text:
 Avis juridique important
 |
 21997D0710(08)
 Decisão do Comité Misto do EEE no 9/97 de 14 de Março de 1997 que altera o anexo XIII (Transportes) do Acordo EEE
 Jornal Oficial no L 182 de 10/07/1997 p. 0039 - 0039
 DECISÃO DO COMITÉ MISTO DO EEE No 9/97 de 14 de Março de 1997 que altera o anexo XIII (Transportes) do Acordo EEEO COMITÉ MISTO DO EEE,Tendo em conta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, alterado pelo protocolo que adapta o Acordo sobre o Espaço Económico Europeu, a seguir designado «o acordo», e, nomeadamente, o seu artigo 98o,Considerando que o anexo XIII do acordo foi alterado pela Decisão no 80/96 do Comité Misto do EEE (1);Considerando que a Directiva 96/87/CE da Comissão, de 13 de Dezembro de 1996, que adapta ao progresso técnico a Directiva 96/49/CE do Conselho, relativa à aproximação das legislações dos Estados-membros respeitantes ao transporte ferroviário de mercadorias perigosas (2), deve ser incorporada no acordo,DECIDE:Artigo 1o Ao anexo XIII do acordo, a seguir ao ponto 42.B (Directiva 96/49/CE do Conselho), é aditado o seguinte novo ponto:«, com as alterações que lhe foram introduzidas por:- 396 L 0087: Directiva 96/87/CE da Comissão, de 13 de Dezembro de 1996 (JO no L 335 de 24. 12. 1996, p. 45).».Artigo 2o Fazem fé os textos da Directiva 96/87/CE nas línguas islandesa e norueguesa, que se encontram em anexo às respectivas versões linguísticas da presente decisão.Artigo 3o A presente decisão entra em vigor em 1 de Abril de 1997, desde que tenham sido efectuadas ao Comité Misto do EEE todas as notificações previstas no no 1 do artigo 103o do acordo.Artigo 4o A presente decisão será publicada na Secção EEE e no Suplemento EEE do Jornal Oficial das Comunidades Europeias.Feito em Bruxelas, em 14 de Março de 1997.Pelo Comité Misto do EEEO PresidenteC. DAY(1) JO no L 100 de 17. 4. 1997, p. 69.(2) JO no L 335 de 24. 12. 1996, p. 45.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION
 Bryssel den 28.11.1996
 KOM(96) 618 slutlig
 96/0289 (ACC)
 Förslag till
 RÅDETS FÖRORDNING (EG^
 om fastställande av vissa åtgärder rörande import av bearbetade jordbruksprodukter
 från Schweiz för att ta hänsyn till resultaten av förhandlingarna i Uruguayrundan
 inom jordbrukssektorn
 (framlagt av Kommissionen)
 ---pagebreak--- ---pagebreak--- Motivering
 1. Rådets beslut av den 22 december 1994 om slutandet av de avtal som uppnåddes
 under de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986-1994) tillämpas från
 och med den 1 juli 1995 på vissa jordbruksprodukter. I avtalen föreskrivs att ett
 särskilt belopp skall gälla för bearbetade jordbruksprodukter vilket ersätter de
 nuvarande varierande pålagorna. ._
 2. Det frihandelsavtal som slutits med Schweiz omfattar ett särskilt protokoll om
 bearbetade jordbruksprodukter. I detta protokoll föreskrivs för närvarande endast
 varierande pålagor för importen av vissa bearbetade jordbruksprodukter. Dessa
 belopp har ersatts med särskilda belopp i samband med att de jordbruksavtal som
 slöts inom ramen för de multilaterala handelsförhandlingarna under Uruguayrundan
 trädde i kraft. För att undvika störningar i den traditionella handeln och för att ta
 hänsyn till de befintliga ömsesidiga åtagandena har vissa tekniska
 anpassningsåtgärder visat sig vara nödvändiga, varvid en reduktion av de särskilda
 beloppen tillämpades.
 3. Alla ändringar som krävs för att genomföra resultaten av förhandlingarna i samband
 med Uruguayrundan förhandlas med Schweiz och kommer att införas i det befintliga
 protokollet. Eftersom förhandlingarna inte kommer att vara avslutade före den 1
 januari 1997 är det dock nödvändigt att anta autonoma åtgärder, för att ta hänsyn till
 de befintliga ömsesidiga åtagandena så längeförhandlingarnapågår.
 Därför föreslår kommissionen att rådet antarföljandeförordning.
 ---pagebreak--- FÖRSLAG TILL RÅDETS FÖRORDNING (EG) NR /
 av den
 om fastställande av vissa åtgärder rörande import av bearbetade jordbruksprodukter
 från Schweiz för att ta hänsyn till resultaten av förhandlingarna i Uruguayrundan
 inom jordbrukssektorn
 EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING
 med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel
 113 i detta,
 med beaktande av kommissionens förslag, och
 med beaktande av följande:
 Inom ramen för det säravtal som slutits mellan Europeiska gemenskapen och Schweiz har
 vissa ömsesidiga medgivanden gjorts för vissa bearbetade jordbruksprodukter.
 Genom rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om slutsatserna av resultatet av
 de multilaterala handelsförhandlingarna inom ramen för Uruguay rundan ( 1986-1994) * har
 vissa medgivanden rörande bearbetade jordbruksprodukter ändrats från och med den 1 juli
 1995.
 Därav följer att vissa aspekter av det avtal som slutits med Schweiz, och i synnerhet
 protokollet om bearbetade jordbruksprodukter som utgör bilaga till avtalet bör anpassas
 för att bibehålla de ömsesidiga åtagandena på den nuvarande nivån.
 I detta syfte pågår fortfarande förhandlingar med Schweiz om förändring av protokollet.
 Det är dock inte möjligt att slutföra dessa förhandlingar och genomföra de nödvändiga
 ändringarna före den 1 januari 1997.
 I detta läge är det lämpligt att Europeiska gemenskapen antar åtgärder för att bibehålla de
 ömsesidiga åtagandena på deras nuvarande nivå fram till dess att förhandlingarna slutförts.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 EGT nr L 336, 23.12.1994, s. 1.
 2>
 ---pagebreak--- Artikel 1
 1. Mellan den 1 januari 1997 och den 30 juni 1997 skall de grundbelopp som gäller vid
 beräkningen av jordbrukskomponenter och tilläggstullar som gäller vid import till
 gemenskapen av varor som härstammar från Schweiz vara de belopp som anges i
 bilagan till denna förordning.
 2. Om Schweiz inte längre tillämpar de ömsesidiga åtgärderna till förmån för
 Gemenskapen, kan kommissionen enligt proceduren som avses i artikel 16 av rådets
 förordning (EG) nr 3448/93^ suspendera tillämpningen av åtgärderna som avses i
 paragraf 1.
 Artikel 2
 Denna förordning träder i kraft samma dag som den offentliggörs i Europeiska
 gemenskapernas officiella tidning.
 Den skall tillämpas från och med den 1 januari 1997.
 Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater.
 Utfärdad i... den ....
 På rådets vägnar
 2
 EGT nr L318, 20.12.1993, s. 1.
 ---pagebreak--- ANEXO - B I L A G - A N H A N G - riAPAPTHMA - A N N E X - A N N E X E
 -ALLEGATO - BlJLAGE - ANEXO - LIITË - BlEAGA
 I Montantes båsicos, considerados par calcular los elementos agrfcolas reducidos y derechos adicionales,
 aplicables a las importaciônes en la Comunidad
 '
 Basisbelob taget i betragtning ved beregningen af de nedsatte landbrugs elementer og tillaegstoid
 anvendelig ved indforsel i Faellesskabet
 Grundbeträge, die bei der Berechnung der ermäfligten Agrarteilbeträge und Zusatzzölle, anwendbar bei ' ~
 der Einfuhr in die Gemeinschaft berucksichtigt worden sind
 BaoiKd noad nou e\fj(p8r]oav urtöipn yia TOV unoXoyiauö TCDV MeraBXrrruw oroixeîoûv Kat
 npöaeexcav öao|i(_v nou eq>ap|i6Çovrai ora aypoTiKd oroixeia Kara TT|V eioayfOYn CTCT]V
 K0lVÖTT|Ta
 Basic amounts taken into consideration in calculating the reduced agricultural components and additional
 duties, applicable on importation into the Community
 Montants de base, pris en considération lors du calcul des éléments agricoles réduits et droits additionnels
 applicables à l'importation dans la Communauté
 ecus/ECU/Ecu
 Importi de base, presi in considerazione per il calcolo degli elementi agricoli e dei dazi addizionali /
 applicabili all'importazione nella Comunità ecu/écus/ecua/
 100 kc
 Basisbedragen, in aanmerking genomen bij de berekening van de verlaagde agrarische elementen en
 aanvullende invoerrechten, geldend bij invoer in de Gemeenschap
 Montantes de base tomados em consideraçâo aquando do câlculo dos elementos agricolas reduzidos e dos
 direitos adicionais aplicâveis à importaçaô na Comunidade
 Yhteisöön tulevaan tuontiin sovellettavia alennettuja maatalousosia ja lisätulleja laskettaessa huomioon
 otettavat perusmäärät
 Grundpriser som beaktas vid beräkning av minskade jordbruksbeståndsdelar och tilläggstull som skall utgå
 på import till gemenskapen j
 Trigo blando / Blod hvede / Weichweizen / MOXOKÖ orrapi / Common wheat / Blé tendre / 9,771
 Granö tenero / Zaphte tarwe / Trigo mole / Tavallinen vehnä / Vete
 Trigo duro /Härd hvede / Hartweizen /iKArpo a u â p i / Durum wheat / Blé dur /Grano duro 15,168
 /Durum tarwe / Trigo duro /Durumvehnä / Durumvete
 Centeno/ Rug / Roggen /ItKoXn, /Rye /Seigle / Segala / Rogge / Centeio / Ruis /Råg ~ 12,734
 Cebada / Byg / Gerste / Kpt8âpt /Barley/ Orge / Orzo / Gerst / Cevada / Ohra / Korn 12,734
 Maiz / Majs / Mais / KaAaiinÖKt / Maize / Maïs / Granturco / Maïs / Milho / Maissi / Majs 11,040
 Arroz descascarillado de grano largo / Ris, afskallet, langkornet / Reis, langkörnig, geschält / 36,344
 Ano<pAol(0|iévo pùÇt jiaKpöonepno / Long-grain husked rice / Riz décortiqué à grains longs
 / Riso semigreggio a grani lunghi / Langkorrelige gedopte rijst / Arroz em pelîculas de grâos
 longos / Pitkäjyväinen esikuorittu riisi / Ris, skalat långkornigt
 Lèche desnatada en polvo / Skummetmaelkspulver / Magermilchpulver / AnoBouTupcojiévo 137,182
 yåko. oe OKÖVT| / Skimmed-milk powder / Lait érémé en poudre / Latte scremato in polvere /
 Magere-melkpoeder / Leite desnatado em po/ Rasvaton maitojauhe / Skummjölkspulver
 Lèche entera en polvo / Sodmaïlkspulver / Vollmilchpulver / n\fjpeq y åka ae GKÖvr) / 179,344
 Whole-milk powder / Lait entier en poudre / Latte intero in polvere / Vollemelkpoeder / Leite
 inteiro ein pö / Rasvainen maitojauhe / Mjölkpulver
 Mantequilla / Smar / Butter / BoÛTUpo / Butter / Beurre / Burro / Boter / Manteiga / Voi / 260,647
 Smör
 Azùcar bianco / Hvidt sukker / WeiBzucker / Asimn, ÇâxapH / White sugar / Sucre blanc / 48,000
 Zucchero bianco / Witte suiker / Açùcar branco / Valkoinen sokeri / Vitt socker |
 S
 ---pagebreak--- ---pagebreak--- ISSN 1024-4506
 KOM(96) 618 slutlig
 DOKUMENT
 SV 11 03 02 01
 Katalognummer : CB-CO-96-614-SV-C
 ISBN 92-78-11909-1
 Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer
 L-2985 Luxemburg
 6


type: wikipedia

text:
Laffrey is een gemeente in het Franse departement Isère (regio Auvergne-Rhône-Alpes) en telt 311 inwoners (1999). De plaats maakt deel uit van het arrondissement Grenoble.
