text:
 EUROPSKA KOMISIJA
 Bruxelles, 18.10.2017.
 COM(2017) 606 final
 2017/0265(NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o sklapanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196)
 OBRAZLOŽENJE
 1.PREDMET PRIJEDLOGA
 Konvencija Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (Konvencija br. 196) otvorena je za potpisivanje 16. svibnja 2005. Europska unija potpisala ju je 22. listopada 2015.
 1
 Ovaj prijedlog odnosi se na odluku o sklapanju Konvencije br. 196 u ime Unije. Mora se čitati zajedno s prijedlogom odluke o sklapanju Dodatnog protokola (Konvencija br. 217), koji dopunjuje Konvenciju o sprečavanju terorizma (Konvencija br. 196).
 2.KONTEKST PRIJEDLOGA
 Svrha Konvencije br. 196 jest povećanje učinkovitosti nastojanja stranaka u sprečavanju terorizma i njegovih negativnih učinaka na potpuno ostvarivanje ljudskih prava, osobito prava na život, mjerama koje treba poduzeti na nacionalnoj razini i putem međunarodne suradnje (članak 2.). Konvencijom br. 196 stoga se kriminaliziraju sljedeća djela ako su počinjena namjerno: javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma (članak 5.), novačenje za terorističke aktivnosti (članak 6.), obuka za terorističke aktivnosti (članak 7.), kao i pomaganje i supočinjenje, poticanje i pokušavanje počinjenja prethodno navedenih kaznenih djela (takozvanih sporednih kaznenih djela u skladu s definicijom iz članka 9.). U članku 1. definira se pojam „kazneno djelo terorizma”, koji se odnosi na djela navedena u Dodatku I. Konvenciji br. 196.
 Te odredbe o kaznenim djelima nadopunjuju se odredbama kojima se utvrđuju odgovornost pravnih osoba u odnosu na prethodno navedena djela (članak 10.) te uvjeti za sankcije i mjere (članak 11.). Uspostava, provedba i primjena kriminalizacije tih aktivnosti podložne su uvjetima i zaštitnim mehanizmima temeljnih prava kako je navedeno u članku 12. Konvencijom br. 196 utvrđuju se pravila o nadležnosti za kaznena djela iz te Konvencije (članak 14.). Njome se utvrđuje obveza provođenja istrage (članak 15.) te poduzimanja kaznenog progona ili izručenja (članak 18.). Te su mjere popraćene pravilima o zaštiti, odšteti i potpori žrtvama terorizma (članak 13.), nacionalnim preventivnim mjerama (članak 3.) i međunarodnom suradnjom u području sprečavanja (članak 4.). Konvencija br. 196 sadržava i nekoliko odredaba čiji je cilj jačanje međunarodne suradnje u kaznenim stvarima uzajamnom pravnom pomoći, uključujući spontane razmjene informacija (članci 17. i 22.) i izručenje (članci 19., 20. i 21.), koje su podložne klauzuli o diskriminaciji (članak 21.).
 Konvencijom br. 196 propisano je da je ona otvorena za potpisivanje Europskoj uniji (članak 23. stavak 1.). Osim toga, ona sadržava i „klauzulu o odvajanju”, kojom se osigurava da se u odnosima među državama članicama Europske unije primjenjuju pravila EU-a (članak 26. stavak 3.).
 Nakon šest ratifikacija, od kojih su četiri izvršile države članice Vijeća Europe, Konvencija br. 196 stupila je na snagu 1. lipnja 2007. Konvenciju su do 21. veljače 2017. ratificirale 23 države članice EU-a, a potpisale su ju sve države članice EU-a
 2
 .
 Vijeće Europe donijelo je Dodatni protokol (Konvencija br. 217) 19. svibnja 2015. Dodatni protokol dopunjuje Konvenciju br. 196., a na snagu je stupio 1. srpnja 2017. Nije moguće biti strankom Dodatnog protokola, a da se istovremeno ne bude i strankom Konvencije br. 196
 3
 .
 Europska unija potpisala je Konvenciju br. 196, kao i njezin Dodatni protokol
 4
 .
 3.RAZLOZI PRIJEDLOGA
 Terorizam je globalna pojava i sve je veća prijetnja temeljnim pravima, demokraciji i vladavini prava u Europi i diljem svijeta. Teroristi ne biraju; bilo tko može biti žrtva terorističkog napada.
 Teroristički napadi počinjeni posljednjih godina u Europskoj uniji i drugdje u svijetu bili su neprihvatljivo kršenje načela na kojima se temelje demokratska društva. S obzirom na takvu trajnu prijetnju, Europska unija više nego ikada ima obvezu djelovati zajednički kako bi promicala i branila načela na kojima se temelji.
 Djelovanje protiv terorizma treba pojačati, ne samo na nacionalnoj razini, već i na paneuropskoj razini i šire. Prekogranična priroda terorizma zahtijeva snažnu međunarodnu suradnju. Zajedničkim razumijevanjem terorizma i kaznenih djela povezanih s terorizmom, zajedno s odredbama kojima se olakšava suradnja nacionalnih tijela kako je utvrđeno u Konvenciji br. 196, pridonosi se daljnjem poboljšanju učinkovitosti kaznenopravnih instrumenata i suradnje na razini Unije i na međunarodnoj razini.
 Konvencija br. 196 odnosi se na kriminalizaciju terorističkih aktivnosti i aktivnosti povezanih s terorizmom, na međunarodnu suradnju u pogledu takvih kaznenih djela te zaštitu, odštetu i potporu žrtvama terorizma. Ugovorima, a posebno odredbama iz trećeg dijela glave V. UFEU-a, EU se ovlašćuje za djelovanje u području obuhvaćenom Konvencijom br. 196. To je potkrijepljeno činjenicom da je Unija već je donijela mjere u različitim područjima koja obuhvaća Konvencija br. 196:
 ·Direktiva (EU) 2017/541 o suzbijanju terorizma
 5
 , koja zamjenjuje Okvirnu odluku Vijeća 2002/475/PUP o suzbijanju terorizma, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2008/919/PUP u odnosu na države članice za koje je Direktiva obvezujuća;
 ·Odluka Vijeća 2005/671/PUP o razmjeni informacija i suradnji u vezi s kaznenim djelima terorizma
 6
 ;
 ·Direktiva (EU) 2012/29 o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP
 7
 ;
 ·Direktiva Vijeća (EZ) 2004/80 o naknadi žrtvama kaznenih djela
 8
 ;
 ·Direktiva (EU) 2011/99 Europskog parlamenta i Vijeća o europskom nalogu za zaštitu
 9
 ;
 ·Okvirna odluka Vijeća 2009/948/PUP o sprečavanju i rješavanju sporova o izvršavanju nadležnosti u kaznenim postupcima
 10
 ;
 ·Okvirna odluka Vijeća 2002/465/PUP o zajedničkim istražnim timovima
 11
 ;
 ·Okvirna odluka Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica
 12
 ;
 ·Direktiva (EU) 2014/41 o Europskom istražnom nalogu u kaznenim stvarima
 13
 ;
 ·Konvencija o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima među državama članicama Europske unije
 14
 ;
 ·Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma
 15
 ;
 ·Okvirna odluka Vijeća 2006/960/PUP od 18. prosinca 2006. o pojednostavljenju razmjene informacija i obavještajnih podataka između tijela zaduženih za izvršavanje zakona u državama članicama Europske unije
 16
 ;
 ·Odluka Vijeća 2008/615/PUP od 23. lipnja 2008. o produbljivanju prekogranične suradnje, posebno u suzbijanju terorizma i prekograničnog kriminala
 17
 ;
 Europska unija stoga je donijela sveobuhvatan skup pravnih instrumenata za borbu protiv terorizma. Time se ističe potreba da države članice prilikom preuzimanja međunarodnih obveza u području borbe protiv terorizma djeluju u okviru institucija EU-a.
 Europska unija spremna je donošenjem Direktive o suzbijanju terorizma ispuniti svoju obvezu da postane stranka Dodatnog protokola sklapanjem tog instrumenta. To se može postići samo sklapanjem Konvencije br. 196., najkasnije istovremeno sa sklapanjem Dodatnog protokola.
 4.PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA
 Odabir pravne osnove za mjeru EU-a mora počivati na objektivnim čimbenicima koji su podložni sudskom preispitivanju. Ti čimbenici uključuju cilj i sadržaj mjere
 18
 . Ako se ispitivanjem mjere Europske unije pokaže da ona ima dvostruku svrhu ili dvostruku komponentu i ako se može utvrditi da je jedna od svrha ili komponenti glavna ili prevladavajuća, a druga tek sporedna, mjera se mora temeljiti na jednoj pravnoj osnovi, odnosno onoj koja je potrebna za glavnu ili prevladavajuću svrhu ili komponentu.
 Prevladavajuća svrha Konvencije br. 196 uvođenje je kaznenih djela povezanih s terorizmom, za što Unija ima nadležnost na temelju članka 83. stavka 1. UFEU-a. Stoga je materijalna pravna osnova za potpisivanje Konvencije br. 196 članak 83. stavak 1. UFEU-a.
 Člankom 218. stavkom 6. UFEU-a predviđa se da Vijeće na prijedlog pregovarača donosi odluku o sklapanju sporazuma. Člankom 218. stavkom 6. točkom (a) UFEU-a predviđa se da Vijeće donosi odluku o sklapanju sporazuma uz prethodnu suglasnost Europskog parlamenta u slučaju sporazuma kojim se pokrivaju područja na koja se primjenjuje redovni zakonodavni postupak.
 Konvencijom br. 196 obuhvaćena su područja na koja se primjenjuje redovni zakonodavni postupak, osobito utvrđivanje minimalnih pravila o definiranju kaznenih djela u području terorizma, te policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima (članak 82., članak 83. stavak 1. i članak 87. UFEU-a). Stoga je postupovna pravna osnova predložene odluke članak 218. stavak 6. točka (a) UFEU-a.
 5.TERITORIJALNA PRIMJENA
 U skladu s Protokolom 22. uz Ugovor o Europskoj uniji, Konvencija br. 196 koju Europska unija potpiše i naposljetku sklopi obvezujuća je i primjenjuje se u svim državama članicama osim u Danskoj. U skladu s Protokolom 21. uz Ugovor o Europskoj uniji, Konvencija br. 196 koju Europska unija potpiše i naposljetku sklopi obvezujuća je za Ujedinjenu Kraljevinu i primjenjuje se u njoj samo ako ta država članica priopći Vijeću da želi sudjelovati u donošenju i primjeni tog instrumenta. Irsku obvezuje Okvirna odluka 2002/475/PUP te će ona stoga sudjelovati u donošenju ove Odluke.
 2017/0265 (NLE)
 Prijedlog
 ODLUKE VIJEĆA
 o sklapanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196)
 VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,
 uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 83. stavak 1. u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a),
 uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije,
 uzimajući u obzir suglasnost Europskog parlamenta,
 budući da:
 (1)U skladu s Odlukom Vijeća (EU) 2015/1913 od 18. rujna 2015.
 19
 , Konvencija Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196) potpisana je 22. listopada 2015., podložno njezinu sklapanju.
 (2)Člankom 23. Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196, „Konvencija”) propisano je da je ona otvorena za odobrenje Europske unije.
 (3)Unija je već donijela mjere u različitim područjima obuhvaćenima Konvencijom.
 (4)Irsku obvezuje Okvirna odluka 2002/475/PUP
 20
 te ona stoga sudjeluje u donošenju ove Odluke.
 (5)[U skladu s člankom 3. Protokola br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u vezi s područjem slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Ujedinjena Kraljevina priopćila je svoju želju da sudjeluje u donošenju i primjeni ove Odluke.]
 ILI
 [U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske u vezi s područjem slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, te ne dovodeći u pitanje članak 4. tog Protokola, Ujedinjena Kraljevina ne sudjeluje u donošenju ove Odluke te ona za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje.]
 (6)U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 22 o stajalištu Danske, priloženog Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Odluke te ona za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje.
 (7)Konvenciju bi stoga trebalo odobriti u ime Europske unije,
 DONIJELO JE OVU ODLUKU:
 Članak 1.
 Konvencija Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196) odobrava se u ime Unije.
 Tekst Konvencije priložen je ovoj Odluci.
 Članak 2.
 Predsjednik Vijeća određuje osobu ovlaštenu u ime Europske unije za polaganje instrumenta o odobrenju, kako je predviđeno člankom 23. Konvencije, kako bi se izrazila suglasnost Europske unije da bude obvezana Konvencijom.
 Članak 3.
 Ova Odluka stupa na snagu na dan donošenja
 21
 .
 Sastavljeno u Bruxellesu,
 Za Vijeće
 Predsjednik
 (1)
 Odluka Vijeća (EU) 2015/1913 od 18. rujna 2015. o potpisivanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprječavanju terorizma (CETS br. 196, SL L 280, 24.10.2015., str. 22.) i Odluka Vijeća (EU) 2015/1914 od 18. rujna 2015. o potpisivanju, u ime Europske unije, Dodatnog protokola uz Konvenciju Vijeća Europe o sprječavanju terorizma (CETS br. 196, SL L 280., 24.10.2015., str. 24.).
 (2)
 Ured Vijeća Europe za ugovore,
 Popis potpisa i ratifikacija Ugovora 196
 , stanje od 29. kolovoza 2017.
 (3)
 Vidjeti članak 10. Dodatnog protokola.
 (4)
 Odluka Vijeća (EU) 2015/1913 od 18. rujna 2015. o potpisivanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprječavanju terorizma (CETS br. 196, SL L 280, 24.10.2015., str. 22.) i Odluka Vijeća (EU) 2015/1914 od 18. rujna 2015. o potpisivanju, u ime Europske unije, Dodatnog protokola uz Konvenciju Vijeća Europe o sprječavanju terorizma (CETS br. 196, SL L 280., 24.10.2015., str. 24.).
 (5)
 Direktiva 2017/541 (EU) o suzbijanju terorizma i zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2002/475/PUP i o izmjeni Odluke Vijeća 2005/671/PUP (SL L 88 od 31. ožujka 2017, str. 6.).
 (6)
 SL L 253, 29.9.2005., str. 22.
 (7)
 SL L 315, 14.11.2012., str. 57.
 (8)
 SL L 261, 6.8.2004., str. 15.
 (9)
 SL L 338, 21.12.2011., str. 2.
 (10)
 SL L 328, 15.12.2009., str. 42.
 (11)
 SL L 162, 20.6.2002., str. 1.
 (12)
 SL L 190, 18.7.2002., str. 1.
 (13)
 SL L 130, 1.5.2014., str. 1.
 (14)
 Akt Vijeća od 29. svibnja 2000. o sastavljanju Konvencije o uzajamnoj pomoći u kaznenim stvarima među državama članicama Europske unije, SL C 197, 12.7.2000., str. 1.
 (15)
 SL L 239, 22.9.2000., str. 19.
 (16)
 SL L 386, 29.12.2006., str. 89.
 (17)
 SL L 210, 6.6.2008., str. 1.
 (18)
 C-377/12, Komisija protiv Vijeća, točka 34.
 (19)
 SL L 280 od 24.10.2015., str.22.
 (20)
 Okvirna odluka Vijeća 2002/475/PUP od 13. lipnja 2002. o suzbijanju terorizma (SL L 164, 22.6.2002., str. 3.).
 (21)
 Datum stupanja Konvencije na snagu u Europskoj uniji objavit će Glavno tajništvo Vijeća u Službenom listu Europske unije.
 ---documentbreak---
 EUROPSKA KOMISIJA
 Bruxelles, 18.10.2017.
 COM(2017) 606 final
 PRILOG
 Prijedlogu odluke Vijeća
 o sklapanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196)
 PRILOG
 Prijedlogu odluke Vijeća
 o sklapanju, u ime Europske unije, Konvencije Vijeća Europe o sprečavanju terorizma (CETS br. 196)
 Konvencija Vijeća Europe o sprečavanju terorizma
 Varšava, 16. 5. 2005.
 Preambula
 Države članice Vijeća Europe i druge potpisnice ove Konvencije,
 smatrajući da je cilj Vijeća Europe uspostaviti veće jedinstvo među svojim članicama,
 uviđajući vrijednost jačanja suradnje s drugim strankama ove Konvencije,
 želeći poduzeti učinkovite mjere za sprečavanje terorizma i, osobito, borbu protiv javnog poticanja na počinjenje kaznenih djela terorizma te novačenja i obuke za terorističke aktivnosti,
 svjesne velike zabrinutosti zbog porasta broja kaznenih djela terorizma i sve više terorističkih prijetnji,
 svjesne teške situacije s kojom se suočavaju žrtve terorizma, i s tim u vezi ponovno potvrđujući svoju duboku solidarnost sa žrtvama terorizma i njihovim obiteljima,
 uviđajući da se kaznena djela terorizma i kaznena djela navedena u ovoj Konvenciji, tko god ih počinio, ni pod kojim okolnostima ne mogu opravdati političkim, filozofskim, ideološkim, rasnim, etničkim, vjerskim ili sličnim razlozima, i podsjećajući na obvezu svih stranaka da sprečavaju takva djela te da ih, ako se ne spriječe, kazneno progone i osiguraju njihovo kažnjavanje sankcijama koje su razmjerne njihovoj težini,
 podsjećajući na potrebu jačanja borbe protiv terorizma i ponovno potvrđujući da se svim mjerama poduzetima za sprečavanje ili suzbijanje kaznenih djela terorizma moraju poštovati vladavina prava i demokratske vrijednosti, ljudska prava i temeljne slobode, kao i druge odredbe međunarodnog prava, uključujući, prema potrebi, međunarodno humanitarno pravo,
 uviđajući kako se ovom Konvencijom ne namjerava utjecati na uspostavljena načela o slobodi izražavanja i slobodi udruživanja,
 podsjećajući da teroristička djela po svojoj prirodi ili kontekstu imaju svrhu ozbiljnog zastrašivanja stanovništva ili neprimjerenog primoravanja vlade ili međunarodne organizacije na izvršenje nekog čina ili odustajanje od njegova izvršenja, ili ozbiljnog ugrožavanja ili uništavanja temeljnih političkih, ustavnih, gospodarskih ili društvenih struktura neke države ili međunarodne organizacije,
 sporazumjele su se kako slijedi:
 Članak 1. – Terminologija
 1.Za potrebe ove Konvencije „kazneno djelo terorizma” znači svako kazneno djelo obuhvaćeno područjem primjene jednog od ugovora navedenih u Dodatku, kako je u njemu definirano.
 2.Prilikom polaganja svoje isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupu država ili Europska zajednica koja nije stranka jednog od ugovora navedenih u Dodatku može izjaviti da se, u primjeni ove Konvencije na predmetnu stranku, taj ugovor ne smatra uključenim u Dodatak. Ta izjava prestaje vrijediti čim ugovor stupi na snagu za stranku koja je dala takvu izjavu, koja o tom stupanju na snagu obavješćuje glavnog tajnika Vijeća Europe.
 Članak 2. – Svrha
 Svrha je ove Konvencije povećati učinkovitost nastojanja stranaka u sprečavanju terorizma i njegovih negativnih učinaka na potpuno ostvarivanje ljudskih prava, osobito prava na život, mjerama koje treba poduzeti na nacionalnoj razini i putem međunarodne suradnje, uzimajući u obzir postojeće primjenjive multilateralne ili bilateralne ugovore ili sporazume među strankama.
 Članak 3. – Nacionalne preventivne mjere
 1.Svaka stranka poduzima odgovarajuće mjere, osobito u području obuke tijela za provedbu zakona i drugih tijela, i u područjima obrazovanja, kulture, informacija, medija i podizanja svijesti javnosti, u cilju sprečavanja kaznenih djela terorizma i njihovih negativnih učinaka poštujući obveze u pogledu ljudskih prava kako je utvrđeno, ako su primjenjivi na tu stranku, Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, Međunarodnim paktom o građanskim i političkim pravima i drugim obvezama prema međunarodnom pravu.
 2.Svaka stranka poduzima mjere koje su potrebne za poboljšanje i razvoj suradnje među nacionalnim nadležnim tijelima u cilju sprečavanja kaznenih djela terorizma i njihovih negativnih učinaka, među ostalim:
 (a)razmjenu informacija;
 (b)poboljšanje fizičke zaštite osoba i objekata;
 (c)poboljšanje planova obuke i koordinacije za izvanredna stanja.
 3.Svaka stranka promiče toleranciju poticanjem međureligijskog i međukulturnog dijaloga koji uključuje, prema potrebi, nevladine organizacije i druge elemente civilnog društva u cilju sprečavanja napetosti koje bi mogle pridonijeti počinjenju terorističkih djela.
 4.Svaka stranka nastoji podizati svijest javnosti o postojanju, uzrocima i ozbiljnosti prijetnje koju predstavljaju kaznena djela terorizma i kaznena djela navedena u ovoj Konvenciji te razmatra poticanje javnosti u pružanju konkretne, ciljane pomoći nadležnim tijelima koja bi mogla pridonijeti sprečavanju kaznenih djela terorizma i kaznenih djela navedenih u ovoj Konvenciji.
 Članak 4. – Međunarodna suradnja u području sprečavanja
 Prema potrebi i s obzirom na svoje mogućnosti stranke jedna drugoj pružaju pomoć i potporu radi povećanja sposobnosti za sprečavanje počinjenja kaznenih djela terorizma, uključujući razmjenom informacija i najboljih praksi, kao i obukom i drugim zajedničkim nastojanjima preventivnog karaktera.
 Članak 5. – Javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma
 1.Za potrebe ove Konvencije „javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma” znači širenje ili drukčije stavljanje na raspolaganje poruke javnosti s namjerom poticanja na počinjenje kaznenog djela terorizma, kada takvo ponašanje, bez obzira na to zagovara li izravno kaznena djela terorizma ili ne, uzrokuje opasnost od počinjenja jednog ili više takvih kaznenih djela.
 2.Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se javno poticanje na počinjenje kaznenog djela terorizma, kako je definirano u stavku 1., ako je počinjeno protuzakonito i namjerno, u skladu s njezinim nacionalnim pravom proglasilo kaznenim djelom.
 Članak 6. – Novačenje za terorističke aktivnosti
 1.Za potrebe ove Konvencije „novačenje za terorističke aktivnosti” znači nagovaranje druge osobe da počini kazneno djelo terorizma ili sudjeluje u njegovu počinjenju, ili da se pridruži udruzi ili skupini radi pridonošenja njihovu počinjenju jednog ili više kaznenih djela terorizma.
 2.Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se novačenje za terorističke aktivnosti, kako je definirano u stavku 1., ako je počinjeno protuzakonito i namjerno, u njezinu nacionalnom pravu proglasilo kaznenim djelom.
 Članak 7. – Obuka za terorističke aktivnosti
 1.Za potrebe ove Konvencije „obuka za terorističke aktivnosti” znači davanje uputa za izradu ili uporabu eksploziva, vatrenog ili drugog oružja te štetnih ili opasnih tvari, ili za druge posebne metode ili tehnike, u svrhu počinjenja ili pridonošenja počinjenju kaznenog djela terorizma znajući da se pružene vještine namjeravaju upotrijebiti u tu svrhu.
 2.Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se obuka za terorističke aktivnosti, kako je definirana u stavku 1., ako je počinjena protuzakonito i namjerno, u njezinu nacionalnom pravu proglasila kaznenim djelom.
 Članak 8. – Irelevantnost počinjenja kaznenog djela terorizma
 Da bi se radnja smatrala kaznenim djelom, kako je utvrđeno člancima 5. – 7. ove Konvencije, nije nužno da kazneno djelo terorizma doista bude počinjeno.
 Članak 9. – Sporedna kaznena djela
 1.Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne kako bi se u njezinu nacionalnom pravu kaznenim djelom proglasilo:
 (a)sudioništvo u kaznenom djelu kako je utvrđeno člancima 5. – 7. ove Konvencije;
 (b)organiziranje počinjenja kaznenog djela, kako je utvrđeno člancima 5. – 7. ove Konvencije, ili usmjeravanje drugih na njegovo počinjenje;
 (c)doprinos počinjenju jednog ili više kaznenih djela, kako je utvrđeno člancima 5. – 7. ove Konvencije, skupine osoba koje djeluju u zajedničkom cilju. Takav se doprinos smatra namjernim te je:
 i.izvršen s ciljem poticanja kriminalne djelatnosti ili kriminalne svrhe te skupine, ako takva djelatnost ili svrha uključuje počinjenje kaznenog djela kako je utvrđeno člancima 5. – 7. ove Konvencije; ili
 ii.izvršen sa znanjem o namjeri skupine da počini kazneno djelo kako je utvrđeno člancima 5. – 7. ove Konvencije.
 2.Svaka stranka donosi i mjere koje su potrebne kako bi se namjera počinjenja kaznenog djela, kako je utvrđeno člancima 6. i 7. ove Konvencije, u njezinu nacionalnom pravu proglasila kaznenim djelom.
 Članak 10. – Odgovornost pravnih osoba
 1.Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne, u skladu sa svojim pravnim načelima, za utvrđivanje odgovornosti pravnih osoba za sudjelovanje u kaznenim djelima kako su utvrđena člancima 5. – 7. i 9. ove Konvencije.
 2.Ovisno o pravnim načelima stranke odgovornost pravnih osoba može biti kaznena, građanskopravna ili upravna.
 3.Takvom odgovornošću ne dovodi se u pitanje kaznena odgovornost fizičkih osoba koje su počinile ta kaznena djela.
 Članak 11. – Sankcije i mjere
 1.Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne da se kaznena djela utvrđena člancima 5. – 7. i 9. ove Konvencije proglase kažnjivima učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim kaznama.
 2.Prethodne pravomoćne presude donesene u stranim državama za kaznena djela utvrđena ovom Konvencijom mogu se, u mjeri u kojoj je to dopušteno nacionalnim pravom, uzeti u obzir u svrhu određivanja kazne u skladu s nacionalnim pravom.
 3.Svaka stranka osigurava da pravne osobe koje se smatraju odgovornima u skladu s člankom 10. podliježu učinkovitim, razmjernim i odvraćajućim kaznenim ili nekaznenim sankcijama, uključujući novčane kazne.
 Članak 12. – Uvjeti i zaštitni mehanizmi
 1.Svaka stranka osigurava da se pri uspostavi, provedbi i primjeni kriminalizacije u skladu s člancima 5. – 7. i 9. ove Konvencije poštuju obveze u pogledu ljudskih prava, osobito prava na slobodu izražavanja, udruživanja i vjersku slobodu, kako je određeno Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, Međunarodnim paktom o građanskim i političkim pravima te ostalim obvezama prema međunarodnom pravu ako su primjenjivi na tu stranku.
 2.Uspostava, provedba i primjena kriminalizacije prema člancima 5. – 7. i 9. ove Konvencije trebale bi, nadalje, biti podložne načelu proporcionalnosti, uz poštovanje legitimnih postavljenih ciljeva i njihove nužnosti u demokratskom društvu te bi trebale isključivati svaki oblik proizvoljnosti i diskriminirajućeg ili rasističkog postupanja.
 Članak 13. – Zaštita, odšteta i potpora za žrtve terorizma
 Svaka stranka donosi mjere koje su potrebne za pružanje zaštite i potpore žrtvama terorističkih napada počinjenih na njezinu državnom području. Te mjere mogu uključivati, u okviru odgovarajućih nacionalnih programa i u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, među ostalim, financijsku pomoć i odštetu za žrtve terorizma i članove njihove uže obitelji.
 Članak 14. – Nadležnost
 1.Svaka stranka poduzima mjere koje su potrebne za uspostavu njezine nadležnosti nad kaznenim djelima utvrđenima ovom Konvencijom:
 (a)kad je kazneno djelo počinjeno na državnom području te stranke;
 (b)kad je kazneno djelo počinjeno na brodu koji plovi pod zastavom te stranke ili u zrakoplovu registriranom u skladu s njezinim zakonima;
 (c)kad je kazneno djelo počinio državljanin te stranke.
 2.Svaka stranka može uspostaviti svoju nadležnost nad kaznenim djelima utvrđenima ovom Konvencijom:
 (a)ako je kazneno djelo usmjereno prema počinjenju kaznenog djela iz članka 1. ove Konvencije ili je prouzročilo njegovo počinjenje na državnom području te stranke ili protiv njezina državljanina;
 (b)ako je kazneno djelo usmjereno prema provođenju kaznenog djela iz članka 1. ove Konvencije ili je prouzročilo njegovo provođenje protiv državnog objekta te stranke u inozemstvu, uključujući diplomatske i konzularne prostorije te stranke;
 (c)ako je kazneno djelo usmjereno prema kaznenom djelu ili je prouzročilo kazneno djelo iz članka 1. ove Konvencije te je počinjeno u pokušaju da primora tu stanku da učini neko djelo ili se suzdrži od toga;
 (d)ako je kazneno djelo počinila osoba bez državljanstva s uobičajenim boravištem na državnom području te stranke;
 (e)kada je djelo počinjeno u zrakoplovu kojim upravlja vlada te stranke.
 3.Svaka stranka poduzima mjere potrebne za uspostavu svoje nadležnosti nad kaznenim djelima utvrđenima ovom Konvencijom u slučaju kad je osumnjičenik prisutan na njezinu državnom području i ona ga ne izruči stranci čija se nadležnost temelji na pravilu nadležnosti koje jednako postoji u pravu stranke kojoj je podnesen zahtjev.
 4.Ovom Konvencijom ne isključuje se kaznena nadležnost izvršena u skladu s nacionalnim pravom.
 5.Kada više stranaka smatra da ima nadležnost za pretpostavljeno kazneno djelo utvrđeno ovom Konvencijom, uključene se stranke prema potrebi međusobno savjetuju u cilju određivanja najprikladnije nadležnosti za kazneni progon.
 Članak 15. – Obveza provođenja istrage
 1.Nakon primitka informacija o tome kako je osoba koja je počinila ili navodno počinila kazneno djelo utvrđeno ovom Konvencijom možda prisutna na njezinu državnom području, predmetna stranka poduzima mjere koje su prema njezinu nacionalnom zakonodavstvu potrebne za istragu činjenica iz tih informacija.
 2.Nakon što je utvrdila da okolnosti to zahtijevaju, stranka na čijem je državnom području počinitelj ili osumnjičenik prisutan poduzima odgovarajuće mjere u skladu sa svojim nacionalnim pravom kako bi se osigurala prisutnost te osobe u svrhu progona ili izručenja.
 3.Svaka osoba protiv koje se poduzimaju mjere iz stavka 2. ima pravo:
 (a)bez odlaganja stupiti u vezu s najbližim odgovarajućim predstavnikom države koje je državljanin ili koja na neki drugi način ostvaruje pravo na zaštitu prava te osobe ili, ako je riječ o osobi bez državljanstva, države u čijem području ta osoba uobičajeno boravi;
 (b)na posjet predstavnika te države;
 (c)biti obaviještena o svojim pravima iz podstavaka (a) i (b).
 4.Prava iz stavka 3. izvršavaju se u skladu sa zakonima i propisima stranke na čijem je području počinitelj ili osumnjičenik prisutan pod uvjetom da se navedenim zakonima i propisima omogući da se u cijelosti postigne svrha kojoj su namijenjena prava utvrđena stavkom 3.
 5.Odredbama stavaka 3. i 4. ne dovodi se u pitanje pravo bilo koje stranke koja ima nadležnost u skladu s člankom 14. stavkom 1. točkom (c) i stavkom 2. točkom (d) pozvati Međunarodni odbor Crvenog križa da stupi u vezu s osumnjičenikom ili ga posjeti.
 Članak 16. – Neprimjenjivanje Konvencije
 Ova se Konvencija ne primjenjuje ako su sva kaznena djela utvrđena u skladu s člancima 5. – 7. i 9. počinjena unutar jedne države, ako je osumnjičenik državljanin te države i prisutan je na njezinu državnom području i ni jedna druga država u skladu s člankom 14. stavcima 1. ili 2. ove Konvencije nema temelja za nadležnost, pri čemu se podrazumijeva da se odredbe članaka 17. i 20. – 22. ove Konvencije, prema potrebi, primjenjuju u tim slučajevima.
 Članak 17. – Međunarodna suradnja u kaznenim stvarima
 1.Stranke jedna drugoj pružaju najveću moguću pomoć u vezi s kaznenim istragama, kaznenim postupcima ili postupcima za izručenje u odnosu na kaznena djela utvrđena člancima 5. – 7. i 9. ove Konvencije, uključujući pomoć pri pribavljanju dokaza u njihovu posjedu potrebnih za postupke.
 2. Stranke izvršavaju svoje obveze iz stavka 1. u skladu sa svim ugovorima ili drugim sporazumima o uzajamnoj pravnoj pomoći sklopljenima između njih. Ako takvi ugovori ili sporazumi ne postoje, stranke jedna drugoj pružaju pomoć u skladu sa svojim nacionalnim pravom.
 3.Stranke međusobno surađuju što je moguće više u skladu s mjerodavnim zakonima, ugovorima, sporazumima i dogovorima stranke kojoj je podnesen zahtjev s obzirom na kaznene istrage ili postupke u vezi s kaznenim djelima za koja se pravna osoba može smatrati odgovornom u skladu s člankom 10. ove Konvencije kod stranke koja podnosi zahtjev.
 4.Svaka stranka može razmotriti uspostavu dodatnih mehanizama kako bi s drugim strankama mogla dijeliti informacije ili dokaze potrebne za utvrđivanje kaznene, građanskopravne ili upravne odgovornosti u skladu s člankom 10.
 Članak 18. – Izručenje ili kazneni progon
 1.Stranka na čijem je državnom području prisutan osumnjičenik, kad ima nadležnost u skladu s člankom 14., ako ne izruči tu osobu, dužna je, bez iznimke i bez obzira na to je li kazneno djelo počinjeno na njezinu državnom području, bez nepotrebne odgode dostaviti predmet svojim nadležnim tijelima radi kaznenog progona postupcima u skladu sa zakonima te stranke Ta nadležna tijela donose odluku na isti način kao u slučaju bilo kojeg drugog teškog kaznenog djela prema nacionalnom pravu te stranke.
 2.Ako je stranci u skladu s njezinim nacionalnim pravom dopušteno izručiti ili na drugi način predati jednog od svojih državljana samo pod uvjetom da će joj ta osoba biti vraćena na služenje kazne izrečene kao rezultat suđenja ili postupka za koji su se tražili izručenje ili predaja te osobe, a ta stranka i stranka koja traži izručenje te osobe slažu se s tom mogućnošću i drugim uvjetima koje smatraju primjerenima, takvo uvjetno izručenje ili predaja dovoljni su za ispunjenje obveze iz stavka 1.
 Članak 19. – Izručenje
 1.Smatra se da kaznena djela iz članaka 5. – 7. i 9. ove Konvencije pripadaju kaznenim djelima koja podliježu izručenju u svakom ugovoru o izručenju sklopljenom između stranaka prije stupanja na snagu ove Konvencije. Stranke se obvezuju uključiti takva kaznena djela kao kaznena djela koja podliježu izručenju u svaki ugovor o izručenju koji naknadno međusobno sklope.
 2.Ako stranka koja uvjetuje izručenje postojanjem ugovora primi zahtjev za izručenje od druge stranke s kojom nema ugovor o izručenju, stranka kojoj je zahtjev podnesen može, ako tako odluči, smatrati ovu Konvenciju pravnim temeljem za izručenje ako je riječ o kaznenim djelima iz članaka 5. – 7. i 9. ove Konvencije. Izručenje podliježe drugim uvjetima koji su predviđeni pravom stranke kojoj je podnesen zahtjev.
 3.Stranke koje ne uvjetuju izručenje postojanjem ugovora međusobno priznaju kaznena djela iz članaka 5. – 7. i 9. ove Konvencije kao kaznena djela koja podliježu izručenju, pod uvjetima predviđenima pravom stranke kojoj je podnesen zahtjev.
 4.Ako je potrebno, kaznena djela iz članaka 5. – 7. i 9. ove Konvencije smatraju se, u svrhu izručenja između stranaka, počinjenima ne samo u mjestu u kojem su se dogodila već i na državnom području stranaka koje su uspostavile nadležnost u skladu s člankom 14.
 5.Odredbe svih ugovora i sporazuma o izručenju sklopljenih između stranaka u pogledu kaznenih djela iz članaka 5. – 7. i 9. ove Konvencije smatraju se promijenjenima između stranaka u mjeri u kojoj nisu u skladu s ovom Konvencijom.
 Članak 20. – Isključenje klauzule o političkim izuzećima
 1.Ni jedno od kaznenih djela iz članaka 5. – 7. i 9. ove Konvencije ne smatra se, u svrhu izručenja ili uzajamne pravne pomoći, političkim kaznenim djelom, kaznenim djelom povezanim s političkim kaznenim djelom ili kaznenim djelom nadahnutim političkim motivima. U skladu s tim, zahtjev za izručenje ili za uzajamnu pravnu pomoć na temelju takvog kaznenog djela nije moguće odbiti samo zato što je riječ o političkom kaznenom djelu, kaznenom djelu povezanom s političkim kaznenim djelom ili kaznenom djelu nadahnutom političkim motivima.
 2.Ne dovodeći u pitanje primjenu članaka 19. – 23. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. u ostalim člancima ove Konvencije, svaka država ili Europska zajednica može, u trenutku potpisivanja ili polaganja svoje isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupanju Konvenciji, izjaviti da pridržava pravo ne primjenjivati stavak 1. ovog članka ako je riječ o izručenju radi kaznenog djela navedenog u ovoj Konvenciji. Stranka se obvezuje primjenjivati tu zadršku od slučaja do slučaja na temelju propisno obrazložene odluke.
 3.Svaka stranka može u cijelosti ili djelomično povući zadršku koju je izrazila u skladu sa stavkom 2. izjavom upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe, koja stupa na snagu od datuma njezina primitka.
 4.Stranka koja je izrazila zadršku u skladu sa stavkom 2. ovog članka ne može zatražiti da bilo koja druga stranka primijeni stavak 1. ovog članka; međutim, ako je njezina zadrška djelomična ili uvjetna, može zatražiti primjenu ovog članka u mjeri u kojoj ga je i sama prihvatila.
 5.Zadrška vrijedi za razdoblje od tri godine od dana stupanja na snagu ove Konvencije s obzirom na predmetnu stranku. Međutim, takva se zadrška može produljiti za razdoblja istog trajanja.
 6.Dvanaest mjeseci prije dana isteka zadrške, glavni tajnik Vijeća Europe obavješćuje predmetnu stranku o tom isteku. Najkasnije tri mjeseca prije isteka, stranka obavješćuje glavnog tajnika Vijeća Europe da potvrđuje, mijenja ili povlači svoju zadršku. Ako stranka obavijesti glavnog tajnika Vijeća Europe da potvrđuje svoju zadršku, mora objasniti razloge koji opravdavaju njezino nastavljanje. U nedostatku obavijesti predmetne stranke, glavni tajnik Vijeća Europe obavješćuje tu stranku da se njezina zadrška smatra automatski produženom na razdoblje od šest mjeseci. Ako predmetna stranka ne obavijesti o svojoj namjeri da potvrdi ili izmijeni svoju zadršku prije isteka tog roka, zadrška prestaje vrijediti.
 7.Ako stranka nakon primanja zahtjeva za izručenje od druge stranke ne izruči osobu primjenom te zadrške, ona slučaj podnosi, bez iznimke i bez nepotrebnog odlaganja, svojim nadležnim tijelima radi kaznenog progona ako se stranka koja je podnijela zahtjev i stranka kojoj je zahtjev podnesen ne dogovore drukčije. U svrhu kaznenog progona na državnom području stranke kojoj je zahtjev podnesen, nadležna tijela donose odluku na isti način kao u slučaju bilo kojeg drugog teškog kaznenog djela u skladu s nacionalnim pravom te stranke. Stranka kojoj je zahtjev podnesen dužna je, bez nepotrebnog odlaganja, o konačnom ishodu postupka obavijestiti stranku koja je podnijela zahtjev i glavnog tajnika Vijeća Europe, koji ga prosljeđuje na savjetovanje stranaka predviđeno u članku 30.
 8.Odluka da se odbije zahtjev za izručenje na temelju te zadrške odmah se prosljeđuje stranci koja je podnijela zahtjev. Ako stranka kojoj je zahtjev podnesen u razumnom roku ne donese sudsku odluku o meritumu u skladu sa stavkom 7., stranka koja podnosi zahtjev može o tome obavijestiti glavnog tajnika Vijeća Europe, koji predmet podnosi savjetovanju stranaka predviđenom u članku 30. U okviru tog savjetovanja razmatra se predmet i daje mišljenje o usklađenosti odbijanja s Konvencijom te se podnosi Odboru ministara radi izdavanja izjave o tome. Pri obavljanju svojih dužnosti u okviru ovog stavka, Odbor ministara okuplja se u sastavu ograničenom na države stranke.
 Članak 21. – Klauzula o diskriminaciji
 1.Nijedna odredba ove Konvencije ne tumači se kao nametanje obveze izručenja ili pružanja uzajamne pravne pomoći ako stranka kojoj je podnesen zahtjev ima utemeljene razloge za sumnju da je zahtjev za izručenje zbog kaznenih djela iz članaka 5. – 7. i 9. ili za uzajamnu pravnu pomoć u odnosu na takva kaznena djela podnesen radi kaznenog progona ili kažnjavanja neke osobe zbog njezine rase, vjerskog opredjeljenja, nacionalnosti, etničke pripadnosti ili političkog uvjerenja ili da bi poštovanje tog zahtjeva naštetilo položaju te osobe iz bilo kojeg od tih razloga.
 2.Nijedna odredba ove Konvencije ne tumači se kao nametanje obveze izručenja ako postoji opasnost da osoba koja je predmet zahtjeva za izručenje bude izložena mučenju, neljudskom ili ponižavajućem postupanju ili kažnjavanju.
 3.Nijedna odredba ove Konvencije ne tumači se ni kao nametanje obveze izručenja ako postoji opasnost da osoba koja je predmet zahtjeva za izručenje bude izložena smrtnoj kazni ili, ako se pravom stranke kojoj je zahtjev podnesen ne dopušta kazna doživotnog zatvora, kazni doživotnog zatvora bez mogućnosti uvjetnog otpusta, osim ako prema valjanim sporazumima o izručenju stranka kojoj je zahtjev podnesen ima obvezu izručenja ako smatra dovoljnim jamstvo stranke koja podnosi zahtjev da smrtna kazna neće biti izrečena ili, ako bude izrečena, da se neće izvršiti ili da predmetna osoba neće biti podvrgnuta kazni doživotnog zatvora bez mogućnosti uvjetnog otpusta.
 Članak 22. – Spontane informacije
 1.Ne dovodeći u pitanje vlastite istrage ili postupke, nadležna tijela stranke mogu, bez prethodnog zahtjeva, nadležnim tijelima druge stranke prosljeđivati informacije dobivene u okviru svoje istrage ako smatraju da bi otkrivanje takvih informacija moglo pomoći stranci koja prima informacije u pokretanju ili provođenju istraga ili postupaka, ili bi moglo potaknuti podnošenje zahtjeva te stranke na temelju ove Konvencije.
 2.Stranka koja pruža informacije može, u skladu sa svojim nacionalnim pravom, stranci koja prima informacije postaviti uvjete za uporabu takvih informacija.
 3.Stranka koja prima informacije obvezuje se tim uvjetima.
 4.Međutim, svaka stranka može, u bilo koje vrijeme, izjavom upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe, izjaviti da pridržava pravo ne obvezati se uvjetima koje je odredila stranka koja dostavlja informacije iz prethodnog stavka 2., ako ne bude prethodno obaviještena o prirodi informacija koje treba dostaviti te pristane na njihov prijenos.
 Članak 23. – Potpisivanje i stupanje na snagu
 1.Ova je Konvencija otvorena za potpisivanje državama članicama Vijeća Europe, Europskoj zajednici i državama nečlanicama koje su sudjelovale u njezinoj izradi.
 2.Ova Konvencija podliježe ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju. Isprave o ratifikaciji, prihvaćanju ili odobrenju polažu se kod glavnog tajnika Vijeća Europe.
 3.Ova Konvencija stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kada je šest potpisnica, uključujući barem četiri države članice Vijeća Europe, izrazilo svoj pristanak da budu obvezane Konvencijom u skladu s odredbama stavka 2.
 4.Za svaku potpisnicu koja naknadno izrazi svoj pristanak da bude obvezana Konvencijom, ona stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kada je izrazila svoj pristanak da bude obvezana Konvencijom u skladu s odredbama stavka 2.
 Članak 24. – Pristupanje Konvenciji
 1.Nakon stupanja na snagu ove Konvencije, Odbor ministara Vijeća Europe, nakon savjetovanja sa strankama Konvencije i njihova jednoglasnog pristanka, može pozvati bilo koju državu koja nije članica Vijeća Europe i koja nije sudjelovala u njezinoj izradi da pristupi ovoj Konvenciji. Tu odluku donose većinom, kako je utvrđeno u članku 20. točki (d) Statuta Vijeća Europe, i jednoglasno predstavnici stranaka koje imaju mjesto u Odboru ministara.
 2.Za svaku državu koja joj pristupi u skladu s prethodnim stavkom 1., Konvencija stupa na snagu prvoga dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana polaganja isprave o pristupu kod glavnog tajnika Vijeća Europe.
 Članak 25. – Teritorijalna primjena
 1.Svaka država ili Europska zajednica može u trenutku potpisivanja ili polaganja isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupu navesti prostor ili prostore na koje se primjenjuje ova Konvencija.
 2.Svaka stranka može, bilo kada, izjavom upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe, proširiti područje primjene ove Konvencije na bilo koji drugi prostor naveden u izjavi. Na tom prostoru Konvencija stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kad glavni tajnik zaprimi izjavu.
 3.Svaka izjava podnesena u skladu s prethodna dva stavka može se, za svaki prostor naveden u takvoj izjavi, povući obaviješću upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe. Povlačenje stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kad glavni tajnik primi takvu obavijest.
 Članak 26. – Učinci Konvencije
 1.Ovom se Konvencijom dopunjuju mjerodavni multilateralni ili bilateralni ugovori ili sporazumi između stranaka, uključujući odredbe sljedećih ugovora Vijeća Europe:
 –Europske konvencije o izručenju, otvorene za potpisivanje u Parizu 13. prosinca 1957. (ETS br. 24),
 –Europske konvencije o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, otvorene za potpisivanje u Strasbourgu 20. travnja 1959. (ETS br. 30),
 –Europske konvencije o suzbijanju terorizma, otvorene za potpisivanje u Strasbourgu 27. siječnja 1977. (ETS br. 90),
 –Dodatnog protokola uz Europsku konvenciju o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, otvorenog za potpisivanje u Strasbourgu 17. ožujka 1978. (ETS br. 99),
 –Drugog dodatnog protokola uz Europsku konvenciju o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, otvorenog za potpisivanje u Strasbourgu 8. studenoga 2001. (ETS br. 182),
 –Protokola o izmjeni Europske konvencije o suzbijanju terorizma, otvorenog za potpisivanje u Strasbourgu 15. svibnja 2003. (ETS br. 190).
 2.Ako su dvije ili više stranaka već sklopile sporazum ili ugovor o pitanjima koja su obuhvaćena ovom Konvencijom ili su na drugi način uspostavile odnose u vezi s tim pitanjima, ili će to ubuduće činiti, imaju pravo primjenjivati i taj sporazum ili ugovor ili uređivati te odnose u skladu s njim. Međutim, ako su odnosi koje su stranke uspostavile u pogledu pitanja koja su obuhvaćena ovom Konvencijom drukčiji nego što je u njoj predviđeno, oni moraju biti usklađeni s ciljevima i načelima Konvencije.
 3.Stranke koje su članice Europske unije u svojim međusobnim odnosima primjenjuju pravila Zajednice i Europske unije u mjeri u kojoj postoje pravila Zajednice ili Europske unije koja uređuju predmet o kojemu je riječ te su primjenjiva na određeni slučaj, ne dovodeći u pitanje cilj i svrhu ove Konvencije niti njezinu punu primjenu u pogledu drugih stranaka.
 4.Nijedna odredba ove Konvencije ne utječe na ostala prava, obveze i odgovornosti stranaka i pojedinaca u okviru međunarodnog prava, uključujući međunarodno humanitarno pravo.
 5.Aktivnosti oružanih snaga tijekom oružanog sukoba, kako se ti pojmovi tumače prema međunarodnom humanitarnom pravu, koje podliježu tom pravu, nisu uređene ovom Konvencijom, kao ni aktivnosti vojnih snaga stranke u izvršavanju svojih službenih dužnosti, u mjeri u kojoj one podliježu drugim pravilima međunarodnog prava.
 Članak 27. – Izmjene Konvencije
 1.Izmjene ove Konvencije može predložiti bilo koja stranka, Odbor ministara Vijeća Europe ili savjetovanje stranaka.
 2.Glavni tajnik Vijeća Europe o svakom prijedlogu izmjene obavješćuje stranke.
 3.Nadalje, svaka izmjena koju predlaže stranka ili Odbor ministara dostavlja se savjetovanju stranaka, koje Odboru ministara podnosi svoje mišljenje o predloženim izmjenama.
 4.Odbor ministara razmatra predložene izmjene i mišljenja koja je dostavilo savjetovanje stranaka te može odobriti izmjenu.
 5.Tekst svake izmjene koju odobri Odbor ministara u skladu sa stavkom 4. prosljeđuje se strankama na prihvaćanje.
 6.Svaka izmjena odobrena u skladu sa stavkom 4. stupa na snagu trideseti dan nakon što su sve stranke obavijestile glavnog tajnika o svojem prihvaćanju te izmjene.
 Članak 28. – Revizija Dodatka
 1.Svaka stranka ili Odbor ministara može predložiti izmjene radi ažuriranja popisa ugovora u Dodatku. Ti prijedlozi izmjena odnose se samo na univerzalne ugovore sklopljene unutar sustava Ujedinjenih naroda koji se posebno odnose na međunarodni terorizam te su stupili na snagu. Glavni tajnik Vijeća Europe o svakom prijedlogu izmjene obavješćuje stranke.
 2.Nakon savjetovanja s trećim stranama Odbor ministara može prihvatiti predloženu izmjenu većinom, kako je utvrđeno u članku 20. točki (d) Statuta Vijeća Europe. Izmjena stupa na snagu nakon isteka razdoblja od jedne godine nakon datuma kad je proslijeđena strankama. Tijekom tog razdoblja svaka stranka može obavijestiti glavnog tajnika Vijeća Europe o prigovorima na stupanje na snagu izmjene u pogledu te stranke.
 3.Ako trećina stranaka obavijesti glavnog tajnika Vijeća Europe o prigovoru na stupanje na snagu izmjene, izmjena ne stupa na snagu.
 4.Ako manje od trećine stranaka obavijesti o prigovoru, izmjena stupa na snagu za one stranke koje nisu obavijestile o prigovoru.
 5.Kad izmjena stupi na snagu u skladu sa stavkom 2., a stranka je obavijestila o prigovoru na nju, ta izmjena stupa na snagu za predmetnu stranku prvog dana mjeseca nakon datuma obavijesti upućene glavnom tajniku Vijeća Europe o njezinu prihvaćanju.
 Članak 29. – Rješavanje sporova
 U slučaju spora među strankama o tumačenju ili primjeni ove Konvencije, one će potražiti rješenje spora putem pregovora ili na bilo koji drugi miroljubivi način po svom izboru, uključujući podnošenje spora arbitražnom sudu čije su odluke obvezujuće za stranke u sporu, ili Međunarodnom sudu, kako se uključene stranke dogovore.
 Članak 30. – Savjetovanje stranaka
 1.Stranke se povremeno savjetuju u cilju:
 (a)davanja prijedloga za olakšavanje ili poboljšanje učinkovite uporabe i provedbe ove Konvencije, uključujući utvrđivanje svih problema i učinaka bilo koje izjave u okviru ove Konvencije;
 (b)oblikovanja svojeg mišljenja o usklađenosti odbijanja izručenja upućenog u skladu s člankom 20. stavkom 8.;
 (c)donošenja prijedloga izmjena ove Konvencije u skladu s člankom 27.;
 (d)oblikovanja svojeg mišljenja o bilo kojem prijedlogu izmjene ove Konvencije upućenom u skladu s člankom 27. stavkom 3.;
 (e)izražavanja mišljenja o bilo kojem pitanju koje se odnosi na primjenu ove Konvencije i olakšavanja razmjene informacija o bitnom pravnom, političkom ili tehnološkom razvoju.
 2.Savjetovanje stranaka saziva glavni tajnik Vijeća Europe kad god to smatra potrebnim te u svakom slučaju kad većina stranaka ili Odbor ministara zatraži njegov saziv.
 3.Glavno tajništvo Vijeća Europe pomaže strankama u izvršavanju njihovih dužnosti u skladu s ovim člankom.
 Članak 31. – Istupanje
 1.Svaka stranka može u svakom trenutku istupiti iz ove Konvencije obaviješću upućenom glavnom tajniku Vijeća Europe.
 2.Takvo istupanje stupa na snagu prvog dana mjeseca koji slijedi nakon isteka razdoblja od tri mjeseca od dana kad glavni tajnik zaprimi navedenu obavijest.
 Članak 32. – Obavješćivanje
 Glavni tajnik Vijeća Europe obavješćuje države članice Vijeća Europe, Europsku zajednicu, države nečlanice koje su sudjelovale u izradi ove Konvencije te svaku državu koja je pristupila ili je pozvana na pristupanje ovoj Konvenciji o:
 (a)svakom potpisivanju;
 (b)polaganju svake isprave o ratifikaciji, prihvaćanju, odobrenju ili pristupanju;
 (c)datumima stupanja na snagu ove Konvencije u skladu s člankom 23.;
 (d)svakoj izjavi podnesenoj u skladu s člankom 1. stavkom 2., člankom 22. stavkom 4. i člankom 25.;
 (e)svakom drugom aktu, obavijesti ili priopćenju koji se odnose na ovu Konvenciju.
 U potvrdu toga, u nastavku potpisani, propisno ovlašteni u tu svrhu, potpisali su ovu Konvenciju.
 Sastavljeno u Varšavi, 16. svibnja 2005. na engleskom i francuskom jeziku, pri čemu su oba teksta jednako vjerodostojna, u jednom primjerku, koji se pohranjuje u arhivu Vijeća Europe. Glavni tajnik Vijeća Europe dužan je dostaviti ovjerene preslike svakoj državi članici Vijeća Europe, Europskoj zajednici, državama nečlanicama koje su sudjelovale u izradi ove Konvencije i svakoj državi pozvanoj da joj pristupi.
 Dodatak
 1.Konvencija o suzbijanju nezakonite otmice zrakoplova, potpisana u Haagu 16. prosinca 1970.
 2.Konvencija o suzbijanju nezakonitih postupaka protiv sigurnosti civilnog zrakoplovstva, sklopljena u Montrealu 23. rujna 1971.
 3. Konvencija o sprečavanju i kažnjavanju kaznenih djela protiv međunarodno zaštićenih osoba, uključujući diplomate, donesena u New Yorku 14. prosinca 1973.
 4. Međunarodna konvencija protiv uzimanja talaca, donesena u New Yorku 17. prosinca 1979.
 5. Konvencija o fizičkoj zaštiti nuklearnog materijala, donesena u Beču 3. ožujka 1980.
 6. Protokol o suzbijanju nezakonitih djela nasilja u zračnim lukama koje služe međunarodnom civilnom zrakoplovstvu, sastavljen u Montrealu 24. veljače 1988.
 7. Konvencija o suzbijanju nezakonitih postupaka protiv sigurnosti pomorske plovidbe, sastavljena u Rimu 10. ožujka 1988.
 8. Protokol o suzbijanju nezakonitih postupaka protiv sigurnosti nepokretnih platforma smještenih iznad epikontinentalnog pojasa, sastavljen u Rimu 10. ožujka 1988.
 9. Međunarodna konvencija o suzbijanju terorističkih napada eksplozivnim napravama, donesena u New Yorku 15. prosinca 1997.
 10. Međunarodna konvencija o suzbijanju financiranja terorizma, donesena u New Yorku 9. prosinca 1999.
 11.Međunarodna konvencija o suzbijanju djela nuklearnog terorizma, donesena u New Yorku 13. travnja 2005.
 1
 (1)
 Izmjenu Dodatka donijeli su zamjenici ministara na svojoj 1034. sjednici (11. rujna 2008., točka 10.1.), a stupila je na snagu 13. rujna 2009. u skladu s člankom 28. Konvencije.


type: wikipedia

text:
Is scríbhneoir agus léachtóir é Seán Ó Coileáin MA (N.U.I.) AM (Harv) PhD (Harv) ó Bheanntraí, Co. Chorcaí.
 Bhain sé a chéim B.A. agus a chéim M.A. amach i gColáiste na hOllscoile i gCorcaigh agus a chéim dochtúireacht i Ollscoil Harvard sna Stáit Aontaithe. Ghnóthaigh Scoláireacht Chiste Theach an Ard-Mhéara (1966) agus Staidéaracht Taistil Ollscoil na hÉireann (1967). Thug tréimhse na Staidéarachta in Ollscoil Harvard mar a raibh sé ina mhac léinn ag John Kelleher agus ag Albert Lord. Is ann a bronnadh an dochtúireacht air sa bhliain 1972; b'é ábhar an tráchtais aige The Guaire cycle: a study in Irish tradition.
 Seal ina léachtóir le Nua-Ghaeilge i gCorcaigh ina dhiaidh sin; seal eile ina ollamh le Léann na hÉireann i Harvard; é ina ollamh i gCorcaigh ó shin. Ollamh na Nua Ghaeilge ab ea é i gColáiste na hOllscoile le blianta go dtí gur éirigh sé as sa bhliain 2006.
 Plé aige le gnéithe éagsúla de thraidisiún léinn agus liteartha na Gaeilge; spéis fé leith sa litríocht bhéil aige, go háirithe sa chaointeoireacht. Mhol an Institiúid Chultúrtha Ghael-Mheiriceánach príomhdhuais liteartha na bliana 1984 a thabhairt dó as an leabhar "Seán Ó Ríordáin: beatha agus saothar". Suim á chur le fada aige i litríocht an Bhlascaoid; as san a tháinig an cóiriú nua atá déanta ar An tOileánach aige (2002).
 Saothair
 Leabhair
 Seán Ó Ríordáin: beatha agus saothar (An Clóchomhar Tta., 1982) (xiv + 417 lgh.). Bhuaigh an saothar duais liteartha an Irish-American Cultural Institute, 1984.
 Pádraig de Brún, Seán Ó Coileáin, Pádraig Ó Riain (eag.), Folia Gadelica [Féilscríbhinn in ómós do R. A. Breatnach] (Cork University Press, 1983). xiv + 201 lgh.
 Pádraigín Riggs, Breandán Ó Conchúir, Seán Ó Coileáin (eag.), Saoi na hÉigse: aistí in ómós do Sheán Ó Tuama (An Clóchomhar Tta., 2000) (ix + 378 lgh).
 Seán Ó Coileáin (eag.), An tOileánach le by Tomás Ó Criomhthain (Cló Talbóid, 2002) (xlvi + 346 lgh).
 Aistí
 'The structure of a literary cycle', Ériu xxv (1974), 88-125.
 'The making of Tromdám Guaire', Ériu xxviii (1977), 32-67.
 'Oral or literary? Some strands of the argument', Studia Hibernica 17-18 (1978), 7-35.
 'A thematic study of the tale Pwyll Pendeuic Dyuet', Studia Celticia xii-xiii (1978), 78-82. Athfhoilsithe in / republished in C.W. Sullivan III (eag.)., The Mabinogi: a book of essays (Garland: NewYork and London, 1996), 145-51.
 'Irish saga literature', in Felix J. Oinas (eag.), Heroic Epic and Saga (Indiana Univ. Pr., 1978), 172-192.
 'Tomás Ó Criomhthain, Brian Ó Ceallaigh agus an Seabhac', in Seán Ó Mórdha (eag.), Scríobh 4 (An Clóchomhar Tta., 1979), 159-187. Breandán Ó Conaire (eag.), Tomás an Bhlascaoid (Cló Iar-Chonnachta, 1992), 233-65.
 'Seán Ó Ríordáin: an fhoirm agus an focal', in Eoghan Ó hAnluain, eag., An duine is dual (An Clóchomhar Tta., 1980), 61-89.
 'An aigne leapan', in Seán Ó Mórdha (eag.), Scríobh 5 (An Clóchomhar Tta., 1981), 33-43.
 'Some problems of story and history', Ériu xxxii (1981), pp. 115-136.
 'The saint and the king', in Pádraig de Brún, Seán Ó Coileáin, Pádraig Ó Riain (eag.), Folia Gadelica (Cork University Press, 1983), 36-46.
 'Irish Literature', in Joseph R. Strayer (eag.), Dictionary of the Middle Ages, Vol.6 (Charles Scribner's Sons, New York, 1985), 521-33.
 'Tromdhámh Ghuaire: an aoir agus an insint', in Pádraig Ó Fiannachta (eag.), Léachtaí Cholm Cille xvii (1988), 20-38.
 'The Irish lament: an oral genre', Studia Hibernica 24 (1984-88), 97