussa, sananrajat korostuvat erityisen selvästi. Pääpainon sijoittuminen ensimmäiselle tavulle on tyypillistä uralilaisissa kielissä.
 Normaalipainotuksessa suomen väitelauseen sävelkulku eli intonaatio on laskeva, ja lausuma voi päättyä narinaan. Lausepaino liittyy lausuman informaatiorakenteeseen niin, että uutta asiaa sisältävä sana tai lauseke (reema) saa lausepainon. Sävelkorkeus nousee hieman reeman alussa ja laskee sitten suhteellisen jyrkästi. Kysymys- ja käskylauseissa intonaatio on myös laskeva, mutta ne alkavat korkeammalta kuin väitelauseet ja laskevat muutaman tavun jälkeen äänialan keskivaiheille. Sävelkulun lasku on myös merkki siitä, että puhuja on lopettamassa puheenvuoronsa.
 Vaikka suomessa intonaatio laskee yleensä lausuman lopussa, se voi myös nousta esimerkiksi kohteliaissa ilmauksissa, kuten huomenta tai kiitos. Nouseva intonaatio voi liittyä myös tunteita, kuten harmistumista, epäilyä tai pelkoa ilmaiseviin lausumiin.
 Sananrajaiset äänneilmiöt
 Suomen kielelle tyypillinen sandhi-ilmiö eli sanarajan yli vaikuttava äänneilmiö on rajakahdennus. Se ilmenee seuraavan sanan alkukonsonantin kahdentumisena: esimerkiksi mene pois äännetään /meneppois/ [menepːois]. Jos seuraava sana alkaa vokaalilla, sanarajalla voi esiintyä pidentynyt glottaaliklusiili: [meneʔ ʔulos]. Kielitieteellisessä tekstissä rajakahdennusta merkitään rivinylisellä x-kirjaimella, esimerkiksi sadex. Rajakahdennuksen esiintyminen vaihtelee, mutta se on säännöllisintä seuraavissa sananmuototyypeissä:
 A-infinitiivi: saako tullax
 indikatiivin preesensin kieltomuoto: en otax
 2. persoonan imperatiivi: tulex, annax
 e-päätteisten sanojen yksikön nominatiivi: sadex, puoluex.
 Rajakahdennuksen lisäksi glottaaliklusiili tai heikompi glottaalinen supistuma voi esiintyä myös vokaalialkuisten sanojen edessä, missä se toimii sananrajan osoittimena. Esimerkiksi sanaparit saa tavata ja saat avata ääntyvät eri tavalla niin, että jälkimmäisessä on glottalisaatio: [sɑːtʔɑʋɑtɑ]. Glottalisaatiota esiintyy myös yhdyssanan osien rajalla, kuten sanassa juhannusyö [juhɑnːusʔyø].
 Nasaaliassimilaatiossa /n/ assimiloituu seuraavaan konsonanttiin. Klusiilin edellä nasaali mukautuu klusiilin ääntöpaikkaan: tytön pää [tytømpæː], tytön kello [tytøŋkelːo]. Loppu-/n/ voi myös assimiloitua kokonaan seuraavaan konsonanttiin, jos se on /m/, /j/, /v/, /l/ tai /r/, esimerkiksi järven muta [jærʋemːutɑ], järven ranta [jærʋerːɑntɑ].
 Sanan lopussa myös vokaalit voivat kadota, mitä kutsutaan loppuheitoksi. Yleisintä on sanaloppuisen /i/:n kato, kuten sanoissa hyppäs ja suureks, sekä lukusanoissa yks, kaks, viis ja kuus. Vokaalialkuisen sanan edellä loppuheitto voi aiheuttaa elisiota, eli kaksi sanaa äännetään yhteen: siinä on [siːnon].
 Kielioppi
 Sanaluokat
 Suomen kielen sanaluokat voidaan jakaa taivutuksen perusteella kolmeen ryhmään:
 Nominit, jotka taipuvat luvun ja sijan mukaan. Nominit voidaan jakaa syntaktisin ja semanttisin perustein neljään ryhmään, jotka ovat substantiivit, adjektiivit, pronominit ja numeraalit. Substantiiveilla ei ole kieliopillista sukua, toisin kuin useimmissa Euroopan kielissä ja noin puolessa koko maailman kielistä.
 Verbit, jotka taipuvat persoonan, tempuksen ja moduksen mukaan. Verbien nominaalimuodot eli infinitiivit ja partisiipit taipuvat tosin osittain samalla tavalla kuin nominit.
 Adpositiot, adverbit ja partikkelit, jotka eivät taivu tai taipuvat vain osittain.
 Vartalot ja sidonnaiset morfeemit
 Suomen kielessä vapaita eli leksikaalisia morfeemeja ovat sanojen vartalot. Sidonnaiset eli kieliopilliset morfeemit ovat suffikseja, jotka liitetään sanavartalon perään. Nomineilla vartalo voi esiintyä itsenäisesti yksikön nominatiivissa, mutta verbeillä vartalon perässä on yleensä aina jokin sidonnainen morfeemi: sano+n, sano+i. Sidonnaisia morfeemeja ovat taivutustunnukset, liitteet ja johtimet.
 Taivutustunnukset edustavat tiettyä taivutuskategoriaa, kuten esimerkiksi imperfektiä ja yksikön 1. persoonaa verbimuodossa tul+i+n, ja ne liittyvät sanan vartaloon. Liitteet puolestaan eivät kiinnity vartaloon vaan sanaan, jossa voi olla taivutustunnuksia, kuten kysymysliite sanassa olit+ko. Johtimet liittyvät sanavartaloon ja muodostavat uusia sanoja, kuten kana+la, keng+ittää tai pilku+llinen.
 Nominien taivutus
 Luku
 Suomen nomineilla on kaksi lukua: yksikkö ja monikko. Yksikkö on tunnukseton. Monikon nominatiivissa tunnus on t, esimerkiksi valo+t. Muissa sijoissa monikon tunnus on i tai vokaalien välissä j, ja se tulee vartalon perään ennen sijapäätettä, esimerkiksi valo+i+ssa : valo+j+a.
 Sijamuodot
 Suomessa on 15 sijamuotoa. Teoksen Iso suomen kielioppi mukaan akkusatiivi esiintyy vain persoonapronomineilla (minut, sinut jne.) ja kysymyssanassa kenet, kun esimerkiksi Opetushallituksen mukaan se esiintyy myös substantiiveilla. Sijojen määrä on suomessa poikkeuksellisen suuri, sillä monissa maailman kielissä niitä ei ole lainkaan tai jos on, tavallisin määrä on 6–7. Tosin unkarissa on peräti 21 sijamuotoa, ja uralilaisissa kielissä niitä on yleensäkin runsaasti.
 Omistusliitteet
 Omistusliitteet eli possessiivisuffiksit ilmaisevat nominien yhteydessä omistusta tai muuta yhteen kuuluvuutta, esim. minun kotoani, meidän kaltaisemme. Omistusliitteitä käytetään myös joidenkin verbin nominaalimuotojen kanssa, jolloin ne ilmaisevat tekijää: saadakseni, syödessään, huomaamattaan. Omistusliitteiden käyttö on uralilaisille kielille tyypillinen piirre.
 Puhutussa kielessä omistusliitteitä ei välttämättä käytetä, etenkään silloin, kun omistaja ilmenee persoonapronomista, esimerkiksi minun ~ mun autolla. Omistusliitteiden käytössä on kuitenkin paljon vaihtelua, ja esimerkiksi yksikön toisessa persoonassa se on melko yleinen: Mitä sä laitat päälles?
 Komparaatio
 Komparaatio- eli vertailumuotoja on kaksi, komparatiivi ja superlatiivi. Suomen kielessä komparaatio on taivuttamisen ja johtamisen rajatapaus.
 Verbien taivutus
 Verbien taivutusmuodot jaetaan kahteen luokkaan: finiittisiin ja infiniittisiin.
 Finiittiset eli persoonamuotoiset verbit taipuvat persoonamuodoissa, aikamuodoissa sekä moduksissa.
 Infiniittisiä verbimuotoja ovat infinitiivit ja partisiipit. Niissä voi olla nominien taivutuspäätteitä, kuten sijamuodon ja monikon tunnus tai possessiivisuffiksi.
 Suomessa kielto ilmaistaan verbillä ei, joka taipuu persoonamuodoissa: en, et, ei, emme, ette, eivät. Taipuva kieltoverbi on suhteellisen harvinainen, sillä vastaava rakenne tunnetaan noin 9 %:ssa maailman kielistä. Noin puolessa kielto ilmaistaan erillisellä partikkelilla, kuten ranskan ne tai ruotsin inte. Muuten suomen verbitaivutusta ei voi pitää universaalisti kovin monimutkaisena, koska yhdellä verbimuodolla voi ilmaista kerrallaan vain kolmea taivutuskategoriaa, jotka ovat passiivi, modus tai aikamuoto ja persoona, esimerkiksi men+tä+isi+in. Maailman eri kielissä verbeillä on yleisesti 4–5, enimmillään jopa 13 taivutuskategoriaa.
 Persoona ja passiivi
 Suomen verbit taipuvat kolmessa persoonassa yksikössä ja monikossa, joten suomessa on kuusi kieliopillista persoonaa: yksikön 1. (minä), 2. (sinä) ja 3. (hän) persoona sekä monikon 1. (me), 2. (te) ja 3. (he) persoona. Puhekielessä monikon 1. persoonassa käytetään yleisesti mme-päätteisen persoonamuodon asemesta passiivimuotoa, esimerkiksi me tehdään.
 Persoonamuotoihin lasketaan myös yksipersoonainen passiivi. Passiivimuotoisessa lauseessa ei ole subjektia, joten sen avulla tapahtumaa voi kuvata ilmaisematta tekijän tai osallistujan identiteettiä. Passiivimuodoista voidaan erottaa passiivin tunnus tA ja persoonapääte -Vn, kuten sano+ta+an.
 Tempus
 Suomessa on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesensillä ei ole tunnusta, ja imperfektin tunnus on i. Perfekti ja pluskvamperfekti ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan olla-verbistä ja pääverbin partisiippimuodosta.
 Suomen kielessä ei ole futuuria, mutta tulevaan aikaan voidaan viitata verbiliitoilla, joita ei lueta mukaan tempusjärjestelmään: tulee olemaan, on oleva.
 Modus
 Finiittiverbien tapaluokkia eli moduksia on neljä: indikatiivi, imperatiivi, konditionaali ja potentiaali.
 Muissa moduksissa kuin indikatiivissa mennyttä aikaa ilmaistaan vain perfektillä: olisi kertonut (konditionaali), lienee kertonut (potentiaali) ja olkoon kertonut (imperatiivi).
 Infiniittiset muodot
 Verbien infiniittisiä muotoja ovat infinitiivit ja partisiipit. Niillä on eräitä nominien ominaisuuksia, esimerkiksi sijapäätteitä ja omistusliitteitä, eikä niitä ei voi taivuttaa tempuksen ja moduksen mukaan kuten finiittisiä verbejä.
 Infinitiivit käyttäytyvät lauseessa substantiivien tapaan. Ne ovat vähemmän nominaalisia kuin partisiipit, sillä niillä on vajaa sijataivutus eikä niillä voi ilmaista monikkoa.
 A-infinitiivi (1. infinitiivi): kerto+a. A-infinitiiviä käytetään sanakirjoissa verbin hakumuotona.
 E-infinitiivi (2. infinitiivi): kerto+e+ssa, kerro+tta+e+ssa, kerto+e+n.
 MA-infinitiivi (3. infinitiivi): kerto+ma+ssa, kerto+ma+sta, kerto+ma+an, kerto+ma+lla, kerto+ma+tta, kerto+ma+n.
 Joissain kieliopeissa on erotettu myös 4. infinitiivi (esimerkiksi sitä ei käy epäileminen, yltyy yltymistään), ja 5. infinitiivi (olla putoamaisillaan).
 Partisiipit käyttäytyvät lauseessa adjektiivien tapaan: ne voivat olla esimerkiksi substantiivien määritteitä. Niillä on täysi luku- ja sijataivutus kuten nomineilla.
 VA-partisiippi (1. partisiippi): aktiivissa kerto+va, passiivissa kerrotta+va.
 NUT-partisiippi (2. partisiippi): aktiivissa kerto+nut, passiivissa kerro+ttu.
 agenttipartisiippi: kerto+ma. Agenttipartisiippi esiintyy lauseissa, joissa tekijä (agentti) on ilmaistu genetiivilla tai omistusliitteellä, esimerkiksi Liisan tekemä esitys, maksamani lasku.
 kieltopartisiippi: kerto+maton.
 Morfofonologinen vaihtelu
 Morfofonologinen vaihtelu tarkoittaa sitä, että morfeemin (sanavartalon tai suffiksin) äänneasu vaihtelee eri ympäristöissä. Sanavartaloa koskevista morfofonologisista vaihteluista yleisimmät ovat astevaihtelu ja vartalon loppuvokaalin vaihtelu.
 Astevaihtelua on pidetty jopa yhtenä suomen äänne- ja muotorakenteen luonteenomaisimmista piirteistä. Astevaihtelu koskee klusiileita (k, p, t) silloin, kun niiden edellä on vokaali tai soinnillinen konsonantti (l, m, n, r tai h). Vaihtelussa on kaksi astetta: vahva ja heikko. Kvantitatiivisessa astevaihtelussa vahvassa asteessa on geminaatta ja heikossa yksinäisklusiili, esimerkiksi takki : takissa, tappaa : tapan ja matto : matolla. Kvalitatiivisessa astevaihtelussa vahvassa asteessa on yksinäisklusiili, joka katoaa tai muuttuu toiseksi äänteeksi heikossa asteessa, esimerkiksi hakee : haen, kutoo : kudon ja rampa : ramman.
 Vartalon loppuvokaalissa esiintyy vaihtelua etenkin silloin, kun siihen liittyy monikon tai imperfektin i-tunnus. Vaihtelu koskee vartaloita, joiden lopussa on a, ä, e, i, pitkä vokaali tai diftongi. Esimerkiksi kastan : kastoin, päivää : päiviä, nimeä : nimiä, lasina : laseina, maata : maita, vien : vein.
 Liitepartikkelit
 Liitepartikkelit eivät liity sanan vartaloon vaan sananmuotoon, joka esiintyy myös itsenäisenä. Esimerkiksi sanassa töissä+hän on itsenäinen sananmuoto töissä ja liitepartikkeli -hän. Suomessa on seuraavat liitepartikkelit:
 -kin ja -kAAn: lapsikin ymmärtää, lapsikaan ei ymmärrä
 -kO: Tuletko sinä mukaan?, Sinäkö se olit?
 -hAn: mehän tiedettiin kaikki se, Mikkohan se siinä, Onhan täällä luento?
 -pA: Selviänpä!, vastustipa hän tai ei, siinäpä se
 -s: enpäs, oletkos, väliäkös sillä.
 Lausekkeet ja lauseenjäsenet
 Suomessa on seuraavanlaisia lausekkeita, jotka nimetään edussanan (lihavoitu) mukaan:
 substantiivilauseke: tämä viimeinen kohta
 adjektiivilauseke: vähän outo
 adpositiolauseke: ennen viimeistä kohtaa
 adverbilauseke: erittäin usein
 infinitiivilauseke: lähtemään kotiin
 partisiippilauseke: vastausta odottava.
 Lausekkeet toimivat lauseenjäseninä, eli niillä on lauseessa tietty tehtävä. Lausekkeiden lisäksi suomessa on taipumattomia pikkusanoja, kuten partikkeleita (esimerkiksi niin ja kyllä), jotka sävyttävät koko lauseen merkitystä, ja konjunktioita (kuten että, jos), jotka liittävät lauseita toisiinsa.
 Peruslausetyypit
 Lauseita voidaan jakaa peruslausetyyppeihin sen mukaan, mitä lauseenjäseniä niissä on verbin lisäksi.
 Intransitiivilause: Koira haukkuu, Lapset ovat puistossa, Setäni asuu maalla.
 Transitiivilause: Isä pesee autoa, Mies rakensi talon kalliolle.
 Predikatiivilause: Haanpää oli kirjailija, Kirjoittaminen on työlästä.
 Eksistentiaalilause: Autotallissa oli vettä, Ovella seisoi kauppias. Eksistentiaalilause esittelee tekstissä olevan uuden tarkoitteen (reeman), ja esimerkiksi englannissa sitä vastaa there is -rakenne.
 Omistuslause: Koiralla on luu, Kaikilla ei ole televisiota. Suomessa omistus ilmaistaan peruslausetyypillä, eikä suomessa ole sellaista omistamista merkitsevää verbiä kuin latinan habere tai englannin have. Vastaava rakenne tunnetaan kuitenkin monissa maailman kielissä, kuten esimerkiksi venäjässä.
 Tuloslause: Pertistä tuli tohtori, Kahvista tuli liian väkevää.
 Tilalause: Sataa, Täällä on kylmä, Nyt on yö.
 Kokijalause: Minua onnisti, Hänelle kävi ikävästi.
 Sanajärjestys
 Suomen kielen sanajärjestys on melko vapaa siinä mielessä, että lauseenjäsenet voivat sijoittua eri järjestykseen ilman, että lauseesta tulee kieliopin vastainen tai sen kuvaama asiantila muuttuu, koska sanojen kieliopillinen tehtävä käy ilmi niiden taivutusmuodoista eikä sitä tarvitse ilmaista sanajärjestyksellä. Tässä suhteessa suomi eroaa esimerkiksi englannista, jossa sanajärjestyksen muutos aiheuttaa myös lauseen merkityksen muutoksen.
 Tavallinen eli neutraali sanajärjestys on SVO, eli subjekti tulee ennen verbiä ja objekti sen jälkeen. Se on Euroopan kielissä vallitseva sanajärjestys. Jos lauseen pääjäsenet ovat jossain toisessa järjestyksessä, lause ei kuvaa pelkästään asiantilaa vaan se välittää muitakin merkityksiä. Esimerkiksi lause Löysin minä sieniä alkaa verbillä, mikä korostaa lauseen paikkansapitävyyttä. Puhutussa kielessä tätä ilmaistaan myös sanoja painottamalla. Sanajärjestykseen vaikuttaa myös se, että vastaanottajalle tutuksi oletettu asia eli teema esitetään ensin ja uusi asia eli reema vasta sitten. Silloin subjekti voi tulla myös lauseen loppuun, esimerkiksi Elokuvan on ohjannut Woody Allen tai Pieniä nisäkkäitä ovat myös lepakot.
 Lauseenvastikkeet
 Lauseenvastikkeet ovat rakenteita, joissa on jokin verbin infinitiivi- tai partisiippimuoto ja joiden voidaan ajatella vastaavaan sisällöltään kokonaista lausetta. Lauseenvastikkeet ovat uralilaisten kielten alkuperäinen piirre, mutta vastaavia rakenteita tunnetaan muissakin maailman kielissä.
 Sanasto
 Perussanat ja kompleksiset sanat
 Perussanan vartalo on yksimorfeeminen, eli sitä ei voi jakaa pienempiin osiin, kuten syy ja pestä. Kompleksiset sanat ovat johdoksia tai yhdyssanoja: esimerkiksi syytön ja pesettää ovat johdoksia ja syypää ja aivopestä yhdyssanoja. Valtaosa suomen sanastosta on kompleksisia sanoja. Nykysuomen sanakirjassa on 210 000 sanaa, joista 64,8 % on yhdyssanoja ja 26,6 % johdoksia. Perussanoja on huomattavasti vähemmän. Suomen murteissa on arvioitu olevan yhteensä noin 10 000 perussanaa, ja Nykysuomen sanakirjassa on vajaat 18 000 perussanaa. Jos yleiskielen sanastosta poistetaan nuoret vierasperäiset sanat, jäljelle jää noin 6 000 omaperäistä perussanaa.
 Yhdyssanat
 Yhdistämisessä sanat liitetään toisiinsa yhdeksi sanaksi, yhdyssanaksi. Yhdistäminen on rekursiivista, eli yhdyssanoista voidaan muodostaa edelleen uusia yhdyssanoja, esimerkiksi puutarhanhoito tai sähköparranajokone. Yhdyssanojen määrä on periaatteessa rajaton, ja vain osa niistä on niin vakiintuneita, että ne mainitaan esimerkiksi sanakirjoissa. Joskus yhdyssanan merkityksen voi päätellä sen osien merkityksestä, mutta ei aina: esimerkiksi hiekkatie on hiekalla päällystetty tie, mutta rautatie ei ole rautapäällysteinen tie.
 Rakenteeltaan selvästi yhdyssanoja ovat seuraavat tapaukset:
 määriteosa on nominatiivissa oleva substantiivi: kivitalo, tiiliseinäinen, pakkosyöttää
 määriteosa on yhdyssanamuoto, joka on erinäköinen kuin itsenäinen sana: kirjoittamisvaikeus, asuinpaikka, kuorimaveitsi
 määriteosa ei esiinny lainkaan itsenäisenä sanana: sisäpuoli, täsmäase, epätavallinen
 edusosa on adjektiivi, joka ei voi esiintyä ilman määriteosaa: hyväsydäminen, vapaaehtoinen, kaksivuotias
 määriteosa on taipumaton adjektiivi ja edusosa substantiivi: märkäpuvussa on yhdyssana mutta märässä puvussa kaksi eri sanaa.
 Kiteytymiseksi kutsutaan sitä, että kaksi sanaa esiintyy yhdessä niin usein, että ne tiivistyvät yhdeksi sanaksi ja usein niiden merkitys muuttuu. Esimerkiksi yhdyssana vanhapoika tarkoittaa eri asiaa kuin vanha poika.
 Johdokset
 Johtamisessa uusi sana muodostetaan lisäämällä kantasanaan johdin, esimerkiksi kana > kanala. Uutta sanaa kutsutaan johdokseksi. Johdoksesta voidaan johtaa edelleen uusi johdos: lentää > lennättää > lennätin. Johdoksen merkitys perustuu usein sen kantasanan ja johdostyypin merkitykseen. Esimerkiksi johtimella -lA muodostetaan paikannimiä, kuten myymälä ja sairaala, ja johtimella -in välineennimiä, kuten kytkin ja tuuletin.
 Sellaisia johdostyyppejä, joihin voidaan jatkuvasti ja säännöllisesti johtaa uusia sanoja, kutsutaan produktiivisiksi. Produktiivisten johdosten merkitys on läpinäkyvä, eli se määräytyy kantasanan ja johtimen perusteella. Ne ovat usein tilapäisiä tai vakiintumattomia, eikä niitä luetella sanakirjoissa kattavasti. Produktiivisia johdostyyppejä ovat muun muassa seuraavat:
 lAinen: yhteenkuuluvuus, usein jonkin ryhmän jäsenyys, kuten koululainen, paholainen ja kerjäläinen.
 (U)Us: ominaisuus. Muodostetaan yleensä adjektiiveista, kuten pienuus, mielikuvituksettomuus, tehokkuus, mutta joskus myös substantiiveista, kuten äitiys tai opettajuus.
 minen: teonnimi. Voidaan muodostaa melkein kaikista verbeistä. Esimerkiksi uiminen, näkeminen, siivoaminen, liittyminen, eristäytyminen.
 jA: tekijännimi. Esimerkiksi vetäjä, lukija, siivooja.
 ele ~ ile: frekventatiivinen verbi, eli tapahtuma toistuu useaan kertaan tai on jatkuvaa. Niitä voidaan muodostaa sekä verbeistä, kuten heitellä, katsella, hyökkäillä, että nomineista, kuten riidellä ja nyrkkeillä.
 tOn: karitiivinen adjektiivi (ISK: karitiiviadjektiivi) ilmaisee kantasanan puuttumista: lai-ton, kritiiki-tön, tuntee-ton. Verbeistä muodostettaessa johdin on mAtOn, esimerkiksi vetämätön, ohittamaton.
 stix: määrää tai tapaa kuvaava adverbi, esimerkiksi herkästi, kauniisti, monipuolisesti, samettisesti, aikataulun mukaisesti. Voidaan muodostaa useimmista adjektiiveista, mutta myös numeraaleista (kahdesti) ja joistakin substantiiveista, kuten kiireesti, leikisti tai helvetisti.
 Sanaston alkuperä
 Omaperäiset sanat
 Suomen kielen vanhimmat sanat ovat peräisin uralilaisesta kantakielestä. Eri kriteereillä tämän uralilaiseen sanaston lukumäärä vaihtelee n. 150:stä lähelle 500:aa. Suomen kielessä yhä käytössä olevat, uralilaiset sanat kuvaavat esimerkiksi sukulaisia (anoppi, isä, miniä, setä), ruumiinosia (jänne, pää, silmä, sydän), eläimiä (kala, koira, kyy, varis), kasveja (koivu, kuusi, puu), metsästystä ja luonnossa liikkumista (jousi, nuoli, suksi, soutaa) ja keskeisiä toimintoja (elää, kuolla, mennä, niellä). Tästä sanastosta on päätelty, että kantakielen puhujat ovat asuneet pohjoisilla seuduilla ja harjoittaneet metsästystä, kalastusta ja keräilyä.
 Vanhojen omaperäisten sanojen osuus suomen kielen sanastosta on määrällisesti melko pieni, mutta monet niistä ovat hyvin yleisiä, kuten se, ei, hän ja olla. Lisäksi ikivanhoista pronominivartaloista on johdettu paljon yleisiä sanoja, kuten että, sekä, kun ja kuin. Yhteensä voidaan arvioida, että nykysuomen 100 yleisimmästä sanasta 40 % ja 1 000 yleisimmistä sanasta 10 % perustuu uralilaisen kantakielen sanastoon.
 Lainasanat
 Suomen kielen vanhimmat lainasanat ovat peräisin indoeurooppalaisesta kantakielestä, kuten jyvä, mehiläinen, mesi ja porsas. Ne on ilmeisesti lainattu jo uralilaiseen kantakieleen. Balttilaisia ja vanhoja germaanisia lainasanoja on itämerensuomalaisissa ja saamelaiskielissä, mutta ei juuri idempänä. Suomessa balttilaisia lainasanoja on toistasataa (esimerkiksi morsian, hammas, herne ja seinä) ja vanhoja germaanisia lainasanoja noin 500 (esimerkiksi äiti, leipä, rauta, kuningas ja keihäs). Lainasanojen perusteella on päätelty, että kantasuomalaisilla on ollut tiiviit suhteet balttilaisten ja germaanisten kielen puhujiin ja heiltä on opittu karjanhoitoa, kehittyneempää maanviljelyä, tekniikkaa ja metallin käsittelyä.
 Slaavilaisia lainasanoja suomessa on noin 300. Esimerkiksi varhaisimmat kristinuskoon liittyvät sanat risti, pappi ja pakana ovat slaavilaisia, vaikka kristinusko onkin tullut Suomeen lännestä. Myöhemmin Suomeen on lainautunut sanoja myös nykyvenäjästä, kuten pomo, kanava, kapakka ja viesti.
 Eniten lainasanoja suomeen on tullut ruotsista. Vanhimpia ruotsalaislainoja ovat esimerkiksi kummi, kaupunki, tuoli, housut ja sakset, ja lainoja on tullut sen jälkeen jatkuvasti. Ruotsin välityksellä suomeen on tullut myös paljon latinalais- ja kreikkalaisperäistä sanastoa (esim. kirkko, koulu, kartta, leijona, historia). Nykyisessä suomen kirjakielessä arvioidaan olevan toistatuhatta ruotsalaista lainasanaa. Viimeisen sadan vuoden aikana ruotsin vaikutus on vähentynyt ja dominoivaksi kulttuurikieleksi on etenkin toisen maailmansodan jälkeen noussut englanti. Kaikki englantilaiset lainasanat eivät kuitenkaan ole nuoria, vaan jo 1800-luvulla on lainattu esimerkiksi rommi, pihvi, timotei, muki ja tunneli.
 Suomen tuhannesta yleisimmästä kantasanasta on varovaisesti arvioiden yli kolmannes lainaperäisiä. Suomen kielen professorin Kaisa Häkkisen mukaan suomea voikin nykyisen sanastonsa suhteen pitää pitkälti indoeurooppalaisena kielenä.
 Kirjoitusjärjestelmä
 Suomen kielessä käytetään latinalaisia kirjaimia, jotka ovat aakkosjärjestyksessä A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, (Š), T, U, V, W, X, Y, Z, (Ž), Å, Ä ja Ö. Kirjaimia C, Q, W, X, Z, Ž ja Å tavataan sitaattilainoissa eli mukautumattomissa lainasanoissa.
 Suomen kirjoitusjärjestelmä on melko fonemaattinen: yhtä äännettä eli foneemia vastaa aina sama kirjain ja yhtä kirjainta vastaa sama äänne. Poikkeuksena on /ŋ/ eli ”äng-äänne”, jota merkitään n-kirjaimella silloin, kun se esiintyy yksinään k:n edellä (hanki), mutta geminaatta /ŋŋ/ merkitään kirjainyhdistelmänä ng (kangas). Pitkää äännettä merkitään kahdella kirjaimella. Kirjaimien ja äänteiden suhde voidaan esittää seuraavasti:
 Kirjoitusjärjestelmän fonemaattisuuden vuoksi väitetään usein, että ”suomea puhutaan kuin kirjoitetaan” tai päinvastoin. Tämä ei kuitenkaan täysin pidä paikkaansa, sillä puheessa on aina paljon allofonista ja prosodista vaihtelua, jota kirjoituksessa ei merkitä. Lisäksi suomea puhutaan vain harvoin täysin kirjoitetun kielen normien mukaisesti. Mitä vapaampaa puhekieli on, sitä enemmän se eroaa kirjakielestä: esimerkiksi sana onko voi raportoidussa puheessa korvautua sanalla onks /oŋks/; sana kauhea sanoilla kauhee, kauhia, kauhi tai kaahee ja sana viisikymmentäyksi sanalla viiskytyks.
 Kirjoituksen ja ääntämisen välille eroa aiheuttavat lisäksi seuraavat ilmiöt:
 rajakahdennus: esimerkiksi tule tänne äännetään /tulettänne/ ja sinnekään /sinnekkään/.
 n-äänteen assimilaatio: esimerkiksi kunpa /kumpa/.
 kirjainten b, g ja š ääntämys vaihtelee ja ne voidaan ääntää myös /p/, /k/ ja /s/.
 vierassanoissa etenkin konsonantit, mutta joskus myös vokaalit, voidaan ääntää pitkinä, vaikka ne kirjoitetaan yhdellä kirjaimella: arkeologia /arkkeologia/, bonus /boonus/.
 Nämä erot voivat näkyä myös niin, että sanoja kirjoitetaan ääntämisen mukaan silloinkin, kun se rikkoo virallista oikeinkirjoitusta: esimerkiksi lähdempä, en tulekkaan, proileri tai krilli.
 Historia
 Kielihistoria
 Suomen kieli on muiden uralilaisten kielten tavoin kehittynyt uralilaisesta kantakielestä, jota on perinteisen näkemyksen mukaan puhuttu noin 6 000 vuotta sitten jossain Volgan keskijuoksun ja Ural-vuorten välisellä alueella. Nykyään monet kielitieteilijät kuitenkin pitävät kantauralia huomattavasti nuorempana ja ajoittavat sen noin vuoteen 2000 eaa. Nykyiset uralilaiset kielet eivät kuitenkaan ole kehittyneet suoraan kantauralista, vaan yleensä kantasuomen ja kantauralin välille oletetaan ainakin yksi välikantakieli.
 Käsitykset siitä, milloin jotain suomensukuista kieltä on puhuttu nykyisen Suomen alueella, vaihtelevat. Vanhemman ajoituksen mukaan uralilainen kantakieli on yhdistetty kampakeraamiseen kulttuuriin, joka levisi Itämerelle asti jo noin vuosina 3900–3500 eaa. Nykyään pidetään todennäköisempänä, että uralilaiset kielet ovat levinneet nykyisen Suomen alueelle vasta kun kantasaame ja kantasuomi ovat olleet erillisiä kielimuotoja. Ne ovat eronneet toisistaan ehkä vuoden 1000 eaa. jälkeen. Kantasuomea on puhuttu ajanlaskun alun tienoille, jonka jälkeen siitä ovat alkaneet kehittyä nykyiset itämerensuomalaiset kielet. Erillisistä kielistä tai murteista voidaan puhua noin vuodesta 500 alkaen.
 Vuoden 1000 tienoilla Suomessa oli arkeologisten löytöjen perusteella neljä asutusaluetta, joiden on tulkittu edustavan myös neljää muinaismurretta: Varsinais-Suomi, Häme, Karjala ja Savo. Myös vanhimmissa kirjallisissa lähteissä, kuten riimukivissä (Gs 13, U 582, G 319), kertomuksissa ja historiallisissa asiakirjoissa, on mainittu omina alueinaan Suomi (= Varsinais-Suomi), Häme ja Karjala, mahdollisesti myös Pohjanmaan rannikko eli kveenien asuma-alue. Tämä vanha heimojako on myös suomen murrejaon perusta.
 Kirjoitetun kielen historia
 Varhaissuomen kausi (–1540)
 Varhaissuomen kaudelta, etenkin sen loppupuolelta tunnetaan jo tuhansia irrallisia suomenkielisiä nimiä ja sanoja, jotka on mainittu latinan- ja ruotsinkielisissä asiakirjoissa. Esimerkiksi 1320-luvulla kirjoitetusta Eerikinkronikasta löytyy suomesta lainattuja sanoja, kuten uisko, haapio ja majapaikka. Jotkin kirkolliset tekstit, kuten Isä meidän -rukous ja uskontunnustus on käännetty suomeksi ja oletettavasti myös kirjoitettu muistiin viimeistään 1400-luvulla, mutta käsikirjoituksia ei ole säilynyt.
 Vanhan suomen kausi (1540–1820)
 Suomen kirjakieli syntyi uskonpuhdistuksen myötä 1500-luvulla. Piispa Mikael Agricola julkaisi ensimmäiset painetut suomenkieliset kirjat, kuten Abckiria 1543 ja Se Wsi Testamenti 1548. Yhteensä Agricola julkaisi yhdeksän teosta. Tästä alkoi vanhan suomen kausi, joka kesti 1800-luvun alkupuolelle. Suomenkielinen kirjallisuus oli lähes kokonaan uskonnollista, ja suurin osa teksteistä oli käännetty ruotsista tai latinasta. Raamattu käännettiin kokonaan suomeksi vuonna 1642. 1700-luvulla alettiin jo julkaista enemmän muutakin kuin uskonnollista kirjallisuutta. Vuonna 1776 Antti Lizelius alkoi julkaista ensimmäistä suomenkielistä sanomalehteä nimeltään Suomenkieliset Tieto-Sanomat.
 Vanhan kirjasuomen teksteissä on paljon käännöslainoja ja suomelle vieraita lauserakenteita, koska tekstit ovat enimmäkseen käännöksiä ja niiden kirjoittajat olivat oppineet ensin kirjoittamaan ruotsia ja latinaa. Esimerkiksi Agricola saattoi korvata ruotsin tai saksan artikkelit sanoilla yksi ja se. Oikeinkirjoitus, kuten äänteiden pituuden merkitseminen tai ä- ja e-äänteiden erotteleminen oli epäjohdonmukaista.
 Kirjakieli perustui aluksi Turun seudun murteeseen, mutta myöhemmin vaikutteita tuli myös Hämeestä ja Satakunnasta. Agricola itse kirjoitti käyttäneensä Uudessa testamentissa enimmäkseen ”suomenkieltä”, toisin sanoen Varsinais-Suomen murretta, mutta tarpeen vaatiessa myös muita murteita.
 Varhaisnykysuomen kausi (1820–1870)
 1800-luvun alkupuolella poliittiset muutokset (autonomian aika) ja kansallisromantiikan aatteet tekivät suomen kielen kehittämisen ajankohtaiseksi. Erityisesti J. V. Snellman korosti suomen kielen merkitystä koko maan aineellisen ja henkisen kehityksen kannalta. Vuonna 1831 perustettiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, joka asetti tavoitteekseen suomenkielisen kirjallisuuden luomisen ja suomen kielen aseman parantamisen. Seura tuki myös vanhan kansanrunouden keräämistä ja julkaisemista. Elias Lönnrotin keruumatkojen tuloksena julkaistiin Kalevalan ensimmäinen versio, ns. vanha Kalevala vuonna 1835.
 Kansanrunojen myötä suomen itämurteiden asema parani ja vanhan kirjakielen länsisuomalaisuutta alettiin arvostella. Tästä seurasi murteiden taisteluksi kutsuttu ajanjakso, joka päättyi kompromissiin: kirjakielen läntinen pohja säilyi, mutta siihen tuli uusia piirteitä itämurteista. Nykyinen suomen kieli perustuukin melko tasapuolisesti kaikkiin päämurteisiin.
 1800-luvun alkupuolella luotiin myös suuri määrä suomenkielistä hallinto- ja kulttuurisanastoa. Erityisesti niitä loi Lönnrot, joka keksi tuhansia uusia sanoja eri oppialoille. Uusia sanoja luotiin usein vanhoista sanoista johtamalla ja yhdyssanoja muodostamalla. Johdoksia ovat esimerkiksi tiede (sanasta tietää), lukio (< lukea) ja kirjain (< kirja), yhdyssanoja taas lämpömittari, tasavalta ja puheenjohtaja. Myös murteista otettiin käyttöön sanoja, joiden merkitystä muutettiin tai täsmennettiin: esimerkiksi juna on merkinnyt alun perin ’jonoa’ ja kaasu ’kylmää sumua’.
 Suomen kielen asema vahvistettiin virallisesti vuoden 1863 kieliasetuksella, jonka mukaan suomesta piti tulla 20 vuoden kuluessa ruotsin rinnalla tasa-arvoinen virkakieli. 1870-luvulla suomen kielen ja suomenkielisen sivistyksen asema oli jo melko vakiintunut. Aleksis Kiven Seitsemän veljestä ilmestyi vuonna 1870. Suomenkielinen kaunokirjallisuus ja teatteri sai alkunsa, ja suomeksi julkaistiin useita sanoma- ja aikakauslehtiä. Suomea käytettiin koulun, hallinnon ja oikeuslaitoksen kielenä.
 Nykysuomen kausi (1870–)
 Suomen kieli on jatkanut kehitystään myös nykysuomen kaudella. Etenkin erikoisalojen ja tekniikan kehityksen vaatimaa sanastoa on tullut ja tulee koko ajan lisää. Kun suomen kielen asema on vakiintunut ja yleinen sivistystaso noussut, lainasanoja ja vieraita äänteitä ei enää vältetä niin paljon kuin ennen.
 Nykysuomen kaudella oikeinkirjoitukseen tai kielioppiin ei ole juuri tullut muutoksia, koska ne vakiintuivat jo varhaisnykysuomen kaudella. Muutoksia on tapahtunut lähinnä yksityiskohdissa. Yleensä on pyritty tiiviyteen ja lyhyyteen: esimerkiksi yleinen katsaus > yleiskatsaus, eroavaisuus > eroavuus, teknillinen > tekninen. Yksikön 3. persoonan pi-pääte on jäänyt pois (saapi > saa), ja 3. persoonan omistusliitteessä on yleistynyt lyhyempi variantti: pojallansa > pojallaan.
 Suomen itsenäistymisen jälkeen hallitusmuodossa säädettiin, että Suomen kansalliskielet ovat suomi ja ruotsi. Suomen kielen asema oli kuitenkin vahvistunut niin paljon, että kyse oli enemmänkin ruotsinkielisen kansanosan oikeuden takaamisesta. Nykyään suomi on myös yksi Euroopan unionin 24 virallisesta kielestä.
 Tutkimus ja opetus
 Suomen kielen sanakirjat ja kielioppiteokset
 Vanhimmaksi suomen kielen kieliopiksi arvioidaan Rudimenta linguae finnicae breviter delineata. Teoksen kirjoittajaa tai julkaisuvuotta ei tiedetä, mutta sen uskotaan olevan 1500-luvun lopulta tai 1600-luvun alusta. Aeschillus Petraeus julkaisi kieliopin Linguae Finnicae brevis institutio vuonna 1649. Ensimmäinen laajahko suomen kielen sanakirja on Daniel Jusleniuksen Suomalaisen Sana-Lugun Coetus vuodelta 1745. Se sisältää 16 000 hakusanaa, ja lopussa on ruotsinkielisten sanojen luettelo. Vuonna 1917 siitä julkaistiin täydennetty painos. Aarni Penttilän Suomen kielioppi (1957) oli ensimmäinen nykyaikainen yleisesitys suomen kielestä. Vuonna 2004 julkaistu Iso suomen kielioppi on ensimmäinen yksinomaan deskriptiivinen (kuvaileva) kielioppi. Suosittuja kielenkäytön oppaita ovat muun muassa Osmo Ikolan Nykysuomen käsikirja sekä Terho Itkosen ja Sari Maamiehen Uusi kieliopas (2007).
 Ensimmäinen täysin yksikielinen suomen kielen sanakirja on Nykysuomen sanakirja. Sen ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1951, vaikka toimitustyö alkoi jo 1920-luvun lopussa. Sen jälkeen osia ilmestyi tasaiseen tahtiin vuoteen 1961 asti, jolloin julkaistiin kuudes ja viimeinen osa. Professorit Martti Airila ja Matti Sadeniemi olivat kirjan päätoimittajia. Nykysuomen sanakirja on sekä kieltä kuvaava että suosituksia sanojen käytöstä antava teos. Nykysuomen sanakirja sisältää yli 200 000 hakusanaa. Vuonna 2002 WSOY julkaisi sanakirjan 15. painoksen, joka on kaikkien uusintapainosten lailla identtinen ensipainoksen kanssa.
 Vuosina 1990–1995 valmistui Suomen kielen perussanakirja Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisemana ja Editan kustantamana. Perussanakirja on kolmiosainen, ja se sisältää lähes 100 000 hakusanaa. Se kuvaa nykyisen yleiskielen sanastoa ja antaa ohjeita sanojen käytöstä. Perussanakirjan CD-ROM-versio ilmestyi vuonna 1997. Kielitoimiston sanakirja on vuonna 2005 julkistettu Perussanakirjaan pohjautuva sähköinen sanakirja, joka julkaistiin painettuna laitoksena vuonna 2006.
 Tilastoja
 Äidinkielisten puhujien määrä Suomessa
 Puhujamäärä oli suurimmillaan vuonna 2013.
 Katso myös
 Fennistiikka
 Finglish
 Kielitoimisto
 Suomen kielen lautakunta
 Suomen kielipolitiikka
 Suomen kielenhuolto
 Lähteet
 ISK =
 Viitteet
 Kirjallisuutta
 Etymologia
 Historia
 Kielioppi
 Aiheesta muualla
 Korhonen, Riitta & Vilkuna, Maria: Sananselityksiä – Ison suomen kieliopin termejä.
 Tuuli (arkistoitu). Tietokoneohjelma antaa yleiskuvan suomen verbitaivutuksesta ja syntaksista. Jokaisesta verbistä on saatavissa 1 064 muotoa. Ohjelmassa on myös harjoittelu- ja kuulustelutilat.
 Heinonen, Henri: Suomen kielen verbien taivutuskaava (arkistoitu).
 Lång, Markus 1996: Suomen ja viron kirjakielestä Praktikumiesitelmä Helsingin yliopistossa.
 Gyula Weöres 1935: Suomen ja unkarin kielen sukulaisuudesta.
 Virtuaalinen vanha kirjasuomi -verkkoaineisto (VVKS).
 Uusi-Halila, Tuula: Kieli ja identiteetti Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2006.
 Seulonnan keskeiset artikkelit


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 EUROOPA KOMISJON
 Brüssel,1.10.2015
 COM(2015) 469 final
 2015/0230(NLE)
 Ettepanek:
 NÕUKOGU OTSUS
 millega määratakse kindlaks Euroopa Liidu Maailma Kaubandusorganisatsiooni ministrite konverentsil võetav seisukoht Libeeria Vabariigi WTOga ühinemise kohta
 SELETUSKIRI
 1.ETTEPANEKU TAUST
 •Ettepaneku põhjused ja eesmärgid
 Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) liikmete ja Libeeria Vabariigi vahelised läbirääkimised Libeeria WTOga ühinemise tingimuste üle on jõudnud lõppjärku. Nimetatud läbirääkimised algasid pärast seda, kui Libeeria Vabariik 2007. aastal esitas liikmeks saamise taotluse, ning on kestnud 8 aastat. Allpool punktis 5 on esitatud ühinemistingimuste kokkuvõte.
 Esitades Libeeria Vabariigi WTOga ühinemise tingimused nõukogule heakskiitmiseks, on komisjon seisukohal, et nimetatud tingimused moodustavad tasakaalustatud ja ulatusliku kogumi turu avamisega seotud kohustustest, mis toovad märkimisväärset kasu nii Libeeria Vabariigile kui ka tema WTO partneritele. Libeeria ühinemistaotlust on uuritud kooskõlas WTO peanõukogu otsusega vähim arenenud riikide ühinemise kohta ning võttes arvesse üldisi kahepoolseid kaubandussuhteid Libeeriaga ELi-AKV partnerluse raames.
 •Kooskõla poliitikavaldkonnas kehtivate sätetega
 Mitmepoolsus on ELi kaubanduspoliitika keskmes ning EL toetab kolmandate riikide ühinemist WTOga sobivatel tingimustel.
 •Kooskõla liidu muude tegevuspõhimõtetega
 Kooskõlas ELi välistegevuse ja arengupoliitikaga kaasab ettepanek Libeeria mitmepoolsesse kaubandussüsteemi kooskõlas WTO peanõukogu suunistega vähim arenenud riikide ühinemise kohta ning võttes arvesse üldisi kahepoolseid kaubandussuhteid Libeeriaga ELi-AKV partnerluse raames.
 2.ÕIGUSLIK ALUS, SUBSIDIAARSUS JA PROPORTSIONAALSUS
 •Õiguslik alus
 Enne kui EL saab seda heakskiitu WTOs ametlikult toetada, on vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 218 lõikele 9 vajalik nõukogu otsus Libeeria Vabariigi WTOga ühinemise tingimuste heakskiitmise kohta.
 •Subsidiaarsus (ei kuulu liidu ainupädevusse)
 Ei kohaldata. ELi ainupädevus kaubandusega seotud küsimustes.
 •Proportsionaalsus
 Ei kohaldata. Nõutav on artikli 218 lõike 9 kohane nõukogu otsus.
 •Vahendi valik
 Ei kohaldata. Nõutav on artikli 218 lõike 9 kohane nõukogu otsus.
 3.JÄRELHINDAMISTE TULEMUSED, SIDUSRÜHMADEGA KONSULTEERIMINE JA MÕJUHINNANGUD
 •Järelhindamised / kehtivate õigusaktide toimivuskontroll
 Ei kohaldata
 •Konsulteerimine sidusrühmadega
 Ei kohaldata
 •Eksperdiarvamuste kogumine ja kasutamine
 Ei kohaldata
 •Mõju hindamine
 Ei ole vajalik Nõutav on artikli 218 lõike 9 kohane nõukogu otsus.
 •Õigusloome kvaliteet ja lihtsustamine
 Ettepanek ei ole REFITiga seotud.
 •Põhiõigused
 Ettepanek ei mõjuta põhiõiguste kaitset.
 4.MÕJU EELARVELE
 Ettepanek ei mõjuta eelarvet.
 5.MUUD KÜSIMUSED
 •Rakenduskavad ning järelevalve-, hindamis- ja aruandluskord
 Ei kohaldata
 •Ettepaneku erisätete üksikasjalik selgitus
 Kokkuvõte ühinemise tingimustest
 Kohustuste loetelu
 Kaubad (üldine)
 Libeeria keskmine lõplik seotud tollimaksumäär ühinemiskavas on 26,6 %.
 Põllumajandustoodete keskmine lõplik seotud tollimaksumäär on madalam (23,6 %) kui vastav suurus tööstustoodete puhul (27,2 %).
 Libeeria rakendab enamiku lõplikke seotud tollimaksumäärasid alates ühinemise kuupäevast. 249 tariifirea ehk 4 % puhul loendist rakendatakse Libeeria lõplik maksumäär alles 2019. aastaks.
 Keskmised tollimaksumäärad on vähim arenenud riigi puhul väga kõrged, eriti võttes arvesse Libeeria majanduse väiksust ja haavatavust.
 Tööstuskaubad
 Muude kui põllumajandustoodete keskmine lõplik seotud maksumäär on 27,2 %.
 Libeeria võtab kohustused 100 % ulatuses loendist, võttes seotud tollitariifikohustused kõigi tööstustoodete puhul.
 Kõrgeimad tollitariifid (50 %) on värvidel, plastist majapidamistarvetel, paberist hügieenitarvetel ja puitmööblil.
 Põllumajandustooted
 Põllumajandustoodete keskmine lõplik seotud tollimaksumäär on 23,6 %.
 Kõrgeimad tariifid põllumajanduses (50 %) on kakaoubadel, tomatiketšupil ja mineraalvetel.
 Teenused
 Libeeria teenuste valdkonna erikohustuste loend on väga mitmekülgne ja ambitsioonikas, arvestades et tegemist on ühe vähim arenenud riigiga. Libeeria võtab turulepääsu ja võrdse kohtlemisega seotud riiklikud kohustused mitmes teenustesektoris, mis hõlmavad kutseteenuseid, arvuti- ja teisi ettevõtlusteenuseid, sideteenuseid, ehitus-, turustus-, eraharidus-, keskkonna- ja finantsteenuseid (kindlustus- ja pangandusteenused), erarahastusega tervishoiu- ja sotsiaalteenuseid ning turismiteenused, puhke-, kultuuri- ja sporditeenused ja transporditeenuseid (mere-, sisevee, ja maanteetransport ning kõigi transpordiliikide abiteenused).
 Ühinemisprotokolliga võetud kohustused
 Ühinemisprotsessi viimases, mitmepoolses etapis püüdsid WTO liikmed koos tagada Libeeria kaubandusseaduste ja -institutsioonide põhimõttelist vastavust WTO eeskirjadele ja kokkulepetele, pannes need kirja töörühma aruandesse.
 Mõnede WTO kohustuste rakendamiseks taotleti tehnilist abi ja/või üleminekuperioode. Libeeriale antakse impordi ja ekspordi lõivude ja tasude, tehniliste kaubandustõkete ning sanitaar- ja fütosanitaarmeetmetega seotud WTO kohustuste täieliku täitmise tagamiseks üleminekuperiood, mis kestab 1. augustini 2017. Samuti võib Libeeria säilitada kuni 1. augustini 2019 mõned investeerimisstiimulid, mis ei ole kooskõlas kaubandusalaste investeerimismeetmete lepingu nõuetega.
 2015/0230 (NLE)
 Ettepanek:
 NÕUKOGU OTSUS
 millega määratakse kindlaks Euroopa Liidu Maailma Kaubandusorganisatsiooni ministrite konverentsil võetav seisukoht Libeeria Vabariigi WTOga ühinemise kohta
 EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
 võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 91, artikli 100 lõiget 2 ning artikli 207 lõike 4 esimest lõiku koostoimes artikli 218 lõikega 9,
 võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut
 ning arvestades järgmist:
 (1)13. juunil 2007. aastal esitas Libeeria Vabariigi valitsus Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu (Marrakechi lepingu) XII artikli kohaselt taotluse kõnealuse lepinguga ühinemiseks.
 (2)18. detsembril 2007. aastal moodustati Libeeria Vabariigi ühinemist käsitlev töörühm, et jõuda kokkuleppele ühinemistingimustes, mis oleksid vastuvõetavad nii Libeeria Vabariigile kui ka kõigile WTO liikmetele.
 (3)Komisjon pidas liidu nimel läbirääkimisi turu avamisega seotud mitmesuguste Libeeria Vabariigi võetavate kohustuste üle, mis on kooskõlas WTO peanõukogu suunistega vähim arenenud riikide ühinemise kohta ja mis rahuldaksid Euroopa Liidu nõudmisi, võttes arvesse kahepoolseid kaubandussuhteid Libeeria Vabariigiga ELi-AKV partnerluse raames.
 (4)Nimetatud kohustused on nüüd kirja pandud Libeeria Vabariigi WTOga ühinemise protokolli.
 (5)Ühinemisel WTOga on eeldatavasti positiivne ja kestev mõju Libeeria Vabariigi majandusreformidele ja jätkusuutlikule arengule.
 (6)Seepärast tuleks ühinemisprotokoll heaks kiita.
 (7)WTO asutamislepingu XII artiklis on sätestatud, et ühinemistingimustes lepivad kokku ühinev riik ja WTO ning WTO poolt kiidab ühinemistingimused heaks WTO ministrite konverents. WTO asutamislepingu IV artikli lõikes 2 on sätestatud, et ministrite konverentsi istungite vaheaegadel täidab selle ülesandeid peanõukogu.
 (8)Seepärast tuleb määrata kindlaks liidu võetav seisukoht WTO ministrite konverentsil Libeeria Vabariigi ühinemise kohta WTOga,
 ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
 Artikkel 1
 Euroopa Liit võtab Maailma Kaubandusorganisatsiooni ministrite konverentsil seisukoha, et Libeeria Vabariigi ühinemine WTOga tuleb heaks kiita.
 Artikkel 2
 Käesolev otsus jõustub selle vastuvõtmise päeval.
 Brüssel,
 Nõukogu nimel
 eesistuja


text:
 11.12.2019
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 320/115
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) 2019/2118 AL COMISIEI
 din 10 decembrie 2019
 de modificare a Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2019/1693 de instituire a unei taxe antidumping provizorii asupra importurilor de roți din oțel originare din Republica Populară Chineză
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (UE) 2016/1036 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene (1), în special articolul 7,
 după consultarea statelor membre,
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2019/1693 al Comisiei (2) de instituire a unei taxe antidumping provizorii asupra importurilor de roți din oțel originare din Republica Populară Chineză a fost publicat la 10 octombrie 2019.
 (2)
 În anexa I la regulamentul publicat lipseau codurile adiționale TARIC. Prin urmare, anexa I trebuie să fie modificată pentru a se adăuga codurile adiționale TARIC absente,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Tabelul din anexa I se înlocuiește după cum urmează:
 „Numele
 Codul adițional TARIC
 Dongfeng Automobile Chassis System Co., Ltd (denumită și „Dongfeng Automotive Wheel Co., Ltd”)
 C511
 Hangzhou Forlong Impex Co., Ltd
 C512
 Hangzhou Xingjie Auto Parts Manufacturing Co., Ltd
 C513
 Jiaxing Henko Auto Spare Parts Co., Ltd
 C514
 Jining Junda Machinery Manufacturing Co., Ltd
 C515
 Nantong Tuenz Corporate Co., Ltd
 C516
 Ningbo Luxiang Autoparts Manufacturing Co., Ltd
 C517
 Shandong Zhengshang Wheel Technology Co., Ltd
 C518
 Shandong Zhengyu Wheel Group Co., Ltd
 C519
 Xiamen Sunrise Group Co., Ltd
 C520
 Yantai Leeway Electromechanical Equipment Co., Ltd
 C521
 Yongkang Yuefei Wheel Co., Ltd
 C522
 Zhejiang Jingu Co., Ltd
 C523
 Zhejiang Fengchi Mechanical Co., Ltd
 C524
 Zhengxing Wheel Group Co., Ltd
 C525
 Zhenjiang R&D Auto Parts Co., Ltd
 C526”
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 10 decembrie 2019.
 Pentru Comisie
 Președintele
 Ursula VON DER LEYEN
 (1) JO L 176, 30.6.2016, p. 21.
 (2) JO L 259, 10.10.2019, p. 15.


text:
 Avis juridique important
 |
 32001L0109
 Richtlinie 2001/109/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 19. Dezember 2001 über die von den Mitgliedstaaten durchzuführenden statistischen Erhebungen zur Ermittlung des Produktionspotenzials bestimmter Baumobstanlagen
 Amtsblatt Nr. L 013 vom 16/01/2002 S. 0021 - 0024
 Richtlinie 2001/109/EG des Europäischen Parlaments und des Ratesvom 19. Dezember 2001über die von den Mitgliedstaaten durchzuführenden statistischen Erhebungen zur Ermittlung des Produktionspotenzials bestimmter BaumobstanlagenDAS EUROPÄISCHE PARLAMENT UND DER RAT DER EUROPÄISCHEN UNION -gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, insbesondere auf Artikel 285,auf Vorschlag der Kommission(1),gemäß dem Verfahren des Artikels 251 des Vertrags(2),in Erwägung nachstehender Gründe:(1) Die Kommission benötigt zur Erfuellung der Aufgaben, die ihr durch den Vertrag und durch die Gemeinschaftsvorschriften über die gemeinsame Marktorganisation für Obst und Gemüse übertragen worden sind, genaue Angaben über das Produktionspotenzial bestimmter Baumobstanlagen in der Gemeinschaft und über mittelfristige Vorausschätzungen der Erzeugung und des Marktangebots. Diese Aufgabe erfuellt sie derzeit im Rahmen der Richtlinie 76/625/EWG des Rates vom 20. Juli 1976 über die von den Mitgliedstaaten durchzuführenden statistischen Erhebungen zur Ermittlung des Produktionspotenzials bestimmter Baumobstanlagen(3). Anlässlich erneuter Änderungen erscheint es aus Gründen der Klarheit angezeigt, die genannte Richtlinie aufzuheben und durch die vorliegende Richtlinie zu ersetzen.(2) Es ist angezeigt, dass alle Mitgliedstaaten zur gleichen Zeit, nach denselben Kriterien und mit vergleichbarer Genauigkeit Erhebungen über den Obstbaumbestand für die einzelnen Obstarten vornehmen. Neu angepflanzte Obstbäume erlangen erst nach einigen Jahren den vollen Ertrag. Es ist daher angebracht, diese Erhebungen alle fünf Jahre zu wiederholen, um zuverlässige Daten über das Produktionspotenzial unter Berücksichtigung der noch nicht im Ertrag stehenden Obstbäume zu gewinnen.(3) Dabei sind in allen Mitgliedstaaten einheitlich bei jeder Obstart die wichtigsten Sorten zu erheben, wobei eine möglichst umfassende Unterteilung nach Sorten anzustreben ist.(4) Die Erfahrungen aus früheren Erhebungen über Baumobstanlagen zeigen, dass es notwendig ist, im Hinblick auf die von den Mitgliedstaaten angewandten Erhebungsverfahren unter Wahrung der Vergleichbarkeit der Daten zwischen den einzelnen Mitgliedstaaten eine gewisse Flexibilität einzuführen.(5) Da die Ziele der vorgeschlagenen Maßnahme, nämlich das Erfordernis, über zuverlässige und umfassende Statistiken über das Produktionspotenzial bestimmter Baumobstanlagen in der Gemeinschaft und über mittelfristige Vorausschätzungen der Erzeugung und des Angebots in der Gemeinschaft zu verfügen, auf Ebene der Mitgliedstaaten nicht ausreichend erreicht werden können und daher wegen der Wirkungen der Maßnahme besser auf Gemeinschaftsebene zu erreichen sind, kann die Gemeinschaft im Einklang mit dem in Artikel 5 des Vertrags niedergelegten Subsidiaritätsprinzip tätig werden. Entsprechend dem in demselben Artikel ebenfalls genannten Verhältnismäßigkeitsprinzip geht diese Richtlinie nicht über das für die Erreichung dieser Ziele erforderliche Maß hinaus.(6) Die zur Durchführung dieser Richtlinie erforderlichen Maßnahmen sollten gemäß dem Beschluss 1999/468/EG des Rates vom 28. Juni 1999 zur Festlegung der Modalitäten für die Ausübung der der Kommission übertragenen Durchführungsbefugnisse(4) erlassen werden -HABEN FOLGENDE RICHTLINIE ERLASSEN:Artikel 1(1) Die Mitgliedstaaten führen im Laufe des Jahres 2002 und danach alle fünf Jahre Erhebungen über Baumobstanlagen bei bestimmten Obstarten in ihrem Hoheitsgebiet durch.(2) Die Erhebung betrifft folgende Arten:a) Tafeläpfelb) Tafelbirnenc) Pfirsiched) Aprikosen/Marillene) Orangenf) Zitroneng) kleinfruchtige Zitrusgewächse.Die in den einzelnen Mitgliedstaaten zu erhebenden Arten sind in der Tabelle im Anhang aufgeführt.Das Verzeichnis der genannten Arten sowie die genannte Tabelle können nach dem Verfahren des Artikels 8 Absatz 2 geändert werden.Die Erfassung der Anbauflächen von Äpfel- und Birnensorten, die ausschließlich anderen Zwecken als der Erzeugung von Tafeläpfeln und -birnen dienen, ist fakultativ.(3) In den Anwendungsbereich der Erhebung fallen alle Betriebe mit einer Obstbaumanbaufläche, sofern das darauf erzeugte Obst vollständig oder überwiegend für den Markt bestimmt ist.Die Erhebung erstreckt sich auf Reinkulturen und Mischkulturen, d. h. Pflanzungen von Obstbäumen mehrerer der in Absatz 2 Unterabsatz 1 genannten Arten oder Pflanzungen, auf denen eine oder mehrere der genannten Arten zusammen mit anderen Obstbäumen angebaut werden.(4) Die Erhebung kann als Vollzählung oder als Stichprobenzählung mit Zufallsauswahl gemäß den in Artikel 3 genannten Kriterien durchgeführt werden.Artikel 2(1) Die Erhebungen nach Artikel 1 sind so anzulegen, dass die Ergebnisse in unterschiedlicher Kombination der folgenden Merkmale dargestellt werden können:A) Obstsorte:Für jede Obstart sind in der Reihenfolge ihrer Bedeutung so viele Sorten auszuweisen, dass je Mitgliedstaat mindestens 80 v. H. der Gesamtanbaufläche der betreffenden Obstart nach Sorten getrennt aufgenommen werden, in jedem Fall aber alle Sorten, die 3 v. H. oder mehr der Gesamtanbaufläche der betreffenden Obstart ausmachen.B) Alter der Bäume:Das Alter der Bäume muss vom Zeitpunkt ihrer Einpflanzung in der Obstanlage an gerechnet werden. Die Pflanzsaison vom Herbst bis Frühjahr gilt als ein einheitlicher Zeitraum.C) Anbaufläche, Baumzahl und Pflanzdichte:Die Pflanzdichte kann direkt erhoben werden oder anhand einer Berechnung auf der Grundlage der Anbaufläche.(2) Die Durchführungsbestimmungen zu diesem Artikel werden nach dem Verfahren des Artikels 8 Absatz 2 erlassen.Artikel 3(1) Im Falle einer Stichprobenerhebung muss die Stichprobe für mindestens 95 v. H. der Anbaufläche von Obstbäumen repräsentativ sein. Die von den Stichproben nicht erfassten Flächen sind Gegenstand einer Schätzung.(2) Die Mitgliedstaaten treffen die erforderlichen Maßnahmen, damit die Stichprobenfehler in den Ergebnissen der Stichprobenerhebung für die Gesamtfläche jeder Obstart in ihrem Hoheitsgebiet bei einer Sicherheitsgrenze von 68 v. H. eine Größenordnung von 3 v. H. nicht überschreiten.(3) Die Mitgliedstaaten treffen geeignete Maßnahmen zur Einschränkung und, sofern erforderlich, zur Schätzung der Beobachtungsfehler für die Gesamtfläche jeder Obstart.(4) Die Einzelheiten der Anwendung dieses Artikels werden nach dem Verfahren des Artikels 8 Absatz 2 erlassen.Artikel 4(1) Die Mitgliedstaaten teilen der Kommission die Ergebnisse der Erhebungen möglichst bald mit, spätestens jedoch am 1. Oktober des auf das Erhebungsjahr folgenden Jahres.(2) Die Ergebnisse gemäß Absatz 1 sind nach Produktionszonen vorzulegen. Die Abgrenzung der für die Mitgliedstaaten vorzusehenden Produktionszonen wird nach dem Verfahren des Artikels 8 Absatz 2 erlassen.(3) Die festgestellten Beobachtungsfehler und die Stichprobenfehler im Sinne des Artikels 3 sind vor dem 1. Oktober des auf die Erhebung folgenden Jahres mitzuteilen.(4) Die Mitgliedstaaten legen der Kommission spätestens am 1. Oktober des auf das Erhebungsjahr folgenden Jahres einen methodischen Bericht über die Durchführung der Erhebung vor.Artikel 5Die Mitgliedstaaten, in denen jährliche Angabena) über die in ihrem Hoheitsgebiet durchgeführten Rodungen von Anbauflächen undb) über die Neuanpflanzungen von Obstbäumen in ihrem Hoheitsgebietvorliegen, teilen der Kommission diese Angaben spätestens zum 31. Oktober des auf das Bezugsjahr folgenden Jahres mit.Artikel 6Die Kommission untersucht im Rahmen von Konsultationen und einer ständigen Zusammenarbeit mit den Mitgliedstaatena) die mitgeteilten Erhebungsergebnisse,b) die technischen Probleme, die sich insbesondere im Zusammenhang mit der Vorbereitung und Durchführung der Erhebungen ergeben,c) die Bedeutung der Erhebungsergebnisse.Artikel 7Die Kommission legt dem Europäischen Parlament und dem Rat innerhalb eines Jahres nach der Mitteilung der Erhebungsergebnisse durch die Mitgliedstaaten einen Bericht über die anhand der Erhebung gewonnenen Erfahrungen vor.Artikel 8(1) Die Kommission wird von dem durch den Beschluss 72/279/EWG des Rates(5) eingesetzten Ständigen Agrarstatistischen Ausschuss unterstützt.(2) Wird auf diesen Absatz Bezug genommen, so gelten die Artikel 4 und 7 des Beschlusses 1999/468/EG unter Beachtung von dessen Artikel 8.Der Zeitraum nach Artikel 4 Absatz 3 des Beschlusses 1999/468/EG wird auf drei Monate festgesetzt.(3) Der Ausschuss gibt sich eine Geschäftsordnung.Artikel 9Die Richtlinie 76/625/EWG wird zum 16. April 2002 aufgehoben.Jede Bezugnahme auf die Richtlinie 76/625/EWG gilt als eine Bezugnahme auf die vorliegende Richtlinie.Artikel 10Die Mitgliedstaaten erlassen die erforderlichen Rechts- und Verwaltungsvorschriften, um dieser Richtlinie bis zum 16. April 2002 nachzukommen. Sie setzen die Kommission unverzüglich davon in Kenntnis.Wenn die Mitgliedstaaten diese Vorschriften erlassen, nehmen sie in den Vorschriften selbst oder durch einen Hinweis bei der amtlichen Veröffentlichung auf diese Richtlinie Bezug. Die Mitgliedstaaten regeln die Einzelheiten der Bezugnahme.Artikel 11Diese Richtlinie tritt am Tag ihrer Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften in Kraft.Artikel 12Diese Richtlinie ist an alle Mitgliedstaaten gerichtet.Geschehen zu Brüssel am 19. Dezember 2001.Im Namen des Europäischen ParlamentsDie PräsidentinN. FontaineIm Namen des RatesDer PräsidentA. Neyts-Uyttebroeck(1) ABl. C 96 E vom 27.3.2001, S. 212.(2) Stellungnahme des Europäischen Parlaments vom 13. Juni 2001 (noch nicht im Amtsblatt veröffentlicht), Gemeinsamer Standpunkt des Rates vom 8. November 2001 (noch nicht im Amtsblatt veröffentlicht) und Beschluss des Europäischen Parlaments vom 11. Dezember 2001.(3) ABl. L 218 vom 11.8.1976, S. 10. Richtlinie zuletzt geändert durch die Richtlinie 1999/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (ABl. L 16 vom 21.1.2000, S. 72).(4) ABl. L 184 vom 17.7.1999, S. 23.(5) ABl. L 179 vom 7.8.1972, S. 1.ANHANGIN DEN EINZELNEN MITGLIEDSTAATEN IN DIE ERHEBUNG EINZUBEZIEHENDE ARTEN>PLATZ FÜR EINE TABELLE>


type: contracts

text:
 24.10.2008
 FI
 Euroopan unionin virallinen lehti
 L 281/32
 EU-SVEITSI-SEKAKOMITEAN PÄÄTÖS N:o 2/2008,
 tehty 24 päivänä syyskuuta 2008,
 pöytäkirjan nro 2 taulukon III ja taulukossa IV olevan b kohdan korvaamisesta
 (2008/811/EY)
 SEKAKOMITEA, joka
 ottaa huomioon Brysselissä 22 päivänä heinäkuuta 1972 allekirjoitetun Euroopan talousyhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimuksen, jäljempänä ’sopimus’, sellaisena kuin se on muutettuna sopimuksen muuttamiseksi jalostettuihin maataloustuotteisiin sovellettavien säännösten osalta Luxemburgissa 26 päivänä lokakuuta 2004 allekirjoitetulla Euroopan yhteisön ja Sveitsin valaliiton sopimuksella, ja sen pöytäkirjan nro 2 ja erityisesti sen 7 artiklan,
 sekä katsoo seuraavaa:
 (1)
 Sekakomitea vahvistaa sopimuksen pöytäkirjan nro 2 täytäntöönpanoa varten sisäiset viitehinnat sopimuspuolille.
 (2)
 Todelliset hinnat ovat muuttuneet sopimuspuolten kotimarkkinoilla sellaisten raaka-aineiden osalta, joihin sovelletaan hinnantasaustoimenpiteitä.
 (3)
 Tämän vuoksi on tarpeen saattaa ajan tasalle viitehinnat ja -määrät, jotka luetellaan pöytäkirjan nro 2 taulukossa III ja taulukossa IV olevassa b kohdassa.
 (4)
 Koska markkinoiden uskotaan pysyvän epävakaina, sopimuspuolet vaihtavat tietoja kotimarkkinahinnoista kahden kuukauden välein, ja jos huomattavia eroja havaitaan, tätä päätöstä voidaan muuttaa,
 ON PÄÄTTÄNYT SEURAAVAA:
 1 artikla
 Korvataan pöytäkirjan nro 2 taulukko III ja taulukossa IV oleva b kohta tämän päätöksen liitteessä I ja liitteessä II olevilla taulukoilla.
 2 artikla
 Tätä päätöstä sovelletaan 1 päivästä elokuuta 2008.
 Tehty Brysselissä 24 päivänä syyskuuta 2008.
 Sekakomitean puolesta
 Puheenjohtaja
 Jacques DE WATTEVILLE
 LIITE I
 ”TAULUKKO III
 EY:n ja Sveitsin kotimaiset viitehinnat
 Maataloudesta peräisin oleva raaka-aine
 Sveitsin kotimainen viitehinta
 CHF/100 kg netto
 EY:n kotimainen viitehinta
 CHF/100 kg netto
 4 artiklan 1 kohta
 Sovelletaan Sveitsin puolella Sveitsin ja EY:n viitehinnan ero
 CHF/100 kg netto
 3 artiklan 3 kohta
 Sovelletaan EY:n puolella Sveitsin ja EY:n viitehinnan ero
 (EUR per100 kg netto)
 Tavallinen vehnä
 63,43
 43,07
 20,35
 0,00
 Durumvehnä
 93,28
 92,08
 1,20
 0,00
 Ruis
 61,46
 38,33
 23,15
 0,00
 Ohra
 48,94
 48,94
 0,00
 0,00
 Maissi
 35,16
 35,16
 0,00
 0,00
 Tavallinen vehnäjauho
 112,50
 68,75
 43,75
 0,00
 Täysmaitojauhe
 678,50
 482,57
 195,95
 0,00
 Rasvaton maitojauhe
 555,19
 388,12
 167,05
 0,00
 Voi
 1 005,04
 461,82
 543,20
 0,00
 Valkoinen sokeri
 Munat (1)
 255,00
 205,50
 49,50
 0,00
 Tuoreet perunat
 42,00
 23,80
 18,20
 0,00
 Kasvirasva (2)
 390,00
 160,00
 230,00
 0,00
 (1) Määritelty kuorettomien, nestemäisten linnunmunien hinnoista kerrottuna 0,85:llä.
 (2) 100 % rasvaa sisältävien kasvirasvojen hinnat (leipomoille ja elintarviketeollisuudelle).”
 LIITE II
 ”TAULUKKO IV
 b)
 Maatalouden maksuosien laskennassa huomioon otettavien maataloudesta peräisin olevien raaka-aineiden perusmäärät:
 Maataloudesta peräisin oleva raaka-aine
 3 artiklan 2 kohta
 Sovelletaan Sveitsin puolella
 Sovellettava perusmäärä CHF/100 kg netto
 4 artiklan 2 kohta
 Sovelletaan EY:n puolella
 Sovellettava perusmäärä EUR/100 kg netto
 Tavallinen vehnä
 17,00
 0,00
 Durumvehnä
 1,00
 0,00
 Ruis
 20,00
 0,00
 Ohra
 0,00
 0,00
 Maissi
 0,00
 0,00
 Tavallinen vehnäjauho
 37,00
 0,00
 Täysmaitojauhe
 167,00
 0,00
 Rasvaton maitojauhe
 142,00
 0,00
 Voi
 462,00
 0,00
 Valkoinen sokeri
 0,00
 0,00
 Munat
 36,00
 0,00
 Tuoreet perunat
 15,00
 0,00
 Kasvirasva
 196,00
 0,00”


text:
Elmer Rafael Diktonius (20. tammikuuta 1896 Helsinki – 23. syyskuuta 1961 Kauniainen) oli suomenruotsalainen kirjailija, runoilija ja säveltäjä.
 Elämä ja ura
 Diktonius edusti suomenruotsalaista modernismia. Hän kuului Tulenkantajiin ja kirjoitti Ultra-lehteen.
 Diktonius oli tuotannossaan modernisti, ja erityisen vahvana hänen teoksissaan näkyvät ekspressionismi ja imagistinen kuvakäsitys. Diktoniuksen on arvioitu vieneen runomuotojen vapautumista eteenpäin ja pidemmälle kuin toinen suomenruotsalainen modernisti Edith Södergran, jonka jalanjäljissä Diktoniuksen on katsottu kulkeneen. Samalla Diktonius mursi viimeisetkin rakenteelliset yhteydet perinteiseen runouteen.
 Diktonius soitti myös viulua, ja erityisesti Edith Södergranin vieraana tämä hänen taitonsa antoi uutta elinvoimaa jo varsin huonokuntoiselle runoilijattarelle. Diktoniuksen musiikinopettajana toimi Helsingin musiikkiopiston rehtori Erkki Melartin. Säveltäjänä Diktonius ei menestynyt, koska hänen sävelkieltään pidettiin radikaalina; ensikonsertti toukokuussa 1920 oli lähes fiasko.
 Min dikt (1921; suom. Runoni) oli Diktoniuksen esikoisteos ja samalla hänen ohjelmanjulistuksensa. Nimestään huolimatta teos on enemmän proosaruno- tai aforismikokoelma kuin perinteinen runokokoelma. Teoksessaan Diktonius selvittelee suhdettaan taiteeseen. Hän esittää yleisön ja kriitikot varsin kriittisessä valossa ja korostaa uutta ihmisyyttä; samoja teemoja Diktonius käsittelee lehtikirjoituksissaankin.
 Diktoniuksen tunnetuimpia teoksia on Janne Kubik (1932; tekijän itsensä suomentamana Janne Kuutio). Alaotsikon Ett trädsnitt i ord (suom. Puupiirros sanoin) mukaan teos kertoo kuvamaisin katkelmin Jannesta, joka kulkee historian pyörteissä milloin punakaartilaisena, milloin tukkijätkänä, milloin pirtutrokarina. Tässä suhteessa hänessä voi nähdä yhtäläisyyksiä F. E. Sillanpään Hurskaan kurjuuden Toivolan Juhaan, joka myös ajautuu olosuhteiden uhrina punakaartiin. Janne Kubik nosti esiin Suomen sisällissodan punaisen päähenkilön kautta, joskin Janne hahmona on kaikkea muuta kuin ihanteellinen kuva punakaartilaisesta. Samoin Jannen myöhempi elämä puukkosankarina (Suomalainen tango), lapualaiskyyditsijänä (Monologi muilutusautossa) saati loppu lakonrikkurina satamassa (Lastiluukku) ovat kaikkea muuta kuin hyvän miehen elämää; tosin Jannen viimeiset ajatukset hänen pudotessaan kuolemaansa kohdistuivat kaipaavina punakaartilaisystävä Järviseen ja ”Suomalaisen tangon” aikakauden rakastettuun Elinaan. Kirjailija itse kutsuu teostaan ”rumimmaksi ja rakkaimmaksi työkseen”.
 Tärkeä proosateos on myös Medborgare i republiken Finland, joka ilmestyi kaksiosaisena 1935 ja 1940.
 Diktonius oli yhteiskunnallisesti aktiivinen, vasemmistolaisesti suuntautunut ja tunsi muun muassa Otto Wille Kuusisen. Diktonius opetti Kuusiselle sävellystä ja Kuusinen Diktoniukselle runoutta. Diktonius oli suomenruotsalaisten modernistien joukossa poikkeus siinä mielessä, että hän kirjoitti myös suomeksi, vaikka suurin osa teoksista ilmestyikin ruotsiksi.
 Arbetarbladetissa vuonna 1936 julkaistu Diktoniuksen pakina johti lehden päätoimittajan Karl-August Fagerholmin saamaan kunnianloukkaussyytteeseen. Fagerholm tuomittiin ”Suomeen ystävällisissä suhteissa olevan valtion päämiehen”, Saksan johtajan Adolf Hitlerin kunnian loukkaamisesta 1050 markan sakkoihin. Syytteen nostamista oli vaatinut Saksan Helsingin-lähettiläs Wipert von Blücher.
 Diktonius toimitti postuumisti Edith Södergranin kokoelman Landet som icke är. Hänen myöhäisvuosiaan varjostivat alkoholismi ja Alzheimerin tauti.
 Teoksia
 Runokokoelmia
 Min dikt, 1921, suom. Runoni 1972
 Hårda sånger, 1922, suom. Kovia lauluja
 Brödet och elden, 1923, suom. Leipä ja tuli
 Taggiga lågor, 1924, suom. Okaisia liekkejä
 Stenkol, 1927, suom. Kivihiiltä
 Stark men mörk, 1930, suom. Vahva mutta pimeä (sisältää tunnetun balladin Puna-Eemelistä, "Röd-Eemeli")
 Mull och moln, 1934, suom. Multaa ja pilviä
 Gräs och granit, 1936, suom. Ruohoa ja graniittia
 Jordisk ömhet, 1938, suom. Mainen hellyys
 Varsel, 1942
 Hård början, 1946
 Annorlunda 1948
 Novembervår 1951
 Dikter 1912–1942, 1955
 Kirjaimia ja kirjavia, 1956, kokoomateos suomeksi kirjoitetuista runoista
 Muuta
 Onnela, 1925, proosaa
 Ingenting och andra novellistiska skisser, 1928
 Opus 12, 1933, esseitä
 Medborgare i republiken Finland 1935 ja Medborgare 1940, novellikokoelmia. joista on toimitettu suomenkielinen yhteislaitos Suomen tasavallan kansalaisia, 1972
 Höstlig bastu, 1943, proosaa
 Prosa 1925–1943, 1955
 Meningar, 1957, aforismeja
 Janne Kubik: Ett träsnitt i ord, 1932
 Janne Kuutio: Puupiirros sanoin, kuvittanut Tapio Tapiovaara, 1946
 Kirjallisuutta
 Lähteet
 Aiheesta muualla
 Diktoniuksen teoksia
 Suomenruotsalaiset kirjailijat
 Suomalaiset runoilijat
 Vuonna 1896 syntyneet
 Vuonna 1961 kuolleet


text:
Wikisursa este un depozit de texte originale scrise în orice limbă și aflate fie în domeniul public, fie sub o licență liberă compatibilă cu licența GFDL. Acest sit este un proiect multilingv și face parte din Fundația Wikimedia alături de alte proiecte precum Wikipedia, ce își propune să realizeze o enciclopedie cu un conținut liber.
 Note
 Legături externe
 Wikisursa în limba română
 Wikisursa: pagina de start
 Sursă, Wiki
 Wikimedia


text:
Francisco Orrego Vicuña (Santiago, 12 juni 1942 – 2 oktober 2018) was een Chileens rechtsgeleerde en diplomaat. Sinds 1969 was hij hoogleraar internationaal recht aan de Universiteit van Chili. In de jaren tachtig was hij ambassadeur in het Verenigd Koninkrijk en sinds 2012 was hij rechter van het Gerecht voor ambtenarenzaken van het IMF.
 Levensloop
 Orrego ging naar school in Madrid, Caïro (Franse school) en Santiago en studeerde in 1965 af met de titel van advocaat aan de Universiteit van Chili. Vervolgens was hij juridisch adviseur voor de Organisatie van Amerikaanse Staten.
 In 1969 werd hij benoemd tot hoogleraar internationaal recht aan de Universiteit van Chili. Daarbij was hij van 1974 tot 1983 en van 2001 tot 2002 directeur van het Instituut voor de Internationale Rechten van de Zee. Hij doceerde aan verschillende instituten als gasthoogleraar, waaronder aan de Stanford-universiteit, de Universiteit van Parijs II en de Haagsche Academie voor Internationaal Recht.
 Daarnaast maakte van hij van 1979 tot 1984 deel uit van de Chileense delegatie tijdens de pauselijke bemiddeling in het conflict om het Beaglekanaal. Van 1983 tot 1985 was Orrego ambassadeur in het Verenigd Koninkrijk. Tijdens zijn verblijf behaalde hij de graad van Master of Laws aan de London School of Economics. Van 1995 tot 2000 was hij voorzitter van de Chileense Academie van Sociale, Politieke en Morele Wetenschappen.
 In het sinds 2000 durende geschil tussen Chili en de Europese Unie voor het Internationale Zeerechttribunaal in Hamburg om visserijrechten in het zuiden van de Grote Oceaan, werd Orrego door de Chileense regering tot ad-hocrechter benoemd. Daarnaast werd hij in 2008 door het Ministerie van Buitenlandse Zaken tot ad-hocrechter aan Chileense zijde benoemd in een zaak voor het Internationale Gerechtshof in Den Haag in een maritiem geschil met Peru. Van 2005 tot 2007 was hij voorzitter van het Institut de Droit International.
 In 2012 werd hij benoemd tot rechter van het Gerecht voor ambtenarenzaken van het IMF in Washington D.C. Orrega is lid van de American Society of International Law, de Royal Geographical Society en de Royal Institution of Great Britain. In 2001 werd hij onderscheiden met de Chileense Nationale Prijs voor Geestes- en Sociale Wetenschappen.
 Werk (selectie)
 1966: La integración política, Editorial Jurídica de Chile
 1969: Derecho de la integración latinoamericana, coauteur, Editorial Depalma, Buenos Aires
 1972: América Latina y la cláusula de la nación más favorecida, coauteur, Santiago
 1972: Chile y el derecho del mar, Editorial Andrés Bello
 1974: Tendencias del derecho del mar contemporáneo, coauteur, Editorial El Ateneo, Buenos Aires
 1975: Ensayos sobre derecho internacional económico, coauteur, 2 delen, Fondo de Cultura Económica, Mexico
 1976: Los Fondos marinos y oceánicos, Editorial Andrés Bello, Santiago
 1982: Nuevas perspectivas del derecho internacional, coauteur, 3 delen, Instituut voor Internationale Studies, Universiteit van Chili
 1984: The Exclusive Economic Zone. A Latin American Perspective, Westview Press
 1983: Antarctic Resources Policy, coauteur, Cambridge University Press
 1988: Antarctic Mineral Exploitation, The Emerging Legal Framework, Cambridge University Press
 1989: Chile y Argentina: nuevos enfoques para una relación constructiva, Chileense Raad voor Internationale Betrekkingen
 1989: The Exclusive Economic Zone: Regime and Legal nature under international law, Cambrigde University Press
 1990: La Zone Économique Exclusive dans la législation et pratique des États, Editions de l'IHEI, Pedone
 1991: La Zona Económica Exclusiva: régimen y naturaleza jurídica en el Derecho Internacional, Editorial Jurídica de Chile
 1994: El Derecho Internacional de la Antártida, Editorial Dolmen
 1999: The changing International Law of High Seas Fisheries, Cambridge University Press
 2001: Dispute Settlement in a Global Society: Constitutionalization, Accessibility, Privatization, Sir Hersch Lauterpacht Memorial Lectures, Cambridge University Research Centre for International Law, Cambridge University Press
 Chileens diplomaat
 Chileens hoogleraar
 Chileens rechter
 Chileens rechtsgeleerde