 Geschiedenis
 Napoleon passeerde het dorp op 7 maart 1815, tijdens zijn terugkeer van Elba aan het begin van de Honderd Dagen. Op een plaats in Laffrey die nu bekend staat als het "veld van de ontmoeting" (prairie de la Rencontre), werden Napoleon en het handjevol troepen dat hem vergezelde, opgewacht door een bataljon soldaten van het koninklijke 5e Linieregiment, die hem waren komen arresteren, in opdracht van koning Lodewijk XVIII. Napoleon, die zijn mannen achterliet, stelde zich aan de soldaten voor en verklaarde: "Als iemand van jullie zijn keizer wil neerschieten, hier ben ik". De soldaten liepen over naar zijn zaak en riepen "Vive l'Empereur"! Een ruiterstandbeeld van Napoleon door Emmanuel Frémiet, geplaatst op het veld in 1930, herdenkt deze gebeurtenis.
 Geografie
 De oppervlakte van Laffrey bedraagt 6,7 km2, de bevolkingsdichtheid is 46,4 inwoners per km2.
 Demografie
 Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen).
 Galerij
 Externe links
 Gemeente in Isère


type: other

text:
Artikelen van Prospekt: Uitspraak over Kosovo een precedent, of niet
 Uitspraak over Kosovo een precedent, of niet
 Op 21 juli had patriarch Irinej van de Servisch-orthodoxe kerk nog opdracht gegeven om in alle kerken in Servië de kerkklokken te luiden. Maar het mocht niet baten. Tot grote vreugde van de Kosovo-Albanezen en grote teleurstelling van de Serviërs besloot het Internationaal Gerechtshof van de Verenigde Naties een dag later dat de eenzijdige onafhankelijkheidsverklaring van Kosovo niet in strijd was met het internationale recht. Meteen brak de discussie los of dit besluit een precedent vormde voor alle andere separatistische conflicten in de wereld.
 De Kosovo-Albanezen hebben lange tijd moeite gehad met het accepteren van de formele status van provincie van Servië. Op 17 februari 2008 riep Kosovo eenzijdig zijn onafhankelijkheid uit. Wereldwijd bestaat er grote verdeeldheid over de rechtmatigheid van dit besluit.
 De internationale status van Kosovo werd een internationaal vraagstuk nadat de Serviërs in de zomer van 1999 door de NAVO uit de regio werden gebombardeerd wegens hun wandaden in de burgeroorlog met de Kosovo-Albanezen. De Kosovaarse leiders verklaarden daarna nooit meer onder Servisch gezag te willen staan. De Serviërs, die Kosovo als de bakermat van hun staat zien, zeiden onafhankelijkheid van Kosovo nooit te zullen accepteren.
 Jarenlang bleef Kosovo vervolgens onder internationaal bestuur staan van de Verenigde Naties en de Europese Unie. Tussen Kosovo en Servië bleef de patstelling over de status van de regio voortduren. In de winter van 2007 deden de Verenigde Naties een poging tot een compromis te komen via het Ahtisaari-plan. Martti Ahtisaari, de Finse ex-premier en speciale VN-afgezant voor Kosovo, presenteerde toen een plan dat de volgende punten bevatte:
 Er werd niet expliciet gesproken over onafhankelijkheid van Kosovo of Servische soevereiniteit over de regio.
 Kosovo mocht zich niet aansluiten bij Albanië en Servische regio's mochten zich niet afsplitsen naar Servië.
 Kosovo mocht nationale symbolen hebben, zoals een vlag en een volkslied.
 Kosovo mocht lid worden van internationale organisaties als de VN en het IMF.
 Een internationale gevolmachtigde van de VN en de EU kreeg het recht in te grijpen in het bestuur van Kosovo.
 Troepen van de NAVO en de EU bleven militaire en politiefuncties in de regio vervullen.
 Etnische minderheden moesten beschermd worden en worden vertegenwoordigd in het bestuur van Kosovo.
 Kloosters en kerken van de Servisch-orthodoxe kerk en de Servische taal moesten beschermd worden.
 Het plan voorzag in geclausuleerde onafhankelijkheid van Kosovo. Het werd echter door zowel de Kosovo-Albanezen als de Serviërs afgewezen. Door de Kosovo-Albanezen omdat ze de beperkende voorwaarden van hun onafhankelijkheid niet accepteerden, door de Serviërs omdat ze de territoriale integriteit van hun land aangetast zagen. De laatste hoop dat er met de Serviërs een compromis kon worden gevonden, werd toen de bodem ingeslagen. Overigens steunden ook veel VN-lidstaten het plan-Ahtisaari niet, waaronder Rusland.
 Hierna volgde de onafhankelijkheidsverklaring van Kosovo op 17 februari 2008, waarover Servië zei deze nooit te zullen accepteren. Beide partijen vonden grote landen in de wereld achter zich. Kosovo zag zich gesteund door onder meer de VS en de meeste EU-lidstaten, Servië door Rusland, China en de EU-lidstaten Spanje, Slowakije, Roemenië, Cyprus en Griekenland. Momenteel hebben 69 landen in de wereld de onafhankelijkheid van Kosovo erkend, en 125 niet.
 In de herfst van 2008 lukte het Servië in de Algemene Vergadering van de Verenigde Naties een motie aangenomen te krijgen die voorzag in een juridisch onderzoek naar de onafhankelijkheidsverklaring van Kosovo door het Internationaal Gerechtshof van de Verenigde Naties in Den Haag.
 Op 11 december 2009 had het hof de hoorzittingen over de rechtmatigheid van de onafhankelijkheid van Kosovo, die op 1 december waren begonnen, afgerond. Het hof had vertegenwoordigers van dertig landen gehoord en moest na de hoorzittingen binnen enkele maanden een niet-bindend advies aan de Algemene Vergadering presenteren. Onder de gehoorde landen waren voorstanders van de onafhankelijkheid van Kosovo, zoals de Verenigde Staten, en tegenstanders, zoals Servië en Rusland. De uitspraak kwam dus op 22 juli 2010.
 De vraag die het Internationaal Gerechtshof behandelde, luidde: 'Stemt de eenzijdige onafhankelijkheidsverklaring door de tijdelijke instituten voor zelfbestuur van Kosovo overeen met de regels van het internationale recht?' Met tien tegen vier stemmen oordeelde het hof: 'De internationale rechtsnormen bevatten geen werkende bepalingen die een onafhankelijkheidsverklaring beperken.
 Op basis hiervan kunnen we concluderen dat de verklaring van 17 februari 2008 niet in strijd is met de internationale rechtsnormen.' Verder baseerde het hof zich op VN-resolutie 1244 van 10 juni 1999, die voorziet in 'substantieel zelfbestuur' voor Kosovo.
 De reacties uit Kosovo en Servië op de uitspraak van het hof waren zoals verwacht. De Kosovaarse minister van Buitenlandse Zaken Skender Hyseni sprak van 'een grote dag voor Kosovo' en riep Servië op onderhandelingen te beginnen met zijn land. 'Wij hebben nu juridisch bewijs dat onze onafhankelijkheid het internationale recht niet heeft geschonden.'
 De Servische president Boris Tadic kwam ook met een verwachte reactie: 'Servië zal de eenzijdige onafhankelijkheidsverklaring van Kosovo natuurlijk nooit erkennen omdat het gelooft dat unilaterale, etnisch gemotiveerde afscheiding niet in overeenstemming is met de principes van de Verenigde Naties.'
 Niettemin riep minister van Buitenlandse Zaken Vuk Jeremic de Servische minderheid in Kosovo op niet met geweld op de uitspraak van het hof te reageren. Verder zei hij te streven naar een nieuwe VN-resolutie om onderhandelingen over Kosovo een vervolg te geven.
 Buitenlandcommissaris Catherine Ashton van de Europese Unie 'verwelkomde' de beslissing van het hof. 'We moeten nu naar de toekomst kijken. De toekomst van Servië ligt in de Europese Unie. De Europese Unie is daarom bereid een proces van dialoog tussen Pristina en Belgrado te begeleiden.' Vanuit deze belofte voor een Europese toekomst van Servië, dat lid wil worden van de Europese Unie, moet de 'gematigde' reactie van Jeremic worden bezien.
 Rusland moest zichzelf in een spagaat gooien. Woordvoerder Andrej Nesterenko van het Ministerie van Buitenlandse Zaken verklaarde: 'Onze positie over de niet-erkenning van de onafhankelijkheid van Kosovo blijft onveranderd.' Aan de andere kant stelden veel Russische commentatoren dat de uitspraak Rusland internationaal versterkt in zijn erkenning van de van Georgië afgescheiden republieken Abchazië en Zuid-Ossetië.
 En wetenschappelijk medewerkster Jelena Goeskova van het Instituut voor de Bestudering van de Slavische Landen van de Russische Academie van Wetenschappen vroeg in het dagblad Vremja Novostej (23 juli 2010) hoeveel Albanese staten de wereld denkt te gaan erkennen. De Albanezen hebben immers al een eigen etnische staat: Albanië.
 De Russische reactie raakt sterk aan dé vraag na de uitspraak van het hof: gaat nu wereldwijd de spreekwoordelijke doos van Pandora van onafhankelijkheidsverklaringen door separatistische regio's open? Zo zei de president van Abchazië, Sergej Bagapsj: 'De uitspraak van het Internationaal Gerechtshof bevestigt nogmaals het recht op zelfbeschikking van Abchazië en Zuid-Ossetië. Vanuit historisch en juridisch oogpunt hebben Abchazië en Zuid-Ossetië meer recht op onafhankelijkheid dan Kosovo.'
 In deze theorie fungeren meestal de volgende regio's als voorbeeldgebieden die van de uitspraak van het Internationaal Gerechtshof gebruik gaan maken: Abchazië, Zuid-Ossetië, Catalonië en Baskenland. Maar wie er even voor gaat zitten kan tientallen van zulke separatistische regio's in de wereld opsommen. Van grote staten als Quebec tot een ministaatje als Zuid-Ossetië. En van een sociale welvaartsregio als Vlaanderen tot een crisisgebied als Tsjetsjenië.
 Landen met separatistische regio's binnen hun grenzen en separatistische gebieden zelf stellen dat van de Kosovo-beslissing van het Internationale Gerechtshof wel een precedentwerking zal uitgaan: de eerste als waarschuwing, de laatste als aanmoediging van hun onafhankelijkheidsstreven. Landen die de onafhankelijkheid van Kosovo hebben erkend, ontkennen dit. Zij menen dat de onafhankelijkheid van Kosovo een eenmalige gebeurtenis is, die gedicteerd werd door de verschrikkelijke ervaringen van de Kosovo-Albanezen in de burgeroorlog met Servië.
 De uitspraak van het Internationale Gerechtshof lijkt het meest aan die tweede mening tegemoet te komen. Het hof erkende de onafhankelijkheidsverklaring van Kosovo in dit concrete geval als 'niet in strijd met de internationale rechtsnormen', maar zei verder niets algemeens over het zelfbeschikkingsrecht van separatistische regio's.
 Niettemin zijn er na de uitspraak over Kosovo van het Internationaal Gerechtshof twee conclusies te trekken:
 Kosovo en separatisme zijn kwesties die de wereld ernstig verdeeld houden en momenteel tot de moeilijkste internationale vraagstukken behoren.
 Het principe van de bescherming van de territoriale integriteit van staten lijkt geleidelijk aan relatiever te worden. Bovendien lijkt hierbij de vraag of een separatistische regio als onafhankelijke staat kan worden erkend minder een internationaal-rechtelijk dan een internationaal-politiek machtsvraagstuk.
 De meest actuele separatistische kwesties vandaag de dag naast Kosovo zijn de zogenoemde 'bevroren conflicten' in de voormalige Sovjet-Unie: Abchazië, Zuid-Ossetië, Nagorno-Karabach en Transdnestrië. In september wil Georgië bij het Internationaal Gerechtshof een zaak tegen Rusland aanspannen en de vraag over de rechtmatigheid van de erkenning van Abchazië en Zuid-Ossetië door Rusland voorleggen. Dat wordt spannend. Interessant hoe het hof zich in het licht van zijn uitspraak over Kosovo hieruit gaat redden.


text:
Studená vojna bola skrytým konfliktom medzi Západom (Spojené štáty a ďalšie západné krajiny) a komunistickým blokom (resp. východným blokom, vedeným Sovietskym zväzom), keď sa Spojené štáty a Sovietsky zväz po víťazstve v druhej svetovej vojne stali súperiacimi superveľmocami.
 Namiesto otvoreného vojenského konfliktu o svetovú nadvládu medzi vojenskými zoskupeniami NATO a Varšavská zmluva sa konfrontácia odohrávala hlavne v ideologickej (Trumanova doktrína), politickej, propagandistickej, hospodárskej (Marshallov plán) a vedecko-technickej rovine. Osobitosťou bola skutočnosť, že táto konfrontácia sa prenášala do kultúry, vedy, športu i medziľudských vzťahov a prejavovala sa ako súperenie, bez priameho vojenského stretnutia oboch superveľmocí. Súperenie sa najviac prejavilo v boji o sféry vplyvu a o prevahu v zbrojení. Sféry vplyvu sa rozširovali vedením tzv. zástupných vojen, teda ozbrojených konfliktov v nemej rozvinutých krajinách, pri ktorých bloky podporovali spriaznené strany v danej krajine (napríklad Kórea, Vietnam, Angola, Afganistan). Podstatnú úlohu v získavaní priaznivcov a spojencov (aj na strane protivníka a nezúčastnených krajín) zohrávala ideologická propaganda, špionáž a tajné služby.
 V roku 1947 USA stratili monopolné postavenie jedinej nukleárnej veľmoci, čím sa znížila pravdepodobnosť vedenia americkej preventívnej (nukleárnej) vojny a začali preteky (o prevahu) v zbrojení. Predovšetkým tzv. jadrové zastrašovanie (pozri dejiny vývoja jadrových zbraní, atómová bomba a jadrová vojna) viedlo k rovnováhe strachu založenej na zaručenom vzájomnom zničení (anglicky mutually assured destruction), čo postupne otvorilo cestu k rokovaniam o obmedzení a znížení počtu strategických zbraní v 60. a 70. rokoch 20. storočia.
 Súperenie vo vedecko-technickej (napr. vesmírne preteky) oblasti, do ktorého sa investovali rozsiahle materiálne, finančné i ľudské zdroje prinieslo v priebehu krátkeho obdobia významný vedecko-technický pokrok napriek tomu, že jeho primárny cieľ bol vojenská prevaha (balistické rakety, špionážne satelity a pod.)
 Studená vojna trvala približne od roku 1947 do rozpadu Sovietskeho zväzu v roku 1991. V tomto období rozhodnutia o vojnách vznikali len v Moskve a vo Washingtone. Od roku 1992 do roku 2008 boli európske krajiny podľa Friedmana opäť suverénne a zjednotené. Okolo roku 1975 mala sovietska strana prevahu v konvenčných zbraniach a ZSSR sa darilo aj na poli propagandy rozširovaním konšpiračných teórií o Spojených štátoch. (Napr. mierové hnutie v Európe po porážke "vojnových štváčov" USA vo Vietname bolo umne podporované sovietmi ovládanou Svetovou radou mieru.) Nie je preto samozrejmosťou, že USA nakoniec vyhrali studenú vojnu a to bez toho, že by bola rozpútaná jadrová vojna.
 Názov studená vojna patrí medzi pomenovania typu blesková vojna, čudná vojna, železná opona atď., ktoré sa nepovažujú za vlastné mená, a preto sa píšu s malým začiatočným písmenom.
 História
 Príčiny konfliktu, narastanie napätia
 Už od roku 1945 môžeme hovoriť o permanentnom zvyšovaní napätia medzi USA a ZSSR. Problémy sa objavili ešte počas vojny na jaltskej konferencii 4. až 11. februára 1945. Nezhody sa týkali hlavne hraníc Poľska so ZSSR a povojnového usporiadania Nemecka a výšky vojnových reparácie pre ZSSR. Západné mocnosti navrhovali federáciu Nemecka a Sovietsky zväz presadzoval jednotný nemecký štát, čo sa nakoniec vyriešilo v lete 1945 na Postupimskej konferencii rozdelením Nemecka na štyri okupačné zóny. Stalin súhlasil s rozdelením britskej zóny na dve už na Jalte, za to požadoval vysoké reparacie. Záujmy veľmocí boli protichodné aj v Iráne (v rokoch 1945 a 1946 sa tam Sovietsky zväz pokúsil vytvoriť pro-sovietske štáty na územiach obývaných Kurdmi a Azerbajdžancami), Kórei (severná časť oslobodená ZSSR), v budúcom Izraeli ako aj v strednej Európe. Sovietom sa, naopak, nepáčilo odsúvanie komunistických strán na vedľajšiu koľaj vo Francúzsku, Taliansku či v Grécku.
 Začiatok otvoreného nepriateľstva
 Okrem rozdielnych mocenských záujmov veľmocí bolo nepriateľstvo založené na ideologických rozdieloch. USA hovorili o boji demokracie s diktatúrou a ZSSR o boji kapitalizmu so socializmom. Rozdelenie na dva nepriateľské bloky sa udialo v rokoch 1946 a 1947 keď vznikla tzv.. železná opona medzi blokmi. Do dnešného používania tento termín uviedol Winston Churchill v máji roku 1945 v liste prezidentovi USA H. Trumanovi na vyjadrenie vznikajúcej všestrannej bariéry medzi obomi blokmi. Všeobecne sa termín začal používať až po Churchillovom fultonskom prejave v marci 1946, v ktorom vyzval na spoluprácu anglosaských národov proti komunizmu.
 Mesiac predtým, 9. februára 1946, vystúpil Stalin s prejavom, v ktorom zopakoval leninistickú tézu, podľa ktorej, kým existuje kapitalizmus, sú vojny nevyhnutné. Na základe nového politického smerovania KSSZ z roku 1946 dostal v apríli 1947 Ždanov poverenie jej Ústredného výboru zorganizovať takzvanú filozofickú debatu, ktorá sa uskutočnila 16. až 25. júna 1947. Diskusiu 500 účastníkov ovplyvnila kniha vedúceho oddelenia propagandy a agitácie G. F. Alexandrova História západnej filozofie z roku 1946. Ždanovovo delenie sveta na Západ (kapitalizmus) a Východ (socializmus) ideologicky vyhovovalo Stalinovi . Stalin Churchillov protisovietsky prejav síce verbálne odsúdil v moskovskej Pravde ale zároveň stiahol svoje jednotky z Mandžuska a dánskeho ostrova Bornholm.
 V záujme odvrátenia hrozby pričlenenia Grécka a Turecka do sovietskej sféry vplyvu vyhlásil americký prezident Harry S. Truman 12. marca 1947 nové smerovanie zahraničnej politiky USA (takzvaná Trumanova doktrína) podľa ktorého sa USA majú stať garantom slobody a demokracie všade vo svete a majú poskytovať pomoc krajinám ohrozených diktátormi, totalitou, či už zvonka alebo zvnútra. Pomoc má byť finančná, hospodárska, ale aj vojenská. V tom období, v americkom ponímaní, boli krajiny ohrozované najmä možným komunistickým prevratom. V roku 1947 prišli USA s ponukou ekonomickej obnovy zničeného európskeho hospodárstva. Iniciatíva dostala názov Marshallov plán, ktorý bol schválený na konferencii v Paríži (12. júla až 22. septembra 1947). Plán definitívne rozdelil Európu na dva mocenské bloky. Štáty, ktoré plán hospodárskej pomoci odmietli, ostali v mocenskom bloku Sovietskeho zväzu. V. Molotov začiatkom júla 1947 zamietol plán a predpovedal budúcu konfrontáciu s krajinami, ktoré sa stali alebo stanú spojencami USA (prijmú Marshallov plán) a označil ich za nepriateľov ZSSR. V septembri 1947 v Szklarskej Porube v Poľsku sa uskutočnila konferencia vodcov komunistických strán, na ktorej bola založená nástupnícka organizácia Kominterny Informbyro a tiež v roku 1947 Sovieti predstavili alternatívny plán pomoci, z ktorého sa v januári 1949 v Moskve stala Rada vzájomnej hospodárskej pomoci (RVHP).
 Studená vojna sa dotkla aj Česko-Slovenska, ktoré malo spoločnú hranicu s neutrálnym Rakúskom a Západným Nemeckom. V ČSR sa uvažovalo o prijatí Marshallovho plánu. V Júli 1947 bol minister zahraničných veci Jan Masaryk predvolaný do Moskvy, kde protirečil Stalinovi, ktorý zakazoval prijatie plánu. Nakoniec železná opona oddelila napríklad Bratislavu od Viedne, pričom ešte pred vojnou boli vzájomne spojené takzvanou električkou.
 Priebeh
 Konflikt prechádzal horúcejšími a chladnejšími fázami, rovnako ako aj pokojnejšími a konfliktnejšími obdobiami. Kríza sa vyhrotila prvýkrát do nátlakových akcií počas Berlínskej blokády, ktorá začala 23. júla 1948. K ďalšiemu významnému, teraz už vojenskému stretu došlo na Kórejskom polostrove. Vojnu medzi juhom podporovaným USA a severom podporovaným ZSSR a Čínou, ktorá sa začala v roku 1950 ukončila v máji 1954 konferencia v Ženeve.
 Po Stalinovej smrti (5. marec 1953) predstavitelia ZSSR (Malenkov a Chruščov) začali uplatňovať nový kurz smerovania medzinárodnej politiky a prejavili ochotu rozmraziť vzťahy medzi ZSSR a západnými mocnosťami.
 Dohodou z 23. októbra 1954 z Paríža bolo Západné Nemecko prijaté do NATO. Táto dohoda ukončila okupačný štatút Nemecka a uznala Spolkovú republiku Nemecka za suverénny a nezávislý štát s vlastnou armádou (Bundeswehr) s určitými obmedzeniami. ZSSR a jeho satelity považovali Parížsku zmluvu za ohrozenie svojej bezpečnosti. Reakciou na ňu bolo založenie vojensko-politického zoskupenia Varšavská zmluva v roku 1955, do ktorej zapojilo ZSSR aj východnú časť Nemecka – NDR.
 Studená vojna sa dostala do ozajstnej vojny aj v rokoch 1957 až 1975 počas vojny vo Vietname. Ďalším horúcim okamihom studenej vojny bolo odhalenie na Kube v tajnosti budovaných odpaľovacích zariadení pre sovietske atómové rakety, ktoré boli schopné zasiahnuť ciele na území USA (Kubánska kríza v októbri 1962). 24. decembra 1979 začala invázia Sovietskeho zväzu do Afganistanu. USA v nej podporovali mudžahedínov.
 Zástupné konflikty
 Kórejská vojna (1950 - 1953)
 Kubánska kríza (1962)
 Vojna vo Vietname (1964 - 1975),
 Afghanistan (od 1979)
 Angolská občianska vojna (Movimento Popular de Libertacao de Angola vyhlásilo 11. novembra 1975 ľudovú republiku, a do februára 1976 sa podarilo vláde MPLA za pomoci kubánskych expedičných zborov získať kontrolu nad veľkou častou krajiny. Po občianskej vojne, trvajúcej 14 rokov, vstúpila 23. júna 1989 do platnosti zmluva o prímerí.
 Arabsko-izraelské vojny (už od roku 1948)
 Tiež sem zaraďujeme severoamerickú CIA financovanú kampane juhoamerických pravicových diktatúr (viz operácia Condor) proti opozičným predstaviteľom a za odstránenie sovietského vplyvu v oblasti.
 II. konžská vojna (1998 – 2003), pri ktorej vlády Konžská demokratická republika, Uganda a Rwanda využívali rôzne neregulérne ozbrojené skupiny
 Zástupným konfliktom je do istej miery aj súčasná Ruská invázia na Ukrajinu
 Pád "Ríše zla"
 Po nástupe prezidenta Reagana v roku 1981 (ktorý označil ZSSR ako Evil Empire – „Ríša zla“) sa opäť začali preteky v zbrojení. Ronald Reagan, aj za cenu vysokého rozpočtového deficitu, donútil Sovietsky zväz, vedený prestarnutým politbyrom, zapojiť sa do pretekov, v ktorých Sovieti nemohli držať s Američanmi krok. Reagan 23. marca 1983 oznámil zámer (Strategická obranná iniciatíva - SDI - Strategic Defense Initiative) vytvoriť systém ochrany USA proti útokom strategických jadrových zbraní (predovšetkým balistických rakiet) využitím najnovších technológií, tak by systém zničil nepriateľské strely ešte pred ich dopadom. Sovietsky zväz sa počas pretekov dostal do hlbokej krízy. V snahe zvládať tempo, ktoré udávala Amerika, začal investovať 50% hrubého domáceho produktu do zbrojárskeho priemyslu (USA v tom čase 10%). Aby ale dokázal udržať krok, potreboval investovať ešte viac – 70%, čo bolo vzhľadom na ekonomické podmienky v ZSSR nemožné. Výhoda USA bola tiež technologická (elektronizácia, komputerizácia a pod.).
 Tri štátne pohreby troch generálnych tajomníkov (Leonid Iľjič Brežnev – †1982, Jurij Vladimirovič Andropov – †1984, Konstantin Ustinovič Černenko – †1985) v priebehu troch rokov v Moskve spôsobili výrazné zmeny. Do popredia sa dostal mladší Michail Sergejevič Gorbačov, ktorý sľuboval zaviesť ekonomické reformy. V júni 1987 prišiel s programom Perestrojka (Prestavba). Gorbačov sa domnieval, že pre úspech ekonomickej reformy je nutný aj ďalší program Glasnosť – Otvorenosť (myslela sa politická otvorenosť).
 Glasnosť nakoniec umožnila vznik silnejšej občianskej spoločnosti a mierový zánik Sovietskeho zväzu a tým aj ukončenie studenej vojny.
 Prebehnutie niektorých krajín východného bloku do NATO
 12. septembra 1990 podpísali ministri zahraničných vecí Nemeckej spolkovej republiky, NDR, Francúzska, Ruska, Spojeného kráľovstva a USA zmluvu, ktorá spečatila zahraničnopolitické aspekty znovuzjednotenia. 15. marca 1991 nadobudla platnosť "Zmluva dva plus štyri" oficiálne nazývaná Zmluva o konečnom usporiadaní vo vzťahu k Nemecku, ktorá umožnila znovuzjednotenie Nemecka. Podľa zmluvy sa mali všetky sovietske jednotky do konca roku 1994 stiahnuť z východného Nemecka a zjednotené Nemecko získa úplnú suverenitu a nemecké jednotky budú patriť do NATO. Nemecko potvrdilo nedotknuteľnosť existujúcich hraníc (najmä s Poľskom na riekach Odra Nisa) a tiež, že žiadne zahraničné ozbrojené sily nebudú umiestnené na východonemeckom území. Bundeswehr sa zredukoval na 370 000 vojakov. Okrem toho sa Nemecká spolková republika vzdala jadrových, biologických a chemických zbraní.
 Vo februári 2022 ruský prezident Vladimír Putin tvrdil, že Rusko bolo podvedené rozširovaním NATO na východ:„Dnes jeden pohľad na mapu stačí, aby bolo zrejmé, ako západné krajiny "dodržali" svoj prísľub zabrániť, aby sa NATO pohlo smerom na východ. Proste podvádzali. Dostali sme päť vĺn rozširovania NATO, jednu za druhou. V roku 1999 boli do Aliancie prijaté Poľsko, Česko, Maďarsko, v roku 2004 – Bulharsko, Estónsko, Lotyšsko, Litva, Rumunsko, Slovensko a Slovinsko, v roku 2009 Albánsko a Chorvátsko, v roku 2017 Čierna Hora, v roku 2020 Severné Macedónsko. Výsledkom je, že Aliancia, jej vojenská infraštruktúra sa dostali priamo k hraniciam Ruska."Odhliadnuc od toho, že ruských hraníc sa rozširovanie NATO dotklo len vstupom Poľska v roku 1999 a vstupom trojice pobaltských krajín v roku 2004, nedá sa povedať, že Rusko nehanebne „podviedli“, pretože „neexistuje žiadna legálne záväzná dohoda medzi dvomi stranami z obdobia po páde Berlínskeho múru,“ píše nemecký Spiegel.„Konečný záver, či Západ porušil svoje slovo, závisí úplne od toho, do akej miery človek v skutočnosti pokladá za záväzné uistenia, ktoré dali John Major a ostatní.“
 Britský premiér John Major v marci 1991 povedal, že členstvo Poliakov, Čechov a Maďarov v NATO neprichádza do úvahy.John Major, francúzsky prezident Mitterand, americký prezident George Bush starší naozaj nečíhali začiatkom 90. rokov na to, aby do Aliancie nahnali bývalých členov Varšavskej zmluvy za chrbtom Ruska ale Poliaci, Česi, Maďari (a potom aj Slováci) sa začali sami do NATO pýtať. Tieto krajiny museli v Spojených štátoch niekoľko rokov lobovať, aby dosiahli prijatie NATO.
 Tajné služby
 KGB bol názov hlavnej sovietskej tajnej služby, ktorá súčasne plnila úlohy špionáže, kontrašpionáže a tajnej polície v Sovietskom zväze. Okrem týchto odborov pod ňu ešte spadali i niektoré odvetvia sovietskeho vojenského výskumu. Organizácia vznikla 13. marca 1954 a zanikla 6. novembra 1991.
 Central Intelligence Agency, skrátene CIA, je ústredná spravodajská služba USA založená roku 1947 ako dočasný koordinačný orgán tajných služieb USA. Je to civilná aj vojenská rozviedka.
 Príkladom špionážneho konfliktu bol Francis Gary Powers, pilot amerického špionážneho lietadla U-2, ktoré 1. mája 1960 zostrelili nad sovietskym územím. Sovieti ho vo februári 1962 vymenili za uväzneného sovietskeho špióna Rudolfa Abela.
 Dôležité konflikty
 Vojna v Kórei
 Kórea bola do konca druhej svetovej vojny dlho súčasťou Japonského cisárstva. V roku 1945 oslobodili sever Kórei vojská Sovietskeho zväzu, južnú časť krajiny zaistili vojská Spojených štátov. V južnej časti Američania vytvárali budúci slobodný štát, zatiaľ čo v severnej časti sa s pomocou ZSSR a novovzniknutej komunistickej Číny vytvárala komunistická diktatúra. Hranicou medzi oboma krajinami bola pôvodná demarkačná čiara sovietskej a americkej zóny tvorená 38. rovnobežkou.
 25. júna 1950 sa jednotky Severnej Kórei priblížili k hraniciam a po sérii ozbrojených zrážok na hraniciach podnikli rozsiahlu inváziu do Južnej Kórei. Severná Kórea bola čiastočne podporovaná sovietskym letectvom, jadro jej útočiacich jednotiek tvorili tanky T-34 dodané zo ZSSR. Začiatkom júla severokórejské vojská dobyli Soul a prenikali aj ďalej na juh. Už 2 dni po napadnutí juhu Bezpečnostná rada OSN v neprítomnosti predstaviteľov ZSSR vyhlásila za agresora vojny Severnú Kóreu a rozhodla sa podporiť juh. Medzitým však zasiahla armáda USA, ktorá najprv pomohla Juhokórejcom udržať oblasť Pusanu a potom sama podnikla 15. septembra obojživelnú operáciu pri Inčone. V nasledujúcich bojoch americké jednotky porazili severokórejskú armádu, dobyli Pchjongjang a prenikli až k čínskym hraniciam. Keď už bolo severokórejské územie skoro celé pod kontrolou amerických vojakov, zasiahla do konfliktu Čína, ktorá sa cítila prítomnosťou amerických vojsk ohrozená. 25. októbra miliónová armáda „dobrovoľníkov“ pod velením Peng Dehuaia prekročila napriek očakávaniam Spojených štátov hranice a rozvrátila útok síl OSN. Nová komunistami vedená ofenzíva zatlačila jednotky OSN opäť na juh. 4. januára 1951 dobyli komunisti Soul. Otrasené jednotky OSN spolu s Američanmi sa však znovu sformovali a po sérii bojov v polovici marca dobyli mesto späť. Už 22. apríla však severokórejské vojská začali nový protiútok a zatlačili vojská OSN o niekoľko desiatok km späť. V tej istej dobe bol dovtedajší veliteľ amerických vojsk v oblasti generál Douglas MacArthur pozbavený velenia, pretože sa vyhrážal čínskej strane použitím atómových zbraní. Jeho konanie vyvolalo odpor a zhrozenie po celom svete. Svetu po prvýkrát hrozila nukleárna vojna, keďže ČĽR malo spojeneckú zmluvu so ZSSR. Onedlho pozemné boje uviazli na mŕtvom bode. Frontová línia sa vtedy nachádzala mierne na sever od 38. rovnobežky. Do konca roku 1951 sa začali v Kesongu rozhovory o zastavení paľby. 12. novembra 1951 sa rokovania premiestnili do mesta Pchanmundžon, kde trvali do 27. júla 1953, kedy bolo podpísané prímerie platné dodnes. Obe strany mali po vojne veľké množstvo vojnových zajatcov, ktorým obe strany umožnili rozhodnúť sa, v ktorej časti krajiny chcú zostať. Celkovo si kórejská vojna vyžiadala dovedna 1 300 000 obetí.
 Kubánska kríza
 Na Kube v roku 1959 po dvojročnej partizánskej vojne zvrhli povstalci vládu proamerického diktátora Batistu, keď pod vedením Ernesta Che Guevaru dobyli 1. januára Havanu. Nová revolučná vláda pod vedením Fidela Castra vyhlásila pozemkovú reformu, znárodnila továrne, bane aj banky. Nová revolučná vláda sa začala orientovať na Sovietsky zväz. Spojené štáty, ktoré predtým na Kube investovali veľa kapitálu hneď od začiatku plánovali vykoreniť komunizmus z tejto krajiny.
 Prvá Kubánska kríza vypukla po tom, čo sa 17. apríla 1961 vylodilo asi 1500 kubánskych kontrarevolucionárov podporovaných Spojenými štátmi v zátoke Chiron (známej tiež ako Zátoka svíň). Pokus zvrhnúť Castrovu komunistickú vládu sa však nepodaril. Väčšina z kontrarevolucionárov bola zajatá.
 Akcia ešte viac zhoršila vzájomné vzťahy medzi USA a Kubou. A čiastočne bola katalyzátorom ďalších udalostí. Predstavitelia Sovietskeho zväzu sa totiž ako protiopatrenie za umiestnenie rakiet s jadrovými zbraňami vo Veľkej Británii, Taliansku a hlavne v Turecku rozhodli riešiť situáciu tak, že po dohode s kubánskou stranou vybudujú svoje odpaľovacie zariadenia na Kube. Z nej bolo podobne ako z Turecka možné ohroziť všetky dôležité oblasti v USA. Kríza začala 16. októbra 1962 odhalením raketových základní na ostrove americkým leteckým prieskumom pomocou lietadiel U-2. Spojené štáty následne začali kontrolovať všetky lode smerujúce na Kubu aj z Kuby. Kuba následne vyhlásila mobilizáciu a opäť sa začala pripravovať na inváziu. ZSSR vyhlásil že bude Kubu brániť. V dôsledku zvýšenej vojenskej aktivity a pohotovosti obidvoch veľmocí v oblasti hrozila ich otvorená zrážka. Sovietske aj americké vojnové lode a ponorky vyplávali na more. ZSSR vyslalo ku Kube popri hladinových lodiach v tajnosti aj flotilu ponoriek s torpédami s jadrovými hlavicami, ktoré mohli v prípade ohrozenia použiť. USA zároveň udržiavalo blokádu Kuby a tieto ponorky aktívne stíhalo, netušiac že môžu tieto zbrane použiť. Najmä v dôsledku prenasledovania sovietskej ponorky B-59, ktorá zostala bez kontaktu s velením reálne hrozila nukleárna vojna. Krajiny po celom svete boli v napätí, armády aj civilná obrana sa intenzívne pripravovali na prípadný konflikt. V tej dobe zasiahol generálny tajomník OSN U Thant, ktorý zorganizoval stretnutie Kennedyho s Chruščovom. 28. októbra 1962 sa kríza oznámením sovietskej strany o rozobratí raketových základní skončila. Kubánska kríza je považovaná za moment, keď sa studená vojna dostala najbližšie k vyústeniu do jadrovej vojny.
 Vojna vo Vietname
 Po skončení druhej svetovej vojny sa začal pomaly rúcať aj koloniálny systém európskych mocností. Obyvatelia mnohých kolónii cez druhú svetovú vojnu bojovali proti mocnotiam Osi, no po ich porážke sa znovu dostali do područia koloniálnych mocností. Vo Francúzskej Indočíne bola obodobná situácia, tamojší obyvatelia boli v tej dobe už do značnej miery zunovaní Francúzskou nadvládou a za svoje právo na samostatnosť boli rozhodnutí bojovať. Podzemné hnutie, ktoré kládlo odpor Japoncom sa teraz postavilo i Francúzom. Veľkou posilou mu bolo aj víťazstvo komunizmu v Číne, pretože Čína bola podobne ako ZSSR rozhodnutá podporovať komunistické strany aj v okolitých krajinách. Komunisti síce neboli jediní, kto vzdoroval Francúzom, ale boli zárukou, že povstalci majú aspoň čiastočne podporu aj mimo územia Indočíny. Medzitým vznikol 1. júla 1949 na juhu Indočíny čiastočne samostatný Vietnamský štát na čele s cisárom Bao Dajom. Ten sa však o správu krajiny nijak zvlášť nestaral a nebol ani trochu populárny. Väčšina obyvateľov Indočíny si predstavovala budúcnosť inak a rozhodla sa viesť proti Francúzom ozbrojený boj. Následne sa podarilo podobný štatút samostatnosti dosiahnuť aj Laosanom na čele s princom Souphanouvungom, ktorí ju dosiahli na základe vzájomnej dohody s Francúzskom 22. októbra 1951. 9. novembra sa po oficiálnom odchode francúzskych vojsk z Kambodže stala nezávislou aj Kambodža. Onedlho po tom sa však v krajine začali zrážky medzi rôznymi frakciami povstalcov. Samostatnosť týchto krajín tak v konečnom dôsledku nebola celkom skutočná. A Francúzi naďalej udržiavali v oblasti svoje koloniálne jednotky Cudzineckej légie. Pri tom veľmi podcenili sily povstalcov a v bojoch, v rámci ktorých sa v cudzineckej légii účastnilo aj mnoho bývalých členov Waffen-SS, stavili na jednu kartu – pevnosť blízko dnešnej Laosko-Vietnamskej hranice menom Dien Bien Phu. Tu opevnili svoje najsilnejšie jednotky a plánovali na seba prilákať povstalcov a potom ich zničiť intenzívnym bombardovaním. Povstalci ale pevnosť najprv obkľúčili a potom s pomocou ťažkého delostrelectva, dodaného z Číny a ZSSR, prinútili francúzske jednotky 7. mája 1954 kapitulovať. Súčasne s tým prebehli aj rokovania medzi povstalcami a francúzskou vládou, ktoré sa uskutočnili v Ženeve. 21. júla 1954 bola vyhlásená samostatnosť Laosu, Kambodže aj Vietnamu.
 Vietnam v tomto delení získal akési zvláštne miesto, pretože bol rozdelený 17. rovnobežkou na severnú časť, v ktorej mala moc komunistická frakcia Viet Minhu a južnú časť, ktorej oficálnou hlavou bol až do referenda 23. októbra 1955 cisár Bao Daj. Predsedom vlády a fakticky aj hlavou nového štátu na juhu Vietnamu sa stal Ngo Dinh Diem. Moci na severe sa zatiaľ pevne chopila komunistická strana na čele s Ho Či Minom. Diem sa pokúšal viesť krajinu vlastnou cestou za podpory Spojených štátov, bez toho aby zasahoval do suverenity svojho severného suseda. Komunisti sa sprvu pokúšali zorganizovať celoštátne voľby, ktoré by krajinu zjednotili mierovou cestou. Ale po tom, čo sa na juhu žiadne voľby nekonali, rozhodli sa spojiť krajiny násilne, ale pomerne nenápadne, tým že začali podporovať ozborojené akcie komunistickej opozície, ktorá žiadala sociálnu spravodlivosť. V prevažne poľnohospodárskej krajine plnej chudobných roľníkov si komunisti získali čoskoro veľkú obľubu. Nová partizánska armáda, ktorá by bez podpory severného Vietnamu nevznikla sa nazývala Vietkong. Na to aby bolo možné tieto oddiely podporovať však museli Severovietnamci obchádzať krátku, ale dobre stráženú hranicu na 17. rovnobežke a prenikať do južného Vietnamu cez Laos a Kambodžu. V priebehu nasledujúcich 20 rokov získali tieto zásobovacie cesty spoločný názov Ho Či Minova cesta.
 Ako rástlo a silnelo partizánske hnutie na juhu krajiny, tak klesala podpora a dôvera juhovietnamského obyvateľstva v Diemovu Saigonskú vládu. Nespokojnosť vyvrcholila vojenským prevratom, v dôsledku ktorého bol Ngo Dinh Diem zavraždený. V tej dobe však už mali Američania v krajine 16 000 svojich vojenských poradcov, ktorí dozerali na výcvik a činnosť juhovietnamskej armády. Prezident Kennedy ako aj jeho nástupca boli naďalej pevne rozhodnutí pokračovať v pomoci južnému Vietnamu ako strategickému spojencovi v oblasti juhovýchodnej Ázie. Vojenskí analytici však vyhodnotili situáciu v krajine ako krajne kritickú a navrhli zvýšenie vojenskej pomoci ako aj priameho angažovania sa Spojených štátov do vojny. Vážne totiž hrozilo to, že bude južný Vietnam rozdrvený partizánmi.
 Vojna eskalovala po incidente v Tonkinskom zálive, kde boli lode Amerického námorníctva napadnuté severovietnamskými torpédovými člnmi. Americkou odpoveďou boli silné nálety na niektoré časti severného Vietnamu ako aj príchod pozemných vojsk a námornej pechoty do južného Vietnamu. Začala sa otvorená vojna medzi americkými ozbrojenými silami, ktoré v tej dobe už fakticky prevzali zodpovednosť za ochranu južného Vietnamu a severným Vietnamom podporovaných partizánov Vietkongu. Už vtedy sa prejavili prvé chyby, ktorých sa Američania dopustili, keď umožnili preriedeným jednotkám ustúpiť do Kambodže, kde boli fakticky v bezpečí, pretože Kambodža (podobne ako Laos) boli oficiálne neutrálne krajiny. Skutočnosť však bola taká, že východne oblasti Kambodže a Laosu mala plne pod kontrolou Severovietnamská armáda, ktorá ich využívala ako bezpečné nástupiská pre útoky na južný Vietnam.
 Prvé veľké ozbrojené stretnutie sa začalo 14. novembra 1965 v pohraničnom údolí Ia Drang. Americké jednotky tam odrazili útok severovietnamských vojsk a Vietkongu v Centrálnej vysočine a tým prakticky zabránili realizácii už rozbehnutého plánu na likvidáciu južného Vietnamu. V nasledujúcich rokoch sa v južnom Vietname rozpútala najprudšia a najväčšia vojna druhej polovice 20. storočia. Vojna eskalovala v januári roku 1968, keď Severovietnamci spolu s Vietkongom začali po celej krajine svoju poslednú zúfalú ofenzívu. Američania aj Juhovietnamci síce boli sprvu zaskočení, ale dokázali útok odraziť, čím spôsobili komunistom ďalšiu vojenskú porážku. Verejná mienka v Spojených štátoch, sa vtedy ešte viac naklonila na stranu odporcov vojny, pretože dovtedy prezentované vyhlásenia tvrdili, že Vietkong je už prakticky porazený a vojna sa čoskoro skončí. Naopak, nové správy z Vietnamu zo začiatku roka 1968 ukázali dosiaľ najtvrdšie boje, ktoré spolu s tým, že veliteľ amerických vojsk William Westmoreland žiadal ďalšie posily, vyvolali veľké rozhorčenie. 30. apríla 1969 dosiahol počet amerických vojakov vo Vietname svoj vrchol, nachádzalo sa tam 543 000 vojakov. V juhovýchodnej Ázii sa nachádzala väčšina amerických ozbrojených síl. Akékoľvek zvyšovanie počtu vojakov v oblasti by si vyžiadalo povolanie strategických záloh, čím by sa vyrovnalo niektorému z 2 predošlých svetových konfliktov. Od tohto momentu za začal počet amerických vojakov v oblasti znižovať. Verejná mienka v USA nakoniec prinútila prezidenta Nixona vydať rozkazy na úplný odchod amerických vojsk z Vietnamu. Poslední americkí vojaci priamo sa účastnici bojov opustili krajinu 29. marca 1973. V krajine zostali iba vojenskí poradcovia a inštruktori. Severný Vietnam mal naproti tomu v južnom Vietname 150 000 plne vyzbrojených vojakov. Oslabený južný Vietnam, na čele s nepopulárnou vládou a skorumpovaným aparátom, nemohol po strate podpory zo strany USA už dlhšiu dobu vzdorovať komunistickej agresii. Začiatkom roku 1975 komunistické sily vyzbrojené veľkým množstvom tankov T-54 zaútočili cez Kambodžu a Laos, rozdrvili demoralizovanú juhovietnamskú armádu a 1. mája 1975 ukončili boje dobytím Saigonu.
 Počas bojov v juhovýchodnej Ázii bojujúce strany použili 14 miliónov ton bômb a inej munície, ich účinok sa rovná sile 700 atómových bômb „Little boy“, aká dopadla na Hirošimu. Celkové straty na oboch stranách sa odhadujú na asi 3,5 milióna. Z toho asi 1/3 tvorili civilisti.
 Sovietska invázia do Afganistanu
 Hlavné udalosti studenej vojny
 Podľa Westanda dve svetové vojny väčšmi než čokoľvek iné sformovali vojnu studenú. Popri pocite systémovej spoločenskej krízy oslabili v medzinárodnej politike výnimočné postavenie Západu a zvlášť Európy a otvorili cestu fenoménom ako sledovanie svojich občanov a zahraničná špionáž. Vojny zvýšili úlohu štátu, donútili svojich občanov k mobilizácii, vyvolali v nich mimoriadnu lojalitu, prinútili ich prijať určitú úroveň obetí v prospech nie celkom zrozumiteľného konfliktu. Hlavná interpretačné línia mala v americkom a západoeurópskom diskurze zreteľný antistalinistický podtón – studenú vojnu spôsobila nepretržitá sovietska agresia, ktorá sa začala už počas druhej svetovej vojny a prešla do oficiálnej verejnej doktríny v roku 1947 (Ždanov: nezmieriteľný boj socializmu proti kapitalizmu). V sedemdesiatych rokoch prevládol realistický pohľad, podľa ktorého sovietsko-americké súperenie definovali ich strategické záujmy a bezpečnostné potreby, a tie sa od seba príliš nelíšili a tak kľúčom k pochopeniu studenej vojny sa mala stať moc sama o sebe a vytúženým stavom mocenská rovnováha, predpokladajúca vysokú mieru stability a predvídateľnosti.
 V čase ukončenia druhej svetovej vojny bol globálny význam Sovietskeho zväzu na úrovni Veľkej Británie či Francúzsko, teda v porovnaní s USA neporovnateľne menší. Výnimočná schopnosť militarizácie a mobilizácie zdrojov premenila ZSSR na protivníka, ktorý sa mohol v určitých aspektoch USA vyrovnať, alebo ho dokonca neskôr prekonať. K štatútu „druhej superveľmoci“ ZSSR oprávňovala podľa Westada predovšetkým úplne iná ideológia, ktorá Moskve umožňovala spochybňovať americký systém a jeho ciele a neintegrovať sa plne do svetovej globálnej kapitalistickej ekonomiky.
 Jaltská konferencia (4. až 11. februára 1945)
 Postupimská konferencia (17. júla až 2. augusta 1945)
 Iránska kríza z roku 1946
 Grécka občianska vojna (1946 - 1949)
 Marshallov plán (oznámený 5. júna 1947, prebiehal 1948-1952)
 Vznik Rady vzájomnej hospodárskej pomoci (RVHP) 5. - 8. januára 1949 až 1991
 Február 1948 v Česko-Slovensku
 Berlínska blokáda (24. júna 1948 do 12. mája 1949)
 Sovietsko-juhoslovanský konflikt (1948 až 1953)
 Založenie NATO 4. apríla 1949
 Kórejská vojna (1950 až 1953)
 Povstanie v NDR v roku 1953
 Vznik Organizáciie Varšavskej zmluvy (14. mája 1955 - 31. marca 1991)
 Nikita Chruščov odsúdil Stalinov kult osobnosti 14. februára 1956
 Poľské povstanie v roku 1956 (povstanie robotníkov v Poznani)
 Maďarská revolúcia (23. október - 11. november 1956)
 Suezská kríza (29. október 1956 - 7. november 1956)
 Vietnamská vojna (1964 – 1975)
 Program Sputnik od 4. októbra 1957
 Čínsko-sovietský rozkol (od roku 1950)
 Aféra U-2 - zostrelenie amerického prieskumného lietadla Lockheed U-2, ktoré pilotoval Francis Gary Powers nad Sovietskym zväzom 1. mája 1960
 Občianska vojna v Guatemale 1960 do r. 1996.
 Invázia v Zálive svíň v apríli 1961 s cieľom zvrhnúť Fidela Castra.
 Kubánska raketová kríza 16. októbra 1962 - 28. októbra 1962
 Berlínsky múr od 13. augusta 1961 do 9. novembra 1989
 Pražská jar 1968
 Vpád vojsk 21. augusta 1968
 Čínsko-sovietske konflikty 1969
 Návšteva Richarda Nixona v Číne 21. do 28. februára 1972
 Charta 77 - vznik 1. januára 1977
 Sovietsko-afganská vojna (25. decembra 1979 do 15. februára 1989)
 Solidarita od roku 1980
 Nástup Gorbačova k moci a začiatok Perestrojky (a Glasnosti) v apríli 1985
 Černobyľská havária (26. apríla 1986)
 Angolská občianska vojna (11. novembra 1975 - 23. júna 1989)
 Protesty na námestí Tchien-an-men (15. apríl - 4. jún 1989)
 Revolúcie v roku 1989
 Pád Berlínskeho múru, 9. novembra 1989
 Nežná revolúcia, 17. novembra 1989
 Rumunská revolúcia v decembri 1989
 Zjednotenie Nemecka, 3. októbra 1990
 Rozpad Sovietskeho zväzu, 4. novembra 1991 vyhlásili nezávislosť Pobaltské republiky. 8. decembra 1991 vznik Spoločenstva nezávislých štátov
 II. konžská vojna (1998 – 2003),
 Rozšírenie NATO o Česko, Maďarsko, Poľsko, 12. marec 1999
 Vstup Slovenska do NATO, 29. marec 2004
 Poznámky
 Referencie
 Literatúra v slovenčine alebo češtine
 ;
 </ref>
 Pozri aj
 Západný blok
 Východný blok
 Propaganda
 Politická doktrína
 Preteky v zbrojení


text:
18.07.2019, Autor: Herr Martin Heinzelmann / Lesedauer ca. 1 Min. (125 mal gelesen)
 Kündigung nicht hinnehmen! Kündigungsschutzklage einreichen!
 1. Kündigung nicht hinnehmen! Kündigungsschutzklage einreichen!
 Arbeitnehmern, welchen - häufig unerwartet - das Arbeitsverhältnis gekündigt wurde, legen häufig die Hände in den Schoss und halten die arbeitgeberseitig erfolgte Kündigung für ein unabwendbares Ereignis. Weit gefehlt! Der Kündigungsschutz ist in Deutschland sehr weitreichend und die Rechtsprechung arbeitnehmerfreundlich! Ziel der Kündigungsschutzklage ist der Erhalt des Arbeitsplatzes, zumindest aber die Trennung vom Arbeitgeber gegen eine lukrative Abfindung.
 2. Frist für Kündigungsschutzklage beachten!
 Die Kündigungsschutzklage - gerichtet auf den Fortbestand des Arbeitsverhältnisses - muss innerhalb von drei Wochen nach dem Zugang der Kündigung bei Arbeitsgericht eingereicht werden, welches für den Arbeitgeber örtlich zuständig ist. Nur dann, wenn der Arbeitnehmer sich auf die mangelnde Schriftform der Kündigung berufen will, gilt die Dreiwochenfrist nicht.
 3. Kündigungsschutz bei Anwendbarkeit des Kündigungsschutzgesetzes besonders stark!
 Auf die meisten Arbeitsverhältnisse ist das Kündigungsschutzgesetz anwendbar. Hier wird des für den Arbeitgeber besonders schwer, sich vom Arbeitnehmer zu trennen. Voraussetzung für den Anwendbarkeit ist, dass der Betroffenen (i) Arbeitnehmer ist, (ii) das Arbeitsverhältnis in demselben Betrieb oder Unternehmen ohne Unterbrechung länger als sechs Monate bestanden hat und in dem Betrieb in der Regel mehr als zehn Arbeitnehmer (nicht nur Auszubildenden) beschäftigt werden (vgl. §§ 1 Abs. 1 und 23 Abs. 1 Kündigungsschutzgesetz).
 Dr. Martin Heinzelmann, LL.M., vertritt Ihre Interessen bundesweit gegenüber Ihrem Arbeitgeber
 Weitere Rechtstipps (73) Missbräuchliche Verwendung von PIN und TAN. Jobverlust - greift das Kündigungsschutzgesetz? Beschuldigte(r) eines Strafverfahrens - Chance auf Verfahrenseinstellung nach § 153 a StPO nutzen! Banken und Darlehensnehmer aufgepasst! Wertermittlungsgebühren sind Pflichtangaben! Kündigung des Arbeitsplatzes bereits unwirksam wegen Formfehler? Darlehensnehmer aufgepasst! Darlehensvertrag widerrufbar! Arbeitsplatz gekündigt? Kündigung sittenwidrig oder treuwidrig? Nichtabnahmeentschädigung von Banken. Zu Recht? Widerruf von Überweisungen? Geht das? Fahrzeug vorzeitig ohne Vorfälligkeitsentschädigung zurück an Autobank! Widerrufsjoker sticht! Sparkontoinhaber aufgepasst! Auszahlungsanspruch gegenüber Eltern/Großeltern (BGH, Beschl. v. 17.07.2019 - XII ZB 425/18)? Kündigung erhalten - Arbeitnehmer aufgepasst! Darlehenswiderruf bei Prlongation möglich? Darlehenswiderruf jetzt? Sind Sie Verbracher? Cannstatter Wasen - Volksfestschlägerei - Ermittlungsverfahren droht! Autokredit widerrufen und Fahrzeug zurück! Widerrufsjoker sticht! Arbeitplatz gekündigt? Kündigungsschutzklage einlegen! Sparkassendarlehen widerruflich - Effektivzins im Darlehensvertrag falsch - Widerrufsjoker sticht! Audi-Fahrer aufgepasst - jetzt KFZ-Finanzierung widerrufen und Verträge rückabwickeln/Fahrzeug zurück geben! Mietwohnung gewerblich genutzt? Widerruf Sparkassendarlehen: Kündigung zu Unrecht erhalten? Wehren Sie sich! Mieter aufgepasst: Kündigung rechtswidrig! Arbeitsrecht - Spontanurlaub-Gefahr der außerordentlichen Kündigung! Die Abfindung: Goldener Fallschirm im Arbeitsrecht! Jobverlust durch Kündigung? Bitte nicht ohne Entschädigung! Bankdarlehen jetzt widerrufen und Vertragsausstieg ermöglichen! Wenn die Bank plötzlich kündigt! Wehren Sie sich! Arbeitnehme aufgepasst - Kündigungsschutzklage jetzt! Darlehenswiderruf jetzt! Vielzahl von fehlenden Pflichtangaben in Darlehensverträgen! Dieselgate - Fahrzeug zurück! Darlehensnehmer von Autobanken aufgepasst! Widerrufsjoker sticht! Widerruf von Darlehen? Verbraucher oder Unternehmer? Als Führungskraft versetzt? Wehren Sie sich! Lehrstunden für VW vor dem Landesarbeitsgericht Niedersachsen! | Kategorie: Arbeitsrecht Kreditnehmer aufgepasst - Nachbesicherungsanspruch der Bank fraglich! Vorfälligkeitsentschädigung bei gekündigtem Darlehen berechnet: Stuttgarter Kanzlei verklagt Deutsche Apotheker- und Ärztebank eG vor dem LG Düsseldorf! Darlehensnehmer aufgepasst! Ist Ihre Bank übersichert? P&R Container - Insolvenzverfahren läuft - Gründer in Untersuchungshaft: Anfechtung des Mietvertrages! Top-Chance für Vermieter! Insolvenz von P&R, Post vom Insolvenzverwalter, Rechtsanwalt Dr. Michael Jaffé, erhalten? Arbeitsverhältnis gekündigt? Durch Videoaufnahmen überführt? Die fristlose Kündigung durch den Arbeitnehmer: Autokäufer aufgepasst! BGH: Unverjährter Anspruch auf fehlerfreie Widerrufsbelehrung keine Voraussetzung für Recht zum Widerruf eines Verbraucherdarlehensvertrags Sensation! Keine Vorfälligkeitsentschädigung bei bankseitig gekündigten Verbraucherdarlehen! Keine Vorfälligkeitsentschädigung – ING-DiBa unterliegt vor dem Landgericht Frankfurt! Bausparvertrag gekündigt? Löschung Schufa-Eintrag. Darlehenswiderruf bei Fernabsatzgeschäften – BGH spricht Klartext! Arbeitsrecht - Entgeltfortzahlung: Kanzleierfolg (Darlehenswiderruf) gegenüber LBBW/BW-Bank vor dem OLG Stuttgart! Führerschein futsch - was nun? Arbeitsverhältnis unzulässig befristet? Haftung Immobilienmakler! Darlehenswiderruf (ING-DiBa / Frankfurter Sparkasse / Sparda-Bank / Volksbank u. a.) Arbeitsplatz gekündigt! Wehren Sie sich zeitnah mit der Kündigungsschutzklage! Sparkassenkunden aufgepasst! Baudarlehen mit hoher Erfolgswahrscheinlichkeit widerrufbar! Dieselfahrverbot? Kreditfinanziertes Fahrzeug über Darlehenswiderruf jetzt zurück an Hersteller! Fahrerflucht? Ohne Fremdschaden warten nicht nötig: Urteil des Landgerichts Schweinfurt (Az.: 22 O 748/15) - unerlaubt vom Unfallort entfernt? Darlehenswiderruf erfolgreich! Stuttgarter Kanzlei gewinnt gegen Sparda-Bank vor dem BGH (BGH, Urt. v. 16.05.2017 - XI ZR 586/15).! Darlehenswiderruf (Sparkasse, Volksbank, Sparda-Bank, ING-DiBa, DSL-Bank u.a.) Geschädigter Anleger in Schiffs-/Flugzeugfonds? Was ist zu tun? Sparkassen Darlehen aus den Jahren 2010-2014 widerrufen! Darlehenswiderruf auch nach Darlehensrückführung möglich! Finanzanlage ungeeignet zur Altervorsorge - Berterhaftung (BGH, III ZR 93/16, Urt. v. 23.03.2017)) Bundesgerichtshof kippt Widerrufsbelehrung Darlehenswiderruf Unwirksamkeit einer Kündigung wegen krankheitsbedingter Fehlzeiten Gesetz zur Umsetzung der Wohnimmobilienkreditrichtlinie Kündigung von zuteilungsreifen, nicht voll besparten Bausparverträgen Bausparvertrag gekündigt? So wehren Sie sich: Arbeitsverhältnis gekündigt? Rechte von Arbeitnehmern auf Weiterbeschäftigung/Abfindung u.a. Widerruf Darlehensvertrag/Baufinanzierung Abmahnschreiben wegen „illegaler“ Nutzung von Online-Diensten
 1582443735018
 14.08.2010, Autor Mathias Henke (4411 mal gelesen)
 25.04.2017, Redaktion Anwalt-Suchservice (225 mal gelesen)
 06.02.2020, Autor Martin Heinzelmann (89 mal gelesen)
 17.05.2018, Autor Bernd Fleischer (91 mal gelesen)


text:
Τα εναγίσματα ήταν σπονδές και θυσίες προς τιμή των νεκρών, που ουσιαστικά εντάσσονται στο ευρύτερο ελληνικό ταφικό έθος. Επάνω στον διακοσμημένο με κορδέλες και στεφάνια από σέλινο τάφο, οι συγγενείς του νεκρού χύνουν άνθη και μύρο, καθώς και την σπονδή «μελίκρατον», από μέλι, γάλα και κρασί, και καίνε στον βωμό αποξηραμένα άνθη ή στάχυα, σπάζοντας πήλινα αγγεία που αφήνονται επάνω στον τάφο.
 Η πρώτη θυσία (η λεγόμενη «τρίτα») γίνεται την τρίτη ημέρα από την εκφορά και καύση / ταφή του νεκρού. Την ένατη ημέρα («ένατον») γίνονται οι επίσημες αποδόσεις των νεκρικών τιμών με κορύφωσή τους ένα νεκρικό δείπνο. Ίδιες ιεροπραξίες με εκείνες του «ενάτου» τελούνται και κατά την «τριακάδα» (δηλαδή κατά την τριακοστή ημέρα) και την «ετησία» (δηλαδή ένα ακριβώς έτος μετά από την ταφή).
 Δείτε επίσης
 Κηδεία
 Μνημόσυνο
 Αρχαίος βίος
 Ταφικά έθιμα
 Αρχαία ελληνική θρησκεία


type: caselaw

text:
 7.10.2010
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 271/25
 Tožba Nadzornega organa Efte proti Islandiji, vložena 26. julija 2010
 (Zadeva E-8/10)
 2010/C 271/05
 Nadzorni organ Efte, ki ga zastopata Xavier Lewis in Markus Schneider, zastopnika za Nadzorni organ Efte, rue Belliard/Belliardstraat 35, 1040 Bruxelles/Brussel, BELGIQUE/BELGIË, je 26. julija 2010 na Sodišču Efte vložil tožbo proti Islandiji.
 Nadzorni organ Efte od Sodišča Efte zahteva, da:
 1.
 Ugotovi, da s tem, ko Republika Islandija ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za prenos akta, navedenega v točki 1 Priloge VII k Sporazumu EGP (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij), kakor je bil prilagojen Sporazumu EGP s Protokolom 1 k Sporazumu, v nacionalno zakonodajo v celoti ali o teh ukrepih obvestila Nadzornega organa, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 63(1) Direktive in člena 7 Sporazuma EGP.
 2.
 Republiki Islandiji naloži plačilo stroškov postopka.
 Pravna podlaga in dejansko stanje ter tožbeni razlogi, navedeni v podporo:
 —
 Tožba se nanaša na neukrepanje Islandije glede uskladitve z obrazloženim mnenjem Nadzornega organa Efte, ker ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za prenos akta EGP v nacionalno zakonodajo v celoti, ki ustreza Direktivi Evropske unije 2005/36/ES o priznavanju poklicnih kvalifikacij, kakor je bila spremenjena, ali o teh ukrepih ni obvestila Nadzornega organa.
 —
 Ukrepi, ki jih Islandija ni sprejela, zadevajo sprejetje nacionalnih predpisov, ki določajo pravila, specifična za ta sektor, o priznavanju poklicnih kvalifikacij, pridobljenih v drugih državah EGP.
 —
 Nadzorni organ Efte trdi, da od Islandije ni prejel informacij o tem, da je bil akt v celoti prenesen v nacionalno zakonodajo, niti nima nobenih drugih informacij, na podlagi katerih bi lahko ugotovil, da je temu tako.
 —
 Islandska vlada ni ugovarjala dejstvu, da je prišlo do zamude pri prenosu akta v nacionalno zakonodajo v celoti.


text:
ECLI:SI:VSRS:2019:II.SM.1.2019
 Vrhovno sodišče ugotavlja, da v predlogu za izdajo svetovalnega mnenja ni izkazana sicer zatrjevana neenotnost sodne prakse višjih sodišč. Pravzaprav ni navedena nobena (ne)enotna sodna praksa, na katero naj bi se oprlo Vrhovno sodišče pri razlagi spornega pravnega pravila. Celo nasprotno, iz odločb nižjih sodišč je razvidno, da sta že sami ugotovili, da je na tem področju sodna praksa enotna. Hiter pregled sodne prakse Vrhovnega sodišča pa pokaže, da se je tudi to o tem že izreklo.
 Očitno je, da zastavljeni vprašanji z neenotonostjo sodne prakse nimata nič skupnega. Vrhovno sodišče bi s podajo svetovalnega mnenja (tj. odgovorom na zastavljeni vprašanji) le uporabilo že ustaljeno sodno prakso in ustrezne razlagalne metode, s čimer bi (nehote) že prejudiciralo končno razsodbo. Ne le, da bi s tem zašlo zunaj pravnega okvira, določenega v četrtem odstavku 206. člena ZPP, temveč bi predvsem postopalo v nasprotju z namenom tega novega instituta, ki se mora v duhu ustavnih procesnih jamstev in ekonomičnosti postopka osredotočiti izključno na razlago pravnih pravil, v funkciji ex ante usklajevanja neenotne sodne prakse višjih sodišč v primerih, ko sodne prakse Vrhovnega sodišča še ni. Le taka razlaga je lahko skladna s siceršnjim položajem Vrhovnega sodišča.
 1. Sodišče prve stopnje je s sklepom uredilo mejo, kot je razvidno iz priložene skice (I. in II. točka izreka), ter odločilo, da morata stroške postopka kriti obe strani do polovice, tj. vsaka 978,4 EUR, v presežku pa mora vsak nositi svoje stroške (III. in IV. točka izreka).
 2. Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbama obeh udeležencev in izpodbijani sklep razveljavilo ter zadevo vrnilo v novo sojenje (I. točka izreka). Odločitev o stroških je pridržalo za končno odločbo (II. točka izreka).
 3. V ponovljenem postopku sta predlagatelja na sodišče prve stopnje naslovila pobudo, naj s strani Vrhovnega sodišča pridobi svetovalno mnenje, čemur je nasprotna udeleženka nasprotovala. Sodišče prve stopnje je njuni pobudi deloma sledilo in se na Vrhovno sodišče obrnilo s predlogom za izdajo svetovalnega mnenja.
 4. V predlogu je postavilo vprašanji:
 − Ali je zakonita večinska (ne pa tudi popolnoma enotna) sodna praksa prvostopnih in višjih sodišč, da se lahko v primeru določitve meje z javnim dobrom uporablja le kriterij močnejše pravice, ali pa tudi pri določitvi meje z javnim dobrim lahko pride do situacije, ko močnejše pravice ni mogoče ugotoviti in se uporabita po prioriteti še kriterija zadnje mirne posesti in pravične ocene?
 − Ali je zakonita večinska (ne pa tudi popolnoma enotna) sodna praksa prvostopnih in višjih sodišč, da se lahko v primeru sodne določitve meje z javnim dobrom za ugotovitev močnejše pravice, tj. lastninske pravice na spornem zemljišču, uporabijo podatki zemljiškega katastra ne glede na to, da ne gre za podatke o dokončni meji po 11. členu Zakona o evidentiranju nepremičnin, državne meje in prostorskih enot oziroma o urejeni meji po 20. členu Zakona o evidentiranju nepremičnin?
 6. Možnost, da se sodišče prve stopnje s predlogom za izdajo svetovalnega mnenja obrne neposredno na Vrhovno sodišče, se je uveljavila z novelo E, ki je marca 2017 spremenila Zakon o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP).1
 7. Tako je odtlej v četrtem odstavku 206. člena ZPP določeno, da lahko sodišče odredi prekinitev postopka, ko ugotovi, da bi moralo uporabiti pravno pravilo, glede katerega sodna praksa višjih sodišč ni enotna, sodne prakse Vrhovnega sodišča pa ni. V takem primeru predlaga Vrhovnemu sodišču izdajo svetovalnega mnenja. V predlogu navede dejansko in pravno ozadje zadeve. Če Vrhovno sodišče predloga za izdajo svetovalnega mnenja ne zavrne, s sklepom izda svetovalno mnenje, v katerem poda razlago pravnega pravila. Vrhovno sodišče odloča o predlogih za dopustitev izdaje svetovalnega mnenja v senatu treh sodnikov, svetovalno mnenje pa izda v petčlanskem senatu (38. člen ZPP).
 8. Postavljeni vprašanji se nanašata na razlago pravnega pravila, ki je podlaga za urejanje meje v nepravdnem postopku. Gre za 77. člen Stvarnopravnega zakonika, ki določa, da sodišče uredi mejo na podlagi močnejše pravice, ki se domneva po dokončno urejeni meji v katastrskem postopku. Če močnejša pravica ni dokazana, sodišče uredi mejo po zadnji mirni posesti oziroma pravični oceni. V obravnavani zadevi gre za javno cesto (v lasti nasprotne udeleženke), ki meji na zasebno zemljišče (v last predlagateljev). Osrednji problem je tako v razreševanju obmejne kolizije med javnim in zasebnim zemljiščem oziroma med zemljiščem, ki ima status javnega dobra, in tistim, ki takega statusa nima.
 9. Vrhovno sodišče ugotavlja, da v predlogu za izdajo svetovalnega mnenja ni izkazana sicer zatrjevana neenotnost sodne prakse višjih sodišč. Pravzaprav ni navedena nobena (ne)enotna sodna praksa, na katero naj bi se oprlo Vrhovno sodišče pri razlagi spornega pravnega pravila. Celo nasprotno, iz odločb nižjih sodišč je razvidno, da sta že sami ugotovili, da je na tem področju sodna praksa enotna.2 Hiter pregled sodne prakse Vrhovnega sodišča pa pokaže, da se je tudi to o tem že izreklo.3
 10. Očitno je, da zastavljeni vprašanji z neenotnostjo sodne prakse nimata nič skupnega. Vrhovno sodišče bi s podajo svetovalnega mnenja (tj. odgovorom na zastavljeni vprašanji) le uporabilo že ustaljeno sodno prakso in ustrezne razlagalne metode, s čimer bi (nehote) že prejudiciralo končno razsodbo. Ne le, da bi s tem zašlo zunaj pravnega okvira, določenega v četrtem odstavku 206. člena ZPP, temveč bi predvsem postopalo v nasprotju z namenom tega novega instituta,4 ki se mora v duhu ustavnih procesnih jamstev in ekonomičnosti postopka osredotočiti izključno na razlago pravnih pravil v funkciji ex ante usklajevanja neenotne sodne prakse višjih sodišč v primerih, ko sodne prakse Vrhovnega sodišča še ni. Le taka razlaga je lahko skladna s siceršnjim položajem Vrhovnega sodišča.
 11. Opisano stališče tako narekuje zavrnitev podanega predloga za izdajo svetovalnega mnenja (četrti odstavek 206. člena ZPP). To bi bilo sicer mogoče tudi le s splošnim sklicevanjem na neobstoj pogojev, a je Vrhovno sodišče, ker gre za prvi predlog za izdajo svetovalnega mnenja po ZPP-E, s ciljem predstavitve in umestitve tega instituta ter željo po njegovem utirjenju vendarle podalo kratko obrazložitev.
 1 Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-E) je bil objavljen v Uradnem listu RS, št. 10/2017, in se je uveljavil 14. 3. 2017, uporabljati pa se je začel šest mesecev pozneje, tj. 14. 9. 2017 (132. člen ZPP-E).
 2 Sklep sodišča prve stopnje z dne 12. 1. 2018: „Posledično je mogoč edino zaključek, glede katerega se je tudi v sodni praksi izoblikovalo enotno stališče, da je mogoče mejo med javnim dobrim in zemljiščem, ki to ni, urediti po stanju, kot ga izkazuje kataster, (...) izjeme od tega pravila pa so mogoče le v primeru napake ali pomanjkljivosti v katastru (...)“ Enako v osmi točki obrazložitve sklepa sodišča druge stopnje I Cp 772/2018 z dne 28. 11. 2018: „Sodna praksa je enotna, da je treba iz navedenih razlogov pri ureditvi meje med javnim dobrim in zemljiščem v zasebni lasti upoštevati stanje v katastru. Izjeme od tega pravila so mogoče le v primeru napake ali pomanjkljivosti v katastru, kar mora biti posebej ugotovljeno.“
 3 Sklep II Ips 278/2013 z dne 25. 9. 2014: „Odločitev sodišč prve in druge stopnje, da je mogoče mejo med javnim dobrim in zemljiščem, ki to ni, urediti le po stanju, kot ga izkazuje kataster in da so izjeme od tega pravila mogoče le v primeru napake ali pomanjkljivosti v katastru, je logična posledica zgoraj naštetih zakonskih omejitev. Pomisleki, izraženi v zahtevi za varstvo zakonitosti, da taka odločitev predstavlja nesorazmeren poseg v lastninsko pravico, so po oceni Vrhovnega sodišča neutemeljeni.“
 4 Razvidnim iz predloga zakonskih sprememb: „Gre za ukrep pospešitve postopka in krepitve pravne varnosti v situacijah, ko bi bili podani razlogi za dopuščeno revizijo po 367.a členu ZPP iz razloga, ker sodna praksa višjih sodišč ni enotna, sodne prakse Vrhovnega sodišča pa ni. Tako bo Vrhovno sodišče imelo več možnosti za zagotavljanje večje usklajenosti sodne prakse, katere cilj je dvigniti kakovost delovanja sodstva in doseči večjo pravno varnost.“ (Poročevalec Državnega zbora, str. 166)
 Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP - člen 38, 206, 206/4
 Stvarnopravni zakonik (2002) - SPZ - člen 77
 Zakon o evidentiranju nepremičnin (2006) - ZEN - člen 20
 Zakon o evidentiranju nepremičnin, državne meje in prostorskih enot (2000) - ZENDMPE - člen 11
 VSL Sklep II Cp 2289/2017
 VSL sklep I Cp 1268/2010
 VSRS Sklep VIII SM 1/2019
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExNDMxMjI2