text:
Vikingar var sjökrigare, sjörövare, från i huvudsak nuvarande Norden, som deltog i båtburna plundringar och krigståg i Norden, Europa och Västra Asien från 793 fram till 1100-talet. Under perioden erövrade nordiska krigare stora delar av brittiska öarna och norra Frankrike.
 Ordet viking dyker först upp i fornengelska källor, och i de flesta tidiga källor, inklusive nordiska, syftar det på pirater, utan närmare specifikation av ursprung. Betydelsen kom sedan att inskränkas så att det enbart syftade på dåtida nordbor (nordmän). Under nationalromantiken på 1800-talet kom en romantisk syn på vikingarna att formas av danska och svenska diktare. Idag kan ordet, beroende på brukare, ha vitt skilda betydelser. Det kan därigenom syfta på alltifrån krigiska skandinaviska sjöfarare till i princip alla skandinaver under vikingatiden. Denna otydlighet gör att ordet undviks av vissa forskare, även om det fortfarande har starkt symbolvärde.
 Etymologi och betydelse
 Termen viking förekom före vikingatiden i såväl fornengelska som anglo-frisiska skriftliga källor under 700-talet. De första nordiska beläggen är från vikingatida runstenar som exempelvis Härlingstorpstenen i Västergötland. På Island förekommer ordet vikingr på 1100-talet när de första isländska sagorna nedtecknades.
 I slutet av ordets vikingatida språkutveckling hade termen, enligt språkforskaren Fritz Askeberg, två olika betydelser inom fornnordiska språken, som víking (femininum) vilket var en aktivitet, och som substantiv víkingr (maskulinum) som benämning för den eller de som utförde aktiviteten.
 Det har funnits olika omstridda teorier om ordens ursprung, vilka alla har kritiserats och ingen har uppnått fullt stöd, eller enighet av historiker. Till exempel:
 att fara i viking kommer av att man låg i försåt med sina skepp i havsvikar.
 personer från området Viken, som syftar på området främst omkring Oslofjorden i Norge samt Bohuslän i Sverige. Området motsvarar i stort dagens norska fylken Vestfold, Akershus och Østfold. I Sverige omfattar området dagens Bohuslän till Göta älv i sydöst, inklusive hela Hisingen. Mot denna teori talar det faktum att folk från Viken inte i litteraturen i nämnvärd utsträckning har beskrivits som sjörövare, och teorin anses av övervägande andel historiska forskare som osannolik.
 begreppet veckosjö (medelsträcka avverkat av ett roddarlag vid bytet vid årorna, motsvarande drygt fyra sjömil), från tiden innan nordborna lärt sig seglarkonsten.
 det latinska ordet vicus ('by', 'köpstad'), via fornengelskans wíc. Ur detta skulle då ett ord för köpmän ha utvecklats.
 Samtliga källor fram till nationalromantiken framställer ordet viking i dess olika former som en översättning av latinets pirate, innan ordet pirat började användas i nordeuropeiska språk, och termen har inte i någon av dessa källor haft någon geografisk begränsning, utan använts för pirater från Frisland, Skottland, Irland, Venden, Estland , Kaukasus , Kurland , Moriska (muslimska) Spanien , Israel och mer ospecificerat Österled (Österut) . Flera källor uppger att vikingatågen kunde bestå av blandade etniska folk, som den Stora Hednaarmén, och historikern Anders Magnus Strinnholm, citerar i verket Svenska folkets historia från äldsta till närvarande tider de engelska krönikorna med: svärmar av hedniska folk, Danskar, Norweger, Göter och Svear, Vandaler (Vender) och Friser (Danos et Norwegenses, Gothos et Swathedos, Wandalos et Fresos)
 Historiska museet skriver på sin temawebb om vikingar: Ordet viking finns på några få runstenar från perioden och verkar oftast betyda ungefär ”sjörövare”. Det var alltså inte namnet på ett folk eller en grupp. De allra flesta människor kallade sig inte så, utan levde ett fredligt jordbrukarliv.
 Nutida historieforskare undviker ordet viking och ersätter det med ”sjöfarande nordbo under vikingatiden”.
 Historik
 Både arkeologin och historievetenskapen räknar perioden från cirka 800 till cirka 1050 som vikingatiden. Det finns inte någon tydlig skiljelinje som anger vikingatidens början eller slut. Äldre, mer militärhistoriskt och politiskt orienterad historieskrivning anger epoken från överfallet på Lindisfarne (793) till antingen Slaget vid Stiklestad (1030) eller Slaget vid Stamford Bridge (1066). Numera anser man dock inte att det går att på detta sätt använda enskilda händelser för att tidfästa vikingatiden. Dessutom tar denna tidsangivelse sin utgångspunkt i en västeuropeisk, särskilt anglosaxiskt orienterad historieskrivning, där vikingarnas aktivitet i östra Europa lämnas utan hänsyn. På senare tid så har man funnit fynd som tytt på att vikingaaktivitet i österled kan ha förekommit 100 år innan Lindisfarne och att vikingar plundrat Östersjöns östra delar under en stor del av 700-talet. Räder i österled innan den "klassiska vikingatiden" beskrivs i de isländska sagorna.
 Plundringar österifrån mot Sveriges västkust är beskrivet i flera källor, och särskilt Härjningen av Sigtuna 1187. Svensk uppslagsbok skriver: "1187 hemsöktes S. av karelska sjörövare, som delvis brände staden." Vissa källor talar om ester, andra om kareler i Novgorods tjänst. En biskopskrönika från 1300-talets Uppsala noterar härjningen och tillägger att de skyldiga var hedningar (pagani) och Erikskrönikan utpekar kareler som skyldiga. Andra tänkbara kandidater är "kurländarna", alltså anfölls Sigtuna av karelska eller baltiska vikingar. Ester från Ösel härjade enligt Henrik av Lettlands krönika år 1203 i Blekinge och vid ett tillfälle förstörde de en kyrka, slog ihjäl, samt tillfångatog slavar. Flera kortare novgorodiska plundringståg ägde rum, till exempel mot Tavastland åren 1186, 1191 och 1226–1227, med åtminstone ett tavastländskt motanfall 1228. Danmark drabbades samtidigt av vendertågen.
 Vikingatågen kom att täcka ett mycket stort geografiskt område, något som helt kan tillskrivas vikingatidens högt stående skeppsteknologi. Utomnordiska plundringar och krigståg under vikingatiden är alla koncentrerade till kuster och till större flodsystem i vilka de grundgående skeppen lätt kunde ta sig fram. Västeuropa drabbades på detta sätt hårt av vikingarnas plundringar och krig. I Västeuropa fick vikingatågen i ett senare skede karaktären av regelrätta erövringskrig, ledda av nordiska regenter. Färderna åt öster och sydöst tycks förutom plundrings- och erövringståg även ha haft karaktären av handels- och värvningsresor till den östromerske kejsarens flotta och armé. Ett känt stort krigståg i österled är det så kallade Ingvarståget. Dock är tågen i österled inte lika kända som de västerut då vikingatida skriftliga källor från Östeuropa saknas och då tidiga medeltida skrifter från Sverige, i motsatt till norska och isländska sådana, är mycket skrala. Även de västligt inriktade vikingarna tog stundom mer eller mindre tillfällig tjänst hos lokala härskare. År 866 kunde till exempel bretagnare plundra le Mans efter att ha allierat sig med 400 nordbor.
 Till detta tillkommer komplikationen, att man enligt historiker som är specialister på vikingatiden, inte med automatik bör räkna skandinavers olika överfall under vikingatiden, som just anfall av vikingar, och att det finns goda skäl att undvika att termen vikingatåg och viking används populistiskt och odefinierat, istället för historiskt och belagt. Redan före överfallet på Lindisfarne (793) berättar Anglosaxiska krönikan om hur skandinaver anfallit brittiska öar, och enligt den danske historikern John H Lind var fartygen inte bemannade med vikingar, men däremot med danskar, vilka i krönikan kallas normanner, f.ö. det första danska dokumenterade danska angreppet i England, och det skulle dröja ytterligare hundra år, innan de första anfallande danskarna benämnes vikingar i någon källa, när Alfred den Store av Wessex överraskas av en vikingaflotta.
 Plundrare
 Den äldsta bevarade tillförlitliga skriftliga referensen till vikingaaktivitet är plundringen av klostret Lindisfarne på nordostkusten av England den 8 juni 793. Men liknande plundringar har bevisligen skett innan detta. Gregorius av Tours nämner till exempel i sin frankiska krönika Chochilaicus, en nordman som plundrade den frisiska kusten innan han besegrades av frankerna. Detta skall alltså ha skett någon gång på 500-talet. Strandhugg och härjningar genomförda av nordmän mot folken i Östersjön, exempelvis finnar, kurer, ester och ryssar har en äldre historia än de i väst, men har inte bevarats i ord till eftervärlden, eftersom dessa folk inte hade någon skriftkultur.
 Vikingatiden måste ses i ljuset av den sociopolitiska situation som Europa befann sig i efter Västromerska rikets fall på 400-talet. Det tidigare kejsardömet var nu indelat i många mindre hövdingadömen, germanska folkslag var på vandring och konflikter uppstod ofta. På flera sätt kan man säga att vikingatiden är en förlängning av folkvandringstiden som inföll i Europa under århundradena före vikingatiden. År 814 dog Karl den store och hans rike försvagades, och under 830-talet började mer omfattande expeditioner riktas mot karolingerriket, i början mot Nordtyskland och Nederländerna, och sedan även mot dagens Frankrike; åren 834–837 plundrades Dorestad söder om Utrecht flera gånger, 843 anfölls Nantes, en mer permanent bas upprättades vid Loires mynning, och 848 plundrades Bordeaux. 844 skedde den första belagda räden mot Iberiska halvön, 859 övervintrade vikingar i Rhône-deltat, på ön Camargue.
 En typisk taktik var att tillfångata lokala potentater och kräva lösesumma, eller kräva detsamma från kungar och kloster. Emiren av kalifatet Córdoba tvingades betala lösesumma för kvinnor. Förutom dyrbarheter tog vikingarna dessutom slavar.
 Legoknektar
 Förutom de vikingar som sökte sig till väringalidet i Konstantinopel verkade även västliga vikingar som legoknektar. Frankerna tog ibland vikingar i sin tjänst för att skydda sig mot andra vikingar, och både Ludvig den fromme och dennes son Lothar I överlät områden i Frisland till Harald Klak, en landsflyktig dansk kung. År 862 ledde både Salomon av Bretagne och Robert av Anjou varsin vikingaflotta, och efter att ha avsatts för att ha misslyckats att skydda sitt folk från vikingar tog Pippin II av Akvitanien hjälp av just sådana för att återfå sitt rike. Han deltog i deras plundringar av bland annat Poitiers, och rykten gick om att han övergått till deras nordiska tro.
 Bosättare och erövrare
 Flera vikingar lyckades etablera sig som lokala makthavare. Paradexemplet är hur Rollo lyckades få kung Karl den enfaldige att ge honom området kring Seines mynning som förläning, vilken sedan utökades för att till slut bli dagens Normandie. På 800-talet utvecklades dessutom Irlands första städer – förutom stadsliknande bosättningar kring vissa kloster – ur vikingarnas härläger. Exempel på sådana städer är Dublin, Limerick och Cork. Även i Skottland lyckades vikingarna lägga under sig stora landområden. I England ersattes de inhemska härskarna över Northumbria och East Anglia under andra halvan av 800-talet med nordmän. Det erövrade området kallades Danelagen. I söder kunde Alfred den store av Wessex stå emot vikingarnas attacker, och hans ättlingar kunde sedan under 900-talet stegvis erövra Danelagen. Under slutet av 900-talet återkom dock vikingarna. I början krävde de endast tribut, men efter ett tag tog tågen återigen karaktär av erövringståg, och Sven Tveskägg erkändes 1013 som engelsk kung. Han avled dock snart, men sonen Knut den store återtog riket 1016, varefter danska kungar härskade i landet fram till 1042.
 Under andra halvan av 1000-talet minskade vikingarnas aktivitet i väster utanför deras länder och vikingatiden gick mot sitt slut. Slaget vid Stamford Bridge 1066 var det sista försöket från nordmännens sida att återerövra England, och Magnus Barfot stupade i Irland 1103 som den sista av vikingakungarna.
 I den slaviska Nestorkrönikan berättas om hur nordmän (kallade varjager) härjade bland de ryska stammarna. En hövding vid namn Rörik (på ryska "Rurik") av rusernas (svearnas) stam fick omsider mandat av slaverna att styra deras områden, varvid det första ryska riket skall ha uppstått. Det har spekulerats i om Rörik hade kopplingar till det dåvarande svenska kungahuset, den ätt som enligt isländska sagor utgick från Björn Järnsida. Rörik efterträddes av en släkting vid namn Helge av Kiev (ryska Oleg) som i sin tur efterträddes av Ingvar Röriksson (ryska Igor). Det tidiga Ryssland kallas därför ibland för Stora Sverige (Sviþioð hinn mikla) i de fornnordiska sagorna. Med utgångspunkt från detta rike företog nordmännen vikingatåg till det bysantinska riket. Omsider tog många av dem tjänst hos den bysantinske kejsaren såsom legosoldater i en särskild nordisk elitstyrka. Dessa krigare bar namnet väringar och styrkan kallades väringalidet. Väringarna blev mycket berömda för sitt oförfärade mod och sin lojalitet men också för sina nordiska dryckesvanor.
 Bland orsakerna till vikingatidens slut nämns bland annat det danska nordsjöväldets upplösning, att uppmärksamheten i Norge vändes från yttre expansion till inbördeskrig efter 1130, att de europeiska statsmakterna blev starkare och därmed kunde försvara sig bättre mot anfall utifrån, samt att de rysk/grekiska handelsvägarna klipptes av för svearna. En annan viktig orsak kan ha varit kristendomens införande, varvid en fredligare och mindre krigisk mentalitet fick fäste.
 Rädslan för vikingarna
 Sverige
 Den svenska runstenen Assurs sten eller Assursstenen (Bro kyrka (U 617)) nämner en man med namnet Assur, vilken som "landvärnare" sannolikt hade en ledarposition i svenska ledungen. Intressant är att vikingar omtalas, och stenen ger ett stöd för teorin att Uppland, åtminstone vid denna tid, hade ett regionalt organiserat försvar gentemot fientligt inställda vikingaflottor, som upprepande gjorde strandhugg utmed kusterna. Assur hade "Geter" som medhjälpare, av det vikingatida hövdinganamnet "Kaetir" i betydelsen "sjökonung".
 Danmark
 I Danmark nämns kung Harald Blåtands landeværnsmand Ejvind, vilken försvarade Danmark mot angripande vikingar. och även i berättelser kung Svend Estridsen är en landeværnsmand mot vikingar nämnd. Kung Erik Ejegod tillintetgjorde vikingar och andra illgärningsmän
 Norge
 Harald Hårfager, den förste kungen som enade Norge, organiserade i början av 900-talet jakter på vikingar och fördrev dem från norskt territorium till Island. Enligt Heimskringla skall Magnus den gode av Norge 1043, efter att venderna i området vägrat lyda honom, ha beslutat att sätta punkt för hotet från jomsvikingarna. Han anföll därför Jomsborg och dödade samtliga. Kung Magnus Barfot sägs ha rensat Norge från vikingar och fredlösa i början av 1100-talet.
 Europa
 I västra Europa utlöste angriparna från norr oro och rädsla. Enligt traditionen löd bönen A furore Normannorum libera nos, Domine (För nordmännens raseri, bevare oss, milde herre Gud!) från kyrkor och kloster. Inga samtida källor omtalar emellertid denna fras, men Karl den skalliges antifonarium innehåller en liknande bön: de gente fera Normannica nos libera. Invasionerna av vikingar bidrog, tillsammans med de återkommande invasionerna av nomader från stäpperna i öst, till att stärka riddarklassens makt.
 Under nationalromantiken tonades de barbariska sidorna hos vikingarna ned av nordiska författare och historiker. Den norske historikern P.A. Munch hävdade vid mitten av 1800-talet till exempel: att vikingtågen på det hela taget utfördes med en för forna tider sällsynt och med hänsyn till tågens syfte märklig ärlighet och humanitet.
 Sociala, ekonomiska och teknologiska förutsättningar för vikingarnas resor
 Under de senaste 200 åren har en rad teorier lanserats för att förklara vikingarnas flerhundraåriga militära expansion. Vikingatidens samhälle var uppbyggt runt personliga relationer, det vill säga en persons ställning, status, rättigheter och plikter bestämdes helt och hållet av dennes släktskapsförhållande eller tjänsteförhållande till en storman. Samhället var organiserat hierarkiskt med flera sociala skikt, kungar överst och trälar nederst på rangskalan. I Danmark kan man till exempel på runstenarna läsa om "thegnar" vilka troligtvis stod kungen nära, samt "drengar", det vill säga stormän. I Sveariket norr om Mälaren förekommer inte ordet "thegnar" på runstenarna. Titeln "dreng" förekommer dock rikligt där. Ordet "bryte" tycks ha stått för personer i en klass strax ovanför den lägsta, trälarnas klass. Brytarna verkar ha varit en slags arrendatorer, det vill säga brukare av jord men utan ägorätt. Ordet förekommer i olika dåtida handlingar, till exempel i lagar. Vikingafärderna gav också upphov till en inströmning av nya trälar till de nordiska länderna.
 Skeppen
 Att vikingarna kunde slå till mot områden så långt från sina hemländer berodde på den högt drivna skeppsteknologi som utvecklats i Skandinavien under slutet av yngre järnåldern. Under vikingatiden fanns ett flertal olika skeppstyper. När man drog i viking användes krigsskepp, det vill säga relativt smala men långa skepp. I skriftligt källmaterial omtalas dessa som "långskepp" och "snäckor". Enligt samma källor kunde ett krigsskepp bära mellan sextio och hundra man.
 Vikingarnas utrustning
 Vikingarnas utrustning kunde bestå av yxa, kastspjut eller pilbåge och sköld. Vanliga vikingar hade långbyxor, kolt och mantel av ylle, samt luva eller mössa. Vanligen var det bara stormän och deras hird som hade hjälm, ringbrynjeskjorta och svärd.
 Vikingatidens svärdsklingor kunde vara damasksmidda, det vill säga att klingan var smidd delvis av kolfritt och delvis av kolberikat stål. Det ger ett vackert mönster av ljust och mörkt stål. Klingor från Rhenlandet i Frankerriket var särskilt eftertraktade på grund av deras höga kvalitet. Som regel stod smedens namn skrivet som ett slags varumärke på klingan.
 Det är en utbredd felaktig föreställning att vikingarna bar hjälmar med horn.
 Skriftliga källor
 Senare generationers syn på vikingatiden är starkt påverkad av vilka källor som bevarats och finns tillgängliga. Många av de skriftliga källorna är nedteckningar av muntlig tradition gjorda flera århundraden senare. Många av dem är dessutom skrivna av vikingarnas motståndare och offer, vilket starkt färgar synen på vikingarna; de beskrivs i dessa källor vanligen som ogudaktiga hedningar. Berättelserna nedtecknades i en kristen, högmedeltida, stat, som var mycket olik det förkristna samhället som beskrevs. Ett stort antal kväden, vilka till skillnad från sagorna är tillkomna under vikingatiden, finns också. Historiker har därför större tillit till kvädena än till sagorna. Dock gäller att där offrens skildringar av vikingarna är odelat negativa, så är kvädena och sagorna odelat positiva. I synnerhet sagorna, men även kvädena, författades i huvudsak på Island, som ursprungligen koloniserades av norrmän. Även denna omständighet har färgat historieskrivningen på så sätt att vi vet betydligt mer om de norska vikingarnas bedrifter än om de som verkade i Sverige.
 Generellt gäller att ju senare händelser, desto bättre källäge. Det finns alltså gott om kunskaper att hämta om en sentida person som Harald Hårdråde, medan inget alls är känt om den person som ledde angreppet mot Lindisfarne. Vidare är tågen i väster betydligt mer kända än de i öster, då de nordösteuropeiska folken kristnades sent och därför saknade kunskap om skriften.
 Utomnordiska källor
 Den arabiske geografen och krönikören Ahmed Ibn Fadlan beskrev i en reseskildring ca 921 sitt möte med nordbor, ruser vid floden Volga.
 De vikingar som sökte sig till Konstantinopels väringagarde har satt spår i källorna där, och så nämns till exempel Harald Hårdråde i Logos nuthetetikos, där han används som exempel på en exemplarisk legoknekt.
 Runstenar
 Runstenarna är en viktig samtidskälla för vikingatida expeditioner, och namnger många olika aktörer. Sådana stenar återfinns på flera platser i Norden. Ett exempel är runstenarna i Mälardalen i Sverige, som restes till minne över det ödesdigra Ingvarståget in i dagens Ryssland under tidigt 1000-tal. Förutom att vara en källa om vikingarna, så är runstenarna också källor till samhället i övrigt i de nordiska områdena.
 Belägg
 Anglosaxiska belägg
 De tidigaste beläggen för orden kommer från anglosaxisk-latinska ordlistor från 700-talet, där det förklaras med "pirata”, 'sjörövare'. I en anglosaxisk parafras på Andra Moseboken (Exodus), används uttrycket sæ-wícingas (hav- eller sjövikingar) vid passagen genom Röda Havet används om sönerna till Ruben, patriarken Jakobs äldste son och stamfader för Rubens stam, en av Israels tolv stammar.
 Ordet 'viking' förekommer även i dikten Widsith, bevarad i en nedteckning från slutet av 900-talet. Liksom Beowulfkvädet beskriver den personer och folk från 500-600-talet, vilket inte innebär att dikten är uppkommen då. Widsith använder ordet om wicinga cynn vilka de danska kungarna i Lejre, Hroþwulf och Hroðgar, bortdrivit. På ett annat ställe i dikten säger sig Widsith ha varit med vikingarna som nämns vid sidan av folkslag som daner, götar, svear och vender. Widsith nämner också han varit hos 'lidvikingarna' mid Lidwicingum ic wæs.
 I dikten Slaget vid Maldon (The Battle of Maldon) beskrivs en strid som 991 stod i Essex mellan invaderande nordmän och inhemska försvarare:
 Krönikor
 I de olika källorna som nämner skandinaver som anfallit nordfranska kuster används aldrig termen viking, utan uteslutande termen Normannen, och först år 879 används ordet i Angelsaxiska krönikor i samband med skandinaviska plundringståg i England. Senare används ordet bara tre gånger i skrifter från 885, 921 och 1098, och var alltså även under de tvåhundra år som England lydde under danelagen, ett ovanligt ord i den samtida anglosaxiska litteraturen, och organiserade invasioner av engelska och irländska landområden nämner aldrig ordet viking, utan daner och nordmän.
 I sjätte kapitlet av fjärde boken i Adam av Bremens Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum från cirka 1070 framgår att en grupp vikingar på Själland kallas vikingar av den övriga befolkningen:
 Sagan berättar vidare om en dansk man som visar Gunnar var vikingarnas skatter är gömda, och ber att få bli förd till Danmark. När Gunnar frågar hur han hamnat i Österled, svarar dansken: "Jag vardt tagen af vikingarne, svarade han, och satt i land här på Ösel och har jag varit här seda"'. I sagan berättas vidare om "En man het Kol, en väldig viking, son af Åsmund Äskesida från Småland", vilken Håkon jarl dömer fredlös, men nämner saknaden av Gunnar som vikingajägare med orden: "För långt ifrån oss är nu Gunnar på Lidarände, ty vore han här, skulle han dräpa fredlöse vikingen. Själf varder han nu, som mig anar, dräpt af isländingar. Det är illa, att han ej dragit till oss." Men Gunnars måg Traen Sigfusson tar på sig att jaga vikingarna. Njals söner Grim och Helge seglar till Orkneyöarna och blir där attackerade av skotska vikingar: "De öfverlade om de skulle värja eller gifva sig, men innan beslutet tagits, hunno vikingarne fram. Man sporde hvarandra om höfdingarnes namn. Köpmännens anförare namngåfvo sig och frågade till baks hvilke män vikingaflottan styrdes af. Den ene kallade sig Grytgård, den andre Snökolf, Moidans söner från Dungalsby i Skottland, skotske konung Melkolfs fränder."
 Det framgår tydligt av texten att köpmännen inte omtalas som vikingar, men däremot som offer för de skotska vikingarna vilka hade en allians med kung Malkolm II av Skottland.
 Heimskringla
 Vikingar kunder utgöra betydande problem för sin samtid, och bland annat den norske kungen Harald Hårfager organiserade jakter på vikingar och fördrev dem från norskt territorium. I Snorre Sturlassons Heimskringla finns en sektion med Harald hårfagres historia som omtalar hur kung Harald Hårfager företar en sjöresa västerut till Skottland och dess närbelägna öar, för att rensa dem från vikingar, av vilka många flydde till Island. Emil Olsons översättning lyder:
 Egil Skallagrimssons saga
 En tydlig distinktion mellan att under vissa perioder vara sjörövare och under andra perioder vara handlande köpman, görs i ett utdrag ur Egil Skallagrimssons saga om Bjørn Farmann (Björn Brynjolfsson): "Bjørn var farmaður mikill, var stundum í víking, en stundum í kaupferðum" vilket på svenska betyder; ”Björn var stor farman, tidtals var han i viking, tidtals på köpfärder.”
 Egil Skallagrim var gift med Björns dotter Åsgärd, och yrkade på Gulatinget vid en arvstvist efter Björn Farman, att hon hade rätt till hälften av arvet, men kung Erik Blodyx, gift med Björns andra dotter Gunnhild, ansåg Åsgärd arvlös, och Eriks talesman Bärg-Anund sade: För konung, drottning och domare skall jag bära fram samma vitnesbörd om, att Tora ladhand, Åsgärds moder, vardt hemifrån med våld tagen, från sin broder Tore härse, och åter, för andre gången, med makt förd från Örland, ifrån Brynjolf. Drog hon då bort ur landet med vikingar och vardt fredlös öfver alt Norge. I den landsflykten aflade hon och Björn en mö, denna Åsgärd...Jag fordrar af domarena, att arf tilldömes Gunnhild, men Åsgärd dömes att varda konung Eriks trälinna, ty hon föddes, alt medan hennes fader och moder voro pä konungens bud biltoga. Jomsvikingar
 Brödraskapet Jomsvikingar nämns i Jomsvikingadrapan och Jomsvikingasagan, och deras historia beskrivs i Gesta Danorum bok 10, vari berättas om den bebyggda platsen Julinum, som övertogs av den danske kungen Harald Blåtand som upplät den åt vikingar. Knytlingasagan ger samma information rörande att Harald skulle ha grundat jomsvikingarnas brödraskap, men att det sedan övertogs av den svenske ädlingen Styrbjörn Starke. Enligt Fagrskinna skulle Jomsvikingarnas ursprung ha varit att Harald Blåtand under ett härjningståg i Vendland hade byggt en borg på en plats kallad 'Jom', som fick namnet Jomsborg. Jomsvikingarna medverkade i flera berömda slag, varav de mer kända är slaget vid Fyrisvallarna i Uppsala, slaget vid Hjörungavåg och slaget vid Svolder, och de skall också ha gjort strandhugg i östra England 1009, samt inblandade i olika typer av slag i England, och de plundrade olika skandinaviska territorier under början av 1000-talet.
 Jomsvikingarna försvagades allt mer de följande decennierna, och enligt Heimskringla skall Magnus den gode av Norge 1043, efter att venderna i området vägrat lyda honom, ha beslutat att sätta punkt för hotet från jomsvikingarna. Han anföll därför Jomsborg och dödade samtliga.
 Utgrävningar i Wolin i nordvästra Polen har visat att det funnits en stad med rötter sedan 700-talet på platsen. Denna tycks ha varit starkt befäst i överensstämmelse med källorna, men i övrigt gav utgrävningen endast stöd åt påståendet att Magnus den gode skall ha anfallit staden, då man funnit ett brandlager från samma tid. Eftersom nordbor dock vid samma tid tog makten i flera andra städer runt Östersjön, och Jomsborg låg mycket nära Danmark, är det troligt att de även gjort så i Jomsborg, även om källmaterialet är så klent att detta inte kan bekräftas.
 Några kända jomsvikingar, omtalade i källorna var: Bue digre, Palnatoke, Sigurd Kåpa, Sigvald Jarl, Styrbjörn Starke, Strutharald (Enligt Snorre Sturlason var Strutharald jarl av "Jomsborg i Vendland") och Torkel den höge.
 Utfarardrapa i Magnussønnenes saga
 I Magnussønnenes saga finns åtta strofer av skalden Halldor Skvaldre Utfarardrapa till kung Sigurd Jorsalafarare av Norge vilken ledde det norska korståget till Jerusalem (1107-1110) och hans strider på vägen dit. Vid Spaniens västkust stötte norrmännen på en stor piratflotta bestående av galärer bemannade med "hedniska" muslimer, vilka benämns vikingar. Sigurd satte kurs rätt mot piratflottan och stormade deras skepp. Inom kort hade alla piraterna antingen dödats eller flytt, och Sigurd tog åtta skepp från dem:
 I Norvasund (Gibraltar) blir Sigurds flotta återigen attackerad av arabiska pirater, vilka omnämns som vikingar:
 Ortnamn
 Knytlingasagan (kapitel 115) nämner den annars ganska okända orten Vikingavod på Själland i Danmark. Vingåker sägs ha kallats Wikinghaker i en skrift från 1314.
 Sedan början av 1300-talet är orten Vikingstad i Östergötland känd. Namnet skrevs 1317 som Vikyngstathom.
 Sentida användning
 Ordet försvann från språket under århundradena efter sagatiden när ordet pirat istället dyker upp i språket. Hos Ludvig Holberg på 1700-talet är ordet synonymt med sjörövare. Under åren som följde närmast efter 1810 blev ordet åter infört i språket, i Sverige genom den patriotiska diktningen av Erik Gustaf Geijer och Esaias Tegnér, som kom att till stor del forma bilden av vikingen i Sverige medan det i Danmark var de så kallade "guldåldersdikterna" som reintroducerade begreppet. I Norge skedde det något senare.
 Under skandinavismen på 1800-talet utvidgades ordets betydelse till att omfatta nästan alla skandinaver som levde under den forntida period vilken alltsedan 1800-talet kommit att kallas för vikingatiden. De fornnordiska sagorna och skrifterna blev under denna tid en gemensam utgångspunkt i försöken att slå kulturella broar mellan de nordiska folken. Genom nationalismen kom vikingen att bli föremål för hämningslös beundran, i synnerhet under andra hälften av 1800-talet fram till långt in på 1900-talet. Även om detta synsätt kraftigt tonats ner under efterkrigstiden är vikingen fortfarande en av de mest kända ”etniska” symbolerna i Norden och tillika den mest kända symbolen för Norden i världen utanför Skandinavien, fast historiker som Mats G. Larsson, docent vid Lunds universitet, menar att vikingatida skandinaver skulle se det som en förolämpning att bli kallad för viking, och Anna Wallette vid historiska institutionen i Lund menar att historiker av olika skäl förhållit sig avvaktande, i takt med att mytologiseringen och ideologiseringen av de krigiska nordmännen blivit yvigare och ett användbart begrepp för att locka ungdomar och turister till museer och historiska attraktioner:
 Vikingamyter
 Vikingarna är en mytomspunnen grupp av människor. I synnerhet under nationalromantikens dagar på 1800-talet tog denna mytbildning fart.
 Bland svenska arkeologer är det främst Historiska Museets Fredrik Svanberg som under senare år gått i spetsen för att "avmytifiera" den sena järnålderns skandinaver genom att söka visa fram var det arkeologiska faktaunderlaget slutar och nationalromantiken börjar.
 Den danske historikern John H Lind vid Köpenhamns universitet är också en av de auktoriteter som ifrågasatt populismen som drabbat ordet viking, och vilka konsekvenser det leder till att generöst använda termen när man beskriver vikingatida händelser, fast källorna inte har omtalat någon person som viking, även när det gäller skandinaviska överfall i England, eller på kontinenten. Han menar att framställningen av "vikingatiden" i media är:
 En annan missuppfattning är att svenska vikingar endast for i österled medan danska och norska vikingar for i väster. Bland de svenska runstenarna (exklusive sådana från tidigare danska och norska områden) som nämner expeditioner utomlands berättar 32 stycken om färder i österled och 26 stycken om färder i västerled. Lika felaktig är föreställningen att de östliga tågen till största delen var fredliga. Även om handel var en viktig del i kontakten mellan Skandinavien och Östeuropa, vittnar runstenar och skriftliga källor från såväl Island som Bysans, samt arkeologiska fynd, om mängder av plundringståg och krigsexpeditioner.
 Utifrån kommande erövrare?
 Senare tiders nationalistiska historiesyn har ofta lett till att vikingarna betraktats som erövrare som kom utifrån som sedan kastats ut av till exempel irländare och engelsmän. Detta är dock felaktigt; få engelsmän uppfattade Harald Hårdråde som en utböling när han år 1066 landsteg i Yorkshire. Han var istället allierad med den inhemske ädlingen Tostig, och slaget vid Stamford Bridge stod snarare mellan två släktgrupperingar än mellan anglosaxare och norrmän. På samma sätt har man uppfattat slaget vid Clontarf år 1014 som den tidpunkt då Brian Boru kastade ut nordborna men fick plikta med sitt liv, när det egentligen stod mellan denne och irer från Leinster som inte ville acceptera hans överhöghet, med nordbor stridande på båda sidor. Det nordiska väldet över Dublin skulle bestå till 1171, trots att stadens kung stod på den förlorande sidan.
 Vikingakungar
 Ibland läser, eller hör man, om vikingakungar'', vilket är en ickeexisterande term, och i de flesta fall mycket felaktig, eftersom relativt få kungar var pirater, och betydligt oftare bekrigade dem, och utnämnde landvärnsmän till försvarare mot just vikingar.
 Hjälmar med horn
 Uppfattningen att horn skulle finnas på vikingarnas hjälmar uppstod under den nationalromantiska epoken i slutet av 1800-talet. Det finns avbildningar av människor med hjälmar med horn, bland annat på den danska Gundestrupskitteln från år 100 f.Kr. Den enda järnåldershjälmen med horn som hittats i Europa kommer dock från England, och är inte från vikingatiden utan från tiden 150–50 f.Kr., flera hundra år före de första vikingaräderna. Den ringa godstjockleken antyder dessutom att den haft en ceremoniell användning då den knappast kan ha erbjudit något vidare skydd i en strid.
 Däremot finns det flera skandinaviska avbildningar från sen järnålder som föreställer dansare iförda vad som vid en första anblick skulle kunna tolkas som behornade hjälmar. En närmare studie visar dock att de förmodade hornens spetsar är försedda med fågelhuvuden. Det rör sig alltså även här snarare om någon form av ceremoniella huvudbonader.
 Fynden av vikingatida hjälmar är få, det rör sig i dagsläget om tre säkert identifierade fynd i hela Norden: Gjermundbu i Norge, Tjele i Danmark samt från Lokrume på Gotland. Bildbevisen är däremot desto fler, exempelvis runstenen Ledbergsstenen Ög 181 i Ledberg i Östergötland, på gotländska bildstenar, Bayeux-tapeten och den lilla skulpterade så kallade Sigtunavikingen. Samtliga saknar horn.
 Se även
 Pirater
 Nordmän
 Nordisk mytologi
 Ragnar Lodbrok
 Varjager
 Bärsärk
 Hagbard Handfaste
 Källor
 Externa länkar
 Vikingaliv (Life of Vikings)
 Historiska museets temawebb om vikingar
 The National Museum of Natural History - Smithsonian Institution, Vikings: The north atlantic saga
 Nova: The Vikings
 Sjöröveri
 Vikingatiden
 Järnåldern
 Benämningar på personer
 Wikipedia:Basartiklar


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 31999L0001
 Directive 1999/1/CE de la Commission du 21 janvier 1999 incluant une substance active (krésoxym méthyl) dans l'annexe I de la directive 91/414/CEE du Conseil concernant la mise sur le marché des produits phytopharmaceutiques (Texte présentant de l'intérêt pour l'EEE)
 Journal officiel n° L 021 du 28/01/1999 p. 0021 - 0023
 DIRECTIVE 1999/1/CE DE LA COMMISSION du 21 janvier 1999 incluant une substance active (krésoxym méthyl) dans l'annexe I de la directive 91/414/CEE du Conseil concernant la mise sur le marché des produits phytopharmaceutiques (Texte présentant de l'intérêt pour l'EEE) LA COMMISSION DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES,vu le traité instituant la Communauté européenne,vu la directive 91/414/CEE du Conseil du 15 juillet 1991 concernant la mise sur le marché des produits phytopharmaceutiques (1), modifiée en dernier lieu par la directive 97/73/CE de la Commission (2), ci-après dénommée «la directive», et notamment son article 6, paragraphe 3,considérant que, conformément à l'article 6, paragraphe 2, de la directive 91/414/CEE, la Belgique a reçu de BASF Aktiengesellschaft (ci-après dénommé «le demandeur»), le 28 mars 1995, une demande relative à l'inscription de la substance active krésoxym méthyl à l'annexe I de la directive;considérant que, conformément aux dispositions de l'article 6, paragraphe 3, de la directive, la Commission a confirmé, dans sa décision 96/266/CE (3), que le dossier soumis pour le krésoxym méthyl satisfaisait aux exigences en matière d'informations de l'annexe II et, pour les produits phytopharmaceutiques contenant cette substance active, de l'annexe III de la directive;considérant que, conformément aux dispositions de l'article 5, paragraphe 1, de la directive, une substance active doit être inscrite à l'annexe I pour une période maximale de dix ans, s'il est permis d'escompter qu'il n'y aura pas d'effets nocifs sur la santé humaine ou animale ou sur les eaux souterraines ou pas d'influence inacceptable sur l'environnement;considérant que, en ce qui concerne le krésoxym méthyl, les effets sur la santé humaine et sur l'environnement ont été évalués, conformément aux dispositions de l'article 6, paragraphes 2 et 4, de la directive, pour les utilisations proposées par le demandeur; que la Belgique, agissant en tant qu'État membre rapporteur, a soumis à la Commission, le 15 janvier 1997, le rapport d'évaluation en question;considérant que le rapport soumis a été examiné par les États membres et la Commission au sein du comité phytosanitaire permanent; que cet examen a été achevé le 16 octobre 1998 dans la présentation du rapport de synthèse de la Commission pour le krésoxym méthyl; qu'il peut être nécessaire de mettre ce rapport à jour afin de tenir compte de l'évolution scientifique et technique; que, dans ce cas, les conditions de l'inscription du krésoxym méthyl à l'annexe I de la directive 91/414/CEE doivent également être modifiées conformément aux dispositions de l'article 6, paragraphe 1, de la directive;considérant que le dossier et les informations de l'examen susmentionné ont également été soumis pour consultation au comité scientifique pour les végétaux; que ce comité a émis un avis le 14 juillet 1998;considérant que les évaluations ont fait apparaître que l'on peut escompter des produits phytopharmaceutiques contenant la substance active en question qu'ils remplissent en général les conditions fixées à l'article 5, paragraphe 1, points a) et b), et paragraphe 3, de la directive, en particulier pour les utilisations examinées; que, par conséquent, il est nécessaire d'inscrire la substance active en question à l'annexe I de façon à garantir que, dans tous les États membres, les autorisations de produits phytopharmaceutiques contenant la substance active en question peuvent être octroyées conformément aux dispositions de la directive;considérant qu'un délai raisonnable est nécessaire, après l'inscription, pour permettre aux États membres et aux parties intéressées d'appliquer les dispositions de la directive 91/414/CEE concernant les produits phytopharmaceutiques contenant du krésoxym méthyl et, en particulier, de modifier, durant ce délai, les autorisations provisoires existantes ou d'octroyer, avant l'expiration du délai, de nouvelles autorisations conformément aux dispositions de la directive; qu'un plus long délai est également nécessaire pour les produits phytopharmaceutiques contenant du krésoxym méthyl et d'autres substances actives inscrites à l'annexe I;considérant qu'il convient de prévoir que la version finale du rapport de synthèse (à l'exception des informations confidentielles visées à l'article 14 de la directive) soit tenue ou mise à disposition par l'État membre pour consultation par toute partie intéressée;considérant que le rapport de synthèse est nécessaire pour l'application correcte par les États membres de plusieurs sections des principes uniformes énumérés à l'annexe VI de la directive où ces principes se réfèrent à l'évaluation des informations de l'annexe II qui ont été soumises aux fins d'inscription de la substance active à l'annexe I de la directive;considérant que les mesures prévues par la présente directive sont conformes à l'avis émis le 16 octobre 1998 par le comité phytosanitaire permanent,A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:Article premier La substance active krésoxym méthyl est inscrite à l'annexe I de la directive 91/414/CEE, conformément à l'annexe ci-jointe.Article 2 1. Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive au plus tard le 31 juillet 1999.2. Toutefois, en ce qui concerne les produits phytopharmaceutiques contenant du krésoxym méthyl et une autre substance active inscrite à l'annexe I de la directive 91/414/CEE, le délai prévu au premier paragraphe est prolongé au cas où un délai d'application plus long est prévu par les dispositions de la directive concernant l'inscription de cette autre substance active à l'annexe I de la directive 91/414/CEE.3. Les États membres tiennent le rapport de synthèse (à l'exception des informations confidentielles visées à l'article 14 de la directive) à la disposition des parties intéressées, à des fins de consultation, ou doivent le mettre à leur disposition sur demande.4. Lorsque les États membres adoptent les mesures, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d'une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres.Article 3 La présente directive entre en vigueur le 1er février 1999.Article 4 Les États membres sont destinataires de la présente directive.Fait à Bruxelles, le 21 janvier 1999.Par la CommissionFranz FISCHLERMembre de la Commission(1) JO L 230 du 19. 8. 1991, p. 1.(2) JO L 353 du 24. 12. 1997, p. 26.(3) JO L 91 du 12. 4. 1996, p. 74.ANNEXE KRÉSOXYM MÉTHYL 1. Identité:Dénomination selon la nomenclature de l'UICPA méthyl (E)-2-méthoxymino-2-[2-(otolyloxyméthyl) phényl] acétate.2. Conditions particulières à remplir:2.1. La substance active doit avoir une pureté minimale de 910 g/kg.2.2. Seules les utilisations comme fongicide peuvent être autorisées.2.3. Les États membres accordent une attention particulière à la protection des nappes phréatiques exposées au risque.2.4. Pour l'application des principes uniformes de l'annexe VI, il sera tenu compte des conclusions du rapport de synthèse sur le krésoxym méthyl, et notamment de ses appendices I et II, finalisé au sein du comité phytosanitaire permanent le 16 octobre 1998.3. Date d'expiration de l'inscription: 31 janvier 2009.


text:
 1.3.2018
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 59/1
 РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) 2018/303 НА КОМИСИЯТА
 от 27 февруари 2018 година
 относно неодобряването на активното вещество екстракт от Reynoutria sachalinensis в съответствие с Регламент (ЕО) No 1107/2009 на Европейския парламент и на Съвета относно пускането на пазара на продукти за растителна защита
 (текст от значение за ЕИП)
 ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
 като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
 като взе предвид Регламент (ЕО) No 1107/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 г. относно пускането на пазара на продукти за растителна защита и за отмяна на директиви 79/117/ЕИО и 91/414/ЕИО на Съвета (1), и по-специално член 13, параграф 2 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 В съответствие с член 7, параграф 1 от Регламент (ЕО) No 1107/2009 на 3 ноември 2011 г. Обединеното кралство получи заявление от Marrone Bio innovations за одобряване на активното вещество екстракт от Reynoutria sachalinensis.
 (2)
 В съответствие с член 9, параграф 3 от посочения регламент на 21 март 2012 г. държавата членка докладчик уведоми заявителя и останалите държави членки, че заявлението е допустимо, а на 11 май 2012 г. отправи уведомление в този смисъл до Комисията и Европейския орган за безопасност на храните („Органа“).
 (3)
 В съответствие с член 11, параграфи 2 и 3 от посочения регламент беше направена оценка на въздействието на посоченото активно вещество върху здравето на човека и на животните и върху околната среда за предложената от заявителя употреба. На 22 юли 2014 г. държавата членка докладчик представи на Комисията и на Органа проект на доклад за оценка.
 (4)
 Органът изпълни изискванията на член 12, параграф 1 от Регламент (ЕО) No 1107/2009. В съответствие с член 12, параграф 3 от посочения регламент той поиска от заявителя да предостави допълнителна информация на държавите членки, Комисията и Органа. Оценката на допълнителната информация, извършена от държавата членка докладчик, бе предадена на Органа под формата на актуализиран проект на доклад за оценка.
 (5)
 Проектът на доклада за оценка беше подложен на преразглеждане от държавите членки и Органа. Органът представи на Комисията заключението си относно оценката на риска за активното вещество екстракт от Reynoutria sachalinensis
 (2) на 31 август 2015 г.
 (6)
 С писмо от 16 октомври 2017 г. Marrone Bio innovations оттегли заявлението си за одобрение на екстракт от Reynoutria sachalinensis. Поради оттеглянето на заявлението активното вещество екстракт от Reynoutria sachalinensis не следва да бъде одобрено в съответствие с член 13, параграф 2 от Регламент (ЕО) No 1107/2009.
 (7)
 Настоящият регламент не засяга подаването на ново заявление за екстракт от Reynoutria sachalinensis в съответствие с член 7 от Регламент (ЕО) No 1107/2009.
 (8)
 Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на Постоянния комитет по растенията, животните, храните и фуражите,
 ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
 Член 1
 Неодобряване на активно вещество
 Активното вещество екстракт от Reynoutria sachalinensis не се одобрява.
 Член 2
 Влизане в сила
 Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
 Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
 Съставено в Брюксел на 27 февруари 2018 година.
 За Комисията
 Председател
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) ОВ L 309, 24.11.2009 г., стр. 1.
 (2) ЕОБХ, 2015 г. Заключение във връзка с партньорската проверка на оценката на риска от употребата на активното вещество екстракт от Reynoutria sachalinensis като пестицид. Бюлетин на ЕОБХ (EFSA Journal) 2015; 13(9):4221, 73 стр. Достъпен на следния интернет адрес: www.efsa.europa.eu/efsajournal.


type: caselaw

text:
 15.1.2011
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 13/14
 Arrêt de la Cour (deuxième chambre) du 18 novembre 2010 (demande de décision préjudicielle du Oberster Gerichtshof — Autriche) — Pensionsversicherungsanstalt/Christine Kleist
 (Affaire C-356/09) (1)
 (Politique sociale - Égalité de traitement entre hommes et femmes en matière d’emploi et de travail - Directive 76/207/CEE - Article 3, paragraphe 1, sous c) - Réglementation nationale facilitant le licenciement des travailleurs ayant acquis le droit à la pension de retraite - Objectif de promotion de l’emploi de personnes plus jeunes - Réglementation nationale fixant l’âge ouvrant droit à cette pension à 60 ans pour les femmes et à 65 ans pour les hommes)
 2011/C 13/23
 Langue de procédure: l'allemand
 Juridiction de renvoi
 Oberster Gerichtshof
 Parties dans la procédure au principal
 Partie requérante: Pensionsversicherungsanstalt
 Partie défenderesse: Christine Kleist
 Objet
 Demande de décision préjudicielle — Oberster Gerichtshof — Interprétation de l'art. 3, par. 1, sous c), de la directive 76/207/CEE du Conseil, du 9 février 1976, relative à la mise en oeuvre du principe de l'égalité de traitement entre hommes et femmes en ce qui concerne l'accès à l'emploi, à la formation et à la promotion professionnelles, et les conditions de travail (JO L 39, p. 40), telle que modifiée par la directive 2002/73/CE — Réglementation nationale fixant l'âge de la retraite à 60 ans pour les femmes et à 65 ans pour les hommes et facilitant le licenciement des employés ayant atteint cet âge — Licenciement, par un employeur public, d'une femme âgée de 60 ans et ayant droit à la retraite, par un employeur public, motivé par la volonté de promouvoir l'emploi de personnes plus jeunes
 Dispositif
 L’article 3, paragraphe 1, sous c), de la directive 76/207/CEE du Conseil, du 9 février 1976, relative à la mise en œuvre du principe de l’égalité de traitement entre hommes et femmes en ce qui concerne l’accès à l’emploi, à la formation et à la promotion professionnelles, et les conditions de travail, telle que modifiée par la directive 2002/73/CE du Parlement européen et du Conseil, du 23 septembre 2002, doit être interprété en ce sens qu’une réglementation nationale qui, afin de promouvoir l’accès à l’emploi de personnes plus jeunes, permet à un employeur de licencier les salariés ayant acquis le droit à la pension de retraite, alors que ce droit est acquis pour les femmes à un âge inférieur de cinq années à l’âge auquel ledit droit est constitué pour les hommes, constitue une discrimination directe fondée sur le sexe interdite par cette directive.
 (1) JO C 282 du 21.11.2009


text:
 15.12.2014
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 448/38
 Sklep Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 5. novembra 2014 – CY/ECB
 (Zadeva F-68/13) (1)
 ((Smrt tožeče stranke - Ponovno odprtje ustnega dela postopka - Zavrnitev pravnega naslednika za nadaljevanje postopka - Ustavitev postopka))
 (2014/C 448/48)
 Jezik postopka: angleščina
 Stranki
 Tožeča stranka: CY (zastopnika: L. Levi in M. Vandenbussche, odvetnika)
 Tožena stranka: Evropska centralna banka (zastopniki: E. Carlini in F. Feyerbacher, zastopnika, B. Wägenbaur, odvetnik)
 Predmet
 Predlog za razglasitev ničnosti odločbe o ustavitvi upravne preiskave, ki je bila uvedena zaradi psihičnega nadlegovanja, katerega žrtev naj bi bila tožeča stranka, in nadaljevanje preiskave ter dodelitev odškodnine zaradi domnevno nastale nepremoženjske škode.
 Izrek
 1.
 Postopek se ustavi.
 2.
 Vsaka stranka nosi svoje stroške.
 (1) UL C 274, 21.9.2013, str. 31.


type: wikipedia

text:
Wurmbrand ist eine Ortschaft in der Gemeinde Aigen-Schlägl im Bezirk Rohrbach in Oberösterreich.
 Geographie
 Das Dorf Wurmbrand befindet sich östlich des Gemeindehauptorts Aigen im Mühlkreis. Die Ortschaft umfasst Adressen (Stand: ). Sie liegt in den Einzugsgebieten des Wurmbrandbachs und des Baureither Bachs.
 Wurmbrand ist Teil der 22.302 Hektar großen Important Bird Area Böhmerwald und Mühltal. Bei einer Großpilz-Kartierung im Jahr 1993 wurden folgende Arten bei Wurmbrand dokumentiert:
 Geschichte
 Wurmbrand wurde im Jahr 1341 erstmals urkundlich erwähnt. Bis zur Gemeindefusion von Aigen im Mühlkreis und Schlägl am 1. Mai 2015 gehörte die Ortschaft zur Gemeinde Schlägl.
 Kultur und Sehenswürdigkeiten
 Das Bernhardtgut mit der Adresse Wurmbrand Nr. 4 wurde 1647 erstmals urkundlich erwähnt. Es handelt sich um einen Vierseithof, der in seiner jetzigen Form aus der Mitte oder der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts stammt. Durch Wurmbrand führen die Fernwanderwege E6 und E10 sowie der Jakobsweg Oberes Mühlviertel und der Nordwaldkammweg.
 Weblinks
 Einzelnachweise
 Geographie (Aigen-Schlägl)
 Ort im Bezirk Rohrbach
 Ersterwähnung 1341


text:
 2.2.2015
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 34/54
 Acțiune introdusă la 8 decembrie 2014 – ZZ/Comisia
 (Cauza F-137/14)
 (2015/C 034/67)
 Limba de procedură: germana
 Părțile
 Reclamant: ZZ reprezentant: H. Tettenborn, Rechtsanwalt)
 Pârâtă: Comisia Europeană
 Obiectul și descrierea litigiului
 Anularea Deciziei Serviciului european pentru acţiune externă din 29.1.2014, de încetare a raportului de muncă pe durată nedeterminată a reclamantului şi cerere de despăgubiri pentru daunele morale şi materiale suferite
 Concluziile reclamantului
 —
 Anularea deciziei SEAE, comunicată reclamantului prin scrisoarea din 29.01.2014, potrivit căreia raportul de muncă al reclamantului a încetat, după un aviz de 7 luni, la data de 31.8.2014 la miezul nopţii;
 —
 obligarea SEAE la plata către reclamant a unei despăgubiri într-un cuantum adecvat, lăsat la aprecierea Tribunalului, pentru repararea prejudiciului moral şi material suferit ca urmare a deciziei SAE menţionată la prima liniuţă;
 —
 obligarea SEAE la plata unei despăgubiri reprezentând prejudiciul material suferit de reclamant, incluzând în special toate arieratele salariale şi cheltuielile suportate de reclamant din cauza comportamentului nelegal al SEAE (deducând alocaţiile de şomaj încasate şi, respectiv, veniturile realizate din muncă);
 În subsidiar, în cazul în care, din anumite motive de fapt sau de drept, reclamantul nu este reîncadrat în muncă şi/sau angajat în continuare în condiţiile anterioare, obligarea SEAE la plata către reclamant a unor despăgubiri pentru daunele materiale suferite ca urmare a încetării nelegale a raportului de muncă în cuantum reprezentând diferenţa dintre venitul salarial actual şi venitul pe care l-ar fi obţinut dacă raportul de muncă ar fi continuat, ţinând cont de pensia şi de alte prestaţii la care ar avea dreptul şi
 —
 obligarea Comisia la plata cheltuielilor de judecată.


type: other

text:
Naczelny Sąd Administracyjny w składzie: Przewodniczący Sędzia NSA Sylwester Marciniak (sprawozdawca), Sędzia NSA Aleksandra Wrzesińska-Nowacka, Sędzia del. NSA Krzysztof Wujek, Protokolant Marek Wojtasiewicz, po rozpoznaniu w dniu 8 maja 2019 r. na rozprawie w Izbie Finansowej skargi kasacyjnej S. F. od wyroku Wojewódzkiego Sądu Administracyjnego w Kielcach z dnia 12 kwietnia 2017 r. sygn. akt I SA/Ke 112/17 w sprawie ze skargi S. F. na decyzję Dyrektora Izby Skarbowej w K. z dnia 15 grudnia 2016 r. nr [...] w przedmiocie podatku od towarów i usług za marzec 2011 r. 1) oddala skargę kasacyjną, 2) zasądza od S. F. na rzecz Dyrektora Izby Administracji Skarbowej w K. kwotę 1.200 (słownie: jeden tysiąc dwieście) złotych tytułem zwrotu kosztów postępowania kasacyjnego.
 1. Wyrok sądu pierwszej instancji (k. 34 i 39-47v akt)
 1.1. Zaskarżonym wyrokiem z dnia 12 kwietnia 2017 r., sygn. akt I SA/Ke 112/17, Wojewódzki Sąd Administracyjny w Kielcach (dalej: sąd pierwszej instancji) oddalił skargę S. F. (dalej: skarżąca) na decyzję Dyrektora Izby Skarbowej w K. (dalej: organ odwoławczy) z dnia 15 grudnia 2016 r. w przedmiocie podatku od towarów i usług za marzec 2011 r.
 1.2. Z uzasadnienia powyższego wyroku wynika, że w ocenie organów skarżąca i jej mąż byli podatnikami VAT z tytułu dokonywanych sprzedaży działek stanowiących grunt pod zabudowę jednorodzinną budynkiem mieszkalnym. Zdaniem organów dokonane ustalenia pozwoliły na wniosek, że w celu dokonania tych sprzedaży małżonkowie podejmowali aktywne działania w zakresie obrotu nieruchomościami, angażując środki podobne do wykorzystywanych przez producentów, handlowców i usługodawców w rozumieniu art. 9 ust. 1 akapit 2 Dyrektywy Rady 2006/112/WE z dnia 28 listopada 2006 r. w sprawie wspólnego systemu podatku od wartości dodanej (Dz.U.UE L nr 347 poz. 1 ze zm., dalej: Dyrektywa 112).
 W ocenie organów wniosek taki uzasadniało podjęcie przez małżonków w latach 2005-2011 szeregu czynności administracyjno-sądowych i marketingowych, które miały na celu wyodrębnienie działek budowlanych i ich sprzedaż przyszłym inwestorom. Małżonkowie nie tylko dokonywali podziału działek, ale zmienili przeznaczenie gruntów oraz występowali do organów samorządowych i innych podmiotów jako przyszli inwestorzy budowy osiedli domów jednorodzinnych, uzyskali niezbędne pozwolenia i decyzje oraz sporządzili mapy geodezyjne przyszłych osiedli, wyodrębnili drogi wewnętrzne i zadbali, by przyszli nabywcy mieli dostęp do mediów oraz dróg ogólnodostępnych, podjęli szerokie działania marketingowe (ogłoszenia prasowe).
 Małżonkowie zaangażowali znaczne środki finansowe (koszty założenia ksiąg wieczystych, sporządzenia map geodezyjnych, ogłoszeń prasowych, podziału działek, wyodrębnienia dróg wewnętrznych itp.), a transakcje sprzedaży dokonywane były stosownie do aktualnego zapotrzebowania i poprzedzone były badaniem rynku w tym zakresie. Wskazane czynności były powtarzane w okresie kilku lat, będąc źródłem dochodu.
 Na przestrzeni 5 lat dokonano wielokrotnego podziału nieruchomości, a w okresie niecałego 1,5 roku małżonkowie otrzymali warunki zabudowy dla 14 budynków mieszkalnych. Zdaniem organów czynności te wykraczają poza zakres zwykłego zarządu majątkiem prywatnym i pozwalają na ich zakwalifikowanie do działalności gospodarczej w rozumieniu przepisów o VAT. Bez znaczenia dla tej konstatacji było w ocenie organów to, że nieruchomości zostały przez małżonków nabyte wcześniej w celach innych niż gospodarcze i stanowiły ich majątek prywatny, gdyż w przypadku działalności gospodarczej w zakresie handlu nieruchomościami zamiar częstotliwego wykonywania czynności sprzedaży nie musi być ujawniony w momencie ich nabycia.
 1.3. Sąd pierwszej instancji uznał, że skarga nie zasługuje na uwzględnienie, gdyż zaskarżona decyzja nie narusza prawa. Sąd zaznaczył przy tym, że stan faktyczny ustalony przez organy znajduje potwierdzenie w zebranym materiale dowodowym, stąd ustalenia te jako niewadliwe zasługują na podzielenie.
 1.4. Odwołując się do definicji podatnika VAT z art. 15 ustawy z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług (Dz.U. z 2011 r., nr 177, poz. 1054 ze zm., dalej: u.p.t.u.) i art. 9 Dyrektywy 112 oraz orzecznictwa Trybunału Sprawiedliwości (połączone sprawy C-180/10 i C-181/10) i Naczelnego Sądu Administracyjnego (np. wyrok w sprawie I FPS 3/07) sąd pierwszej instancji wskazał, że dla ustalenia, czy małżonkowie dokonując sprzedaży nieruchomości działali w charakterze podatników prowadzących działalność gospodarczą, czy też wykonywali jedynie zarząd majątkiem prywatnym, konieczne było stwierdzenie, czy ich działalność przybierała formę zawodową (profesjonalną), charakteryzującą się powtarzalnością czynności z zaangażowaniem środków podobnych do wykorzystywanych przez producentów, handlowców i usługodawców. Sąd podkreślił, że istotny w tym względzie jest stopień aktywności sprzedawcy w zakresie obrotu nieruchomościami, przy czym ocena taka musi się każdorazowo odnosić do okoliczności faktycznych sprawy.
 Biorąc pod uwagę kryteria rozróżnienia działalności gospodarczej od zarządu majątkiem prywatnym sąd pierwszej instancji podzielił stanowisko organów, że dokonane przez małżonków w 2011 r. transakcje sprzedaży, poprzedzone dwoma analogicznymi transakcjami w 2009 r. oraz siedmioma w 2010 r., nosiły znamiona profesjonalnego obrotu nieruchomościami, który stosownie do art. 15 ust. 1 i 2 oraz art. 5 ust. 1 pkt 1 u.p.t.u. podlegał opodatkowaniu VAT.
 Zdaniem sądu uzyskanie w krótkim czasie (maj 2008 r. - październik 2009 r.) dla zbywanych działek decyzji o warunkach zabudowy, wydzielenie dróg, uzyskanie zapewnienia dostawy energii elektrycznej są działaniem świadczącym o aktywności małżonków w zakresie obrotu nieruchomościami. Ponoszenie kosztów usług biura geodezyjno-projektowego, ogłoszeń, założenia ksiąg wieczystych wskazuje, że małżonkowie, działając w warunkach ryzyka gospodarczego, angażowali znaczne środki finansowe, podobne do wykorzystywanych przez handlowców, a nie osoby wykonujące tylko prawo własności.
 Chronologia podejmowanych działań - zainicjowanie zmiany przeznaczenia gruntów z gruntów wykorzystywanych na sadownictwo na działki budowlane i uzyskanie warunków zabudowy dla przedsięwzięć polegających na budowie czterech budynków mieszkalnych (decyzja z dnia 7 maja 2008 r.), następnie uzyskanie warunków zabudowy dla dziesięciu budynków (decyzja z dnia 28 października 2009 r.), dokonywanie podziałów i wydzielanie działek budowlanych, wraz z drogami dojazdowymi i wjazdami do wydzielanych działek, uzyskanie oświadczenia o zapewnieniu dostaw energii elektrycznej do projektowanych budynków mieszkalnych, ogłoszenia, sprzedaż - świadczy o kompleksowym, zamierzonym działaniu, nastawionym na poprawienie atrakcyjności działek, a w konsekwencji uzyskanie przy ich sprzedaży jak najwyższej ceny, czyli ich nakierowanie na osiągnięcie największego zysku. Podjęte działania, w zestawieniu z aktywną, sukcesywną sprzedażą działek (11 transakcji od dnia 4 marca 2009 r. do dnia 25 października 2011 r.) świadczą o ciągłości czynności w zakresie obrotu nieruchomościami i uzasadniają tezę organu, że wykraczają one poza zakres zarządu majątkiem prywatnym. Skala aktywności, oceniana w jej całokształcie, przez pryzmat poszczególnych elementów na nią się składających, jest porównywalna do działań podmiotów zajmujących się profesjonalnie obrotem nieruchomościami, nie zaś osoby jedynie wykonującej prawo własności. Sąd podkreślił, że zmiana przeznaczenia gruntu (zainicjowanie postępowania w przedmiocie uzyskania warunków zabudowy z poniesieniem w tym celu kosztów) nastąpiła z inicjatywy małżonków, a okoliczność ta w świetle orzecznictwa - w połączeniu z innymi działaniami charakterystycznymi dla profesjonalnego obrotu - może świadczyć o spełnieniu warunków z art. 15 ust. 1 i 2 u.p.t.u. Sąd zaznaczył też, że zgodnie z orzecznictwem Naczelnego Sądu Administracyjnego i Trybunału Sprawiedliwości podmiot wykonujący działalność gospodarczą opodatkowaną VAT może do tej działalności wykorzystywać majątek prywatny, wcześniej nabyty w celach innych niż gospodarcze.
 Odnosząc się do zarzutu, że emisji ogłoszeń w nieprofesjonalnym tygodniku nie można uznać za działania marketingowe, sąd zwrócił uwagę, że forma ogłoszenia nie ma decydującego znaczenia, a istotne jest to, że ogłoszenia były zamieszczane w sposób będący powszechnie stosowaną formą reklamy adresowaną do określonego odbiorcy. Sąd podkreślił, że ogłoszenie zamieszczane było kilkadziesiąt razy w ciągu trzech lat, co można uznać za "środek podobny" do tych wykorzystywanych przez producentów, handlowców czy usługodawców (w rozumieniu wyroku Trybunału Sprawiedliwości w sprawach C-180/10 i C-181/10).
 Posłużenie się zwrotem "środki podobne", a nie identyczne, oznacza, że brak identyczności ogłoszeń małżonków z tymi emitowanymi przez profesjonalną agencję obrotu nieruchomościami, nie może w sposób decydujący wpływać na ocenę, czy sprzedaż działek mieści się w zakresie działalności gospodarczej. Dla ustalenia faktu podejmowania działań marketingowych nie ma też znaczenia ich skuteczność, w tym brak związku między zamieszczonymi ogłoszeniami a zawartymi transakcjami. W przypadku prowadzenia profesjonalnej działalności w zakresie obrotu nieruchomościami nie ma istotnego znaczenia tryb, w jakim potencjalny nabywca dowiaduje się o ofercie, istotne jest to, że system ogłoszeń jest typowym sposobem dla przekazania potencjalnym klientom informacji.
 Za nieskuteczny uznany został zarzut dotyczący wieku męża skarżącej i jego stanu zdrowia. Sąd wskazał, że podatnicy prowadzą działalność w różnym stanie zdrowia oraz wieku, często po osiągnięciu wieku emerytalnego. Bez znaczenia jest też to, że skarżąca był jedynie biernym uczestnikiem dostaw realizowanych przez jej męża, nie wyłącza jej to bowiem z grona podatników VAT, zwłaszcza że była ona stroną transakcji sprzedaży działki, która była objętą wspólnością ustawową. Zasadnie przy tym organ wydał odrębne decyzje dla każdego z małżonków, określając zobowiązania podatkowe w równych kwotach z tytułu sprzedaży działek objętych wspólnością ustawową.
 1.5. Sąd stwierdził, że materiał dowodowy w sprawie został zgromadzony i oceniony z zachowaniem reguł określonych w art. 120, art. 122, art. 187 § 1 i art. 191 ustawy z dnia 29 sierpnia 1997 r. Ordynacja podatkowa (Dz.U. z 2015 r. poz. 613, ze zm., dalej: o.p.), a uzasadnienie decyzji odpowiada wymogom z art. 210 § 1 pkt 4 i 6 o.p.
 1.6. Zaznaczając, że zarzut naruszenia art. 199a § 1 o.p. nie został uzasadniony, sąd zwrócił uwagę, że organ nie podważał treści umów zawartych przez małżonków z nabywcami nieruchomości, a jedynie ocenił, że działalność małżonków związana ze sprzedażą działek przybrała formę zawodową (profesjonalną).
 2. Skarga kasacyjna (k. 52-62)
 2.1. W skardze kasacyjnej skarżąca zaskarżyła wyrok sądu pierwszej instancji w całości, wnosząc o jego uchylenie w całości, a także o zasądzenie zwrotu kosztów postępowania kasacyjnego, w tym kosztów zastępstwa procesowego, zgodnie z właściwymi przepisami.
 2.2. Zaskarżonemu wyrokowi zarzucono naruszenie:
 1) prawa materialnego, tj. nieprawidłowe zastosowanie art. 15 ust. 1 i 2 w zw. z art. 5 ust 1, art. 7 ust. 1, art. 29 ust. 1, art. 41 ust. 1, art. 99 i art. 113 u.p.t.u. (w brzmieniu obowiązującym w 2011 r.), co miało miejsce w związku z naruszeniem przepisów dotyczących postępowania podatkowego, tj. art. 120, art. 122, art. 187 § 1, art. 191, art. 210 § 1 pkt 6 o.p.,
 2) przepisów postępowania, które mogło mieć istotny wpływ na wynik sprawy przez nieuwzględnienie skargi mimo wystąpienia przesłanek z art. 145 § 1 pkt 1 tir. a i c ustawy z dnia 30 sierpnia 2002 r. Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (Dz.U. z 2018 r., poz. 1302 ze zm., dalej: p.p.s.a.).
 3.1 Organ odwoławczy nie skorzystał z możliwości złożenia odpowiedzi na skargę kasacyjną, a reprezentujący go na rozprawie kasacyjnej pełnomocnik wniósł o oddalenie skargi kasacyjnej i zasądzenie zwrotu kosztów postępowania według norm przepisanych.
 4. Skarga kasacyjna skarżącej nie zasługuje na uwzględnienie.
 5. Przed zbadaniem zasadności poszczególnych podstaw kasacyjnych rozpatrywanego środka odwoławczego należy przypomnieć, że Naczelny Sąd Administracyjny rozpoznaje skargę kasacyjną w jej granicach (z niezachodzącym w przedmiotowej sprawie wyjątkiem zaistnienia przesłanek nieważności postępowania), nie mając uprawnień do uzupełniania bądź precyzowania zarzutów podnoszonych przez stronę, czy formułowanej na ich poparcie argumentacji. Zarówno z art. 183 § 1, jak i z art. 174 i art. 176 p.p.s.a. w...


text:
Il-Belt ta' Lussemburgu (bil-Lussemburgiż: Stad Lëtzebuerg, bil-Franċiż: Ville de Luxembourg, bil-Ġermaniż: Stadt Luxemburg) hija komun bl-istatus ta' belt, u l-belt kapitali tal-Gran Dukat tal- Lussemburgu. Tinsab fil-konfluwenza tax-xmajjar Alzette u Pétrusse fin-Nofsinhar tal-Lussemburgu. Il-belt fiha l-Kastell tal-Lussemburgu, stabbilit mill-Franki fil-bidu fil-Medjuevu, li madwaru żviluppat il-belt.
 Il-Belt ta' Lussemburgu tinsab fil-qalba tal-Punent tal-Ewropa, 213 km (132 mi) 'il bogħod minn Brussell, 372 km (231 mi) 'il bogħod minn Pariġi u 209 km (130 mi) 'il bogħod minn Cologne.
 F'Jannar 2013, il-komun tal-Belt ta' Lussemburgu kellu popolazzjoni ta' 103,641 ruħ li kienet aktar minn tliet darbiet il-popolazzjoni tat-tieni komun l-aktar popolat tal-pajjiż (Esch-sur-Alzette). Il-popolazzjoni metropolitana tal-belt, inkluż il-komuni ta' madwar Hesperange, Sandweiler, Strassen, u Walferdange, kienet ogħla minn 160,000 ruħ.
 Referenzi
 Ħoloq esterni
 vdl.lu
 Informazzjoni fuq il-Belt tal-Lussemburgu
 Bliet fil-Lussemburgu
 Bliet kapitali fl-Ewropa


text:
 6.8.2005
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 193/32
 Tožba Joséja Maríe Pereza Santanderja proti Svetu Evropske unije, vložena dne 18. maja 2005
 (Zadeva T-201/05)
 (2005/C 193/55)
 Jezik postopka: francoščina
 José María Perez Santander, stanujoč v Ixellesu (Belgija), ki ga zastopata Georges Vandersanden in Laure Levi, avocats, je dne 18. maja 2005 vložil tožbo proti Svetu Evropske unije na Sodišču prve stopnje Evropskih skupnosti.
 Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
 —
 razglasi za nično razvrstitev v naziv tožeče stranke naveden v njeni odločbi o zaposlitvi, kolikor ta razvrstitev temelji na podlagi člena 12(3) Priloge XIII novih Kadrovskih predpisov;
 —
 posledično obnovi kariero tožeče stranke (vključno z valorizacijo njenih izkušenj v tako korigiranem nazivu, njenih pravic do napredovanja in njenih pravic do pokojnine) od naziva, v katerega bi morala biti imenovana na osnovi obvestila o natečaju, po katerem je bila uvrščena na čakalni seznam za zaposlitev, bodisi v naziv, naveden v tem obvestilu o natečaju, bodisi enakovreden njegovi ustreznici po razvrstitvi iz novih Kadrovskih predpisov (in ustrezen plačilni razred, v skladu s pravili, ki so veljala pred 1. majem 2004) od odločbe o njenem imenovanju;
 —
 odobri tožeči stranki zamudne obresti na osnovi obrestne mere, ki jo določi Evropska centralna banka za glavne posle refinanciranja in velja v zadevnem obdobju, povečana za dve točki, od celote zneskov, ki ustrezajo razliki med plačilom, ki ustreza njihovi razvrstitvi po odločbi o zaposlitvi, in razvrstitvijo, do katere bi moral imeti pravico do dneva odločbe o njegovi pravilni razvrstitvi v naziv;
 —
 toženi stranki naloži plačilo stroškov v celoti.
 Tožbeni razlogi in bistvene trditve
 Tožbeni razlogi in bistvene trditve so enaki tistim, ki so navedeni v okviru zadeve T-58/05, Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji (1).
 (1) UL C 93, 16.4.2005, str. 38.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21992A0404(21)
 ACUERDO en forma de canje de notas por el que se modifica el Acuerdo entre la Comunidad Económica Europea y la República Popular de Bangladesh sobre el comercio de productos textiles
 Diario Oficial n° L 090 de 04/04/1992 p. 0173
 ACUERDO en forma de canje de notas por el que se modifica el Acuerdo entre la Comunidad Económica Europea y la República Popular de Bangladesh sobre el comercio de productos textilesNota n° 1 Muy señor mío, 1. Tengo el honor de referirme a las consultas celebradas el 12 de diciembre de 1991 entre nuestras respectivas delegaciones con objeto de modificar el Acuerdo sobre el comercio de productos textiles entre la Comunidad Económica Europea y la República Popular de Bangladesh, rubricado el 16 de julio de 1986 y aplicado desde el 1 de enero de 1987. 2. Como resultado de estas consultas, ambas Partes acordaron modificar el apartado 1 del artículo 18 y el Protocolo E del Acuerdo anterior de tal forma que se prorrogue el período de aplicación de todas las disposiciones del Acuerdo por un año más, es decir, hasta el 31 de diciembre de 1992. 3. Asimismo, las Partes acordaron que, por lo que se refiere al apartado 3 del artículo 14 del Acuerdo, el porcentaje de transferencias interregionales para el año 1992 se fije en un 40 %. Queda entendido que si, como consecuencia de la aplicación del porcentaje antes mencionado, se produjeran en ciertas regiones de la Comunidad serias dificultades debidas a cambios significativos de la estructura del comercio, ambas Partes celebrarán consultas sin demora, con objeto de examinar la situación. 4. Ambas Partes acordaron que esta prórroga del Acuerdo entrará en vigor el 1 de enero de 1992 y seguirá vigente hasta el 31 de diciembre de 1992. Las Partes acordaron que este Acuerdo se aplicará provisionalmente a partir del 1 de enero de 1992. 5. Le estaría muy agradecido si me confirmase la aceptación por parte de su Gobierno de lo anteriormente expuesto. 6. Le ruego acepte el testimonio de mi mayor consideración. Por el Consejo de lasComunidades EuropeasNota n° 2 Muy señor mío, Tengo el honor de acusar recibo de su nota de 12 de diciembre de 1991, cuyo contenido es el siguiente: «1. Tengo el honor de referirme a las consultas celebradas el 12 de diciembre de 1991 entre nuestras respectivas delegaciones con objeto de modificar el Acuerdo sobre el comercio de productos textiles entre la Comunidad Económica Europea y la República Popular de Bangladesh, rubricado el 16 de julio de 1986 y aplicado desde el 1 de enero de 1987. 2. Como resultado de estas consultas, ambas Partes acordaron modificar el apartado 1 del artículo 18 y el Protocolo E del Acuerdo anterior de tal forma que se prorrogue el período de aplicación de todas las disposiciones del Acuerdo por un año más, es decir, hasta el 31 de diciembre de 1992. 3. Asimismo, las Partes acordaron que, por lo que se refiere al apartado 3 del artículo 14 del Acuerdo, el porcentaje de transferencias interregionales para el año 1992 se fije en un 40 %. Queda entendido que si, como consecuencia de la aplicación del porcentaje antes mencionado, se produjeran en ciertas regiones de la Comunidad serias dificultades debidas a cambios significativos de la estructura del comercio, ambas Partes celebrarán consultas sin demora, con objeto de examinar la situación. 4. Ambas Partes acordaron que esta prórroga del Acuerdo entrará en vigor el 1 de enero de 1992 y seguirá vigente hasta el 31 de diciembre de 1992. Las Partes acordaron que este Acuerdo se aplicará provisionalmente a partir del 1 de enero de 1992. 5. Le estaría muy agradecido si me confirmase la aceptación por parte de su Gobierno de lo anteriormente expuesto.». Tengo el honor de confirmarle que mi Gobierno está de acuerdo con el contenido de su nota. Le ruego acepte el testimonio de mi mayor consideración. Por el Gobierno de laRepública Popular de BangladeshCanje de notas La Dirección General de Relaciones Exteriores de la Comisión de las Comunidades Europeas saluda atentamente a la Misión de la República Popular de Bangladesh ante las Comunidades Europeas y tiene el honor de referirse al Acuerdo sobre el comercio de productos textiles negociado entre Bangladesh y la Comunidad, rubricado el 16 de julio de 1986 y aplicado desde el 1 de enero de 1987, prorrogado por el canje de notas rubricado el 12 de diciembre de 1991. La Dirección General desea confirmar a la Misión de la República Popular de Bangladesh que, en espera de que concluyan los procedimientos necesarios para la celebración y la entrada en vigor del Acuerdo prorrogado, la Comunidad está dispuesta a permitir que las disposiciones del Acuerdo se apliquen de facto a partir del 1 de enero de 1992. Dando por sentado, en cualquier caso, que ambas Partes podrán dar por concluida esta aplicación de facto del Acuerdo prorrogado, siempre que lo notifiquen con 90 días de antelación. La Dirección General de Relaciones Exteriores agradecería que la Misión de la República Popular de Bangladesh confirmase su acuerdo con lo anteriormente expuesto. La Dirección General de Relaciones Exteriores aprovecha esta oportunidad para renovar a la Misión de la República Popular de Bangladesh ante las Comunidades Europeas el testimonio de su mayor consideración. Canje de notas La Misión de la República Popular de Bangladesh ante las Comunidades Europeas saluda atentamente a la Dirección General de Relaciones Exteriores de la Comisión de las Comunidades Europeas y tiene el honor de referirse al Acuerdo sobre el comercio de productos textiles negociado entre la República Popular de Bangladesh y la Comunidad, rubricado el 16 de julio de 1986 y aplicado desde el 1 de enero de 1987, prorrogado por el canje de notas rubricado el 12 de diciembre de 1991. La Misión desea comunicar a la Dirección General que, en espera de que concluyan los procedimientos necesarios para la celebración y la entrada en vigor del Acuerdo prorrogado, el Gobierno de la República Popular de Bangladesh está dispuesto a permitir que las disposiciones del Acuerdo prorrogado se apliquen de facto a partir del 1 de enero de 1992, en caso de que la Comunidad esté dispuesta a hacer lo mismo. Dando por sentado, en cualquier caso, que ambas Partes podrán dar por concluida esta aplicación de facto del Acuerdo prorrogado, siempre que se notifique con 90 días de antelación. La Misión de la República Popular de Bangladesh ante las Comunidades Europeas aprovecha esta oportunidad para renovar a la Dirección General de Relaciones Exteriores el testimonio de su mayor consideración.


text:
 19.4.2022
 GA
 Iris Oifigiúil an Aontais Eorpaigh
 C 165/24
 Achomharc arna thabhairt an 3 Feabhra 2022 ag Grupa Azoty S.A., Azomureș SA, Lipasmata Kavalas LTD Ypokatastima Allodapis i gcoinne ordú na Cúirte Ginearálta (Cúigiú Dlísheomra) a fógraíodh an 29 Samhain 2021 i gCás T-726/20, Grupa Azoty agus páirtithe eile v an Coimisiún
 (Cás C-73/22 P)
 (2022/C 165/39)
 Teanga an cháis: an Béarla
 Páirtithe
 Achomharcóírí: Grupa Azoty S.A., Azomureș SA, Lipasmata Kavalas LTD Ypokatastima Allodapis (ionadaithe: D. Haverbeke, L. Ruessmann agus P. Sellar, avocats)
 Páirtí eile sna himeachtaí: An Coimisiún Eorpach
 An t-ordú atá á lorg
 Iarrann na hachomharcóirí ar an gCúirt Bhreithiúnais:
 —
 an t-ordú atá faoi achomharc a chur ar ceal; agus
 —
 a dhearbhú go bhfuil iarratas na n-achomharcóirí faoi Airteagal 263 CFAE go gcuirfear ar neamhní, go páirteach, an Teachtaireacht ón gCoimisiún an 25 Meán Fómhair 2020 dar teideal “Treoirlínte i ndáil le bearta áirithe Státchabhrach i gcomhthéacs an chórais maidir le trádáil ar lamháltais i gcomhair astaíochtaí gás ceaptha teasa tar éis 2021” (1) inghlactha; nó
 —
 mar mhalairt air sin, an t-ordú atá faoi achomharc a chur ar ceal ar an bhforas gur cheart don Chúirt Ghinearálta a breith maidir le hinghlacthacht a fhorchoimeád go dtí go ndéanfar tuillteanas shubstaint an iarratais a bhreithniú; agus
 —
 an cás a tharchur ar ais chuig an gCúirt Ghinearálta chun tuillteanas an cháis a bhreithniú; agus
 —
 costais na n-imeachtaí seo a dhámhachtain do na hachomharcóirí; agus
 —
 an cheist maidir le costais na n-imeachtaí os comhair na Cúirte Ginearálta a fhorchoimeád go dtí go bhfuil a breithniú iomlán déanta aici ar an iarratas.
 Saincheisteanna dlí agus príomhargóintí
 Mar thaca leis an achomharc, maíonn na hachomharcóirí dhá shaincheist dlí.
 An chéad saincheist dlí: ráiteas neamhleor ar na cúiseanna.
 —
 Níor fheidhmigh an Chúirt Ghinearálta a dualgas maidir le cúiseanna a lua mar is leor. Ar an gcéad dul síos, i míreanna 34 go 48 agus 49 go 51 den ordú atá faoi achomharc, mhainnigh an Chúirt Ghinearálta aghaidh a thabhairt ar na hargóintí a chuir na hachomharcóirí faoina bráid agus fíorais an cháis os a comhair a fhionnadh. Ar an dara dul síos, mhainnigh sí a mhíniú cén fáth nach féidir ach cinntí ón gCoimisiún arna nglacadh faoi chuid shonrach de reachtaíocht thánaisteach, agus na cinntí sin amháin, a bheith de chúram díreach ag na hachomharcóirí. Baineann sé sin le mír 38 den ordú atá faoi achomharc.
 An dara saincheist dlí: rinne an Chúirt Ghinearálta earráid dlí agus í ag maíomh nach de chúram díreach ag na hachomharcóirí é.
 —
 I míreanna 26 go 30 den ordú atá faoi achomharc, tagraíonn an Chúirt Ghinearálta do chásdlí socair chun an teist i ndáil le cúram díreach a athlua. Mar chuid den teist sin i ndáil le cúram díreach, ní mór don Chúirt Ghinearálta measúnú a dhéanamh ar inneachar, cineál, cuspóir agus substaint an ghnímh atá faoi chonspóid, chomh maith leis an gcomhthéacs dlí agus na fíorais a bhaineann leis. Toisc gur mhainnigh sí é sin a dhéanamh, rinne an Chúirt Ghinearálta earráid dlí agus measúnú á dhéanamh aici ar an gceanglas maidir le “cúram díreach” faoi Airteagal 263 CFAE. Baineann sé sin le míreanna 34 go 48 den ordú atá faoi achomharc. Is é atá déanta ag an gCúirt Ghinearálta ná na hachomharcóirí a fhágáil gan leigheas dlí. Toisc gur mhainnigh sí an teist i ndáil le cúram díreach a leanúint agus a chur i bhfeidhm i gceart, rinne an Chúirt Ghinearálta earráid dlí.
 Mar mhalairt air sin, ba cheart don Chúirt Ghinearálta a breith maidir le hinghlacthacht a fhorchoimeád go dtí go raibh breith déanta ar thuillteanas an iarratais.
 —
 I míreanna 7 agus 8 d’Airteagal 130(3) de Rialacha Nós Imeachta na Cúirte Ginearálta, éilítear ar an gCúirt Ghinearálta a breith ar shaincheist dlí maidir le do-ghlacthacht a fhorchoimeád don bhreithiúnas críochnaitheach in imthosca cuí, agus teorainneacha ama nua do na céimeanna eile sna himeachtaí a fhorordú. I gcomhréir le cásdlí socair, bíonn na himthosca cuí sin ann i gcás ina bhfuil gá é a fhorchoimeád ar mhaithe leis an gceartas a riar mar is cuí.
 —
 Bhí sé de cheangal ar an gCúirt Ghinearálta cineál, inneachar agus comhthéacs an ghnímh atá faoi chonspóid a mheas chun a chinneadh an raibh sé de chúram díreach ag na hachomharcóirí. Chuige sin, is gá féachaint ar shubstaint an ghnímh agus féachaint an bhforchuirtear oibleagáidí neamhspleácha dlí ar Bhallstáit leis. Tá an measúnú sin ag teacht leis an gcéad saincheist dlí maidir le tuillteanas an cháis a bhaineann le heaspa inniúlachta an Choimisiúin chun Iarscríbhinn I a ghabhann leis an ngníomh atá faoi chonspóid a ghlacadh. Toisc nár bhforchoimeád sí a breith ar shaincheist dlí an Choimisiúin maidir le do-ghlacthacht go dtí gur éist sí na hargóintí ar thuillteanas an cháis, sháraigh an Chúirt Ghinearálta na forálacha i míreanna 7 agus 8 d’Airteagal 130 dá Rialacha Nós Imeachta.
 (1) IO 2020 C 317, lch. 5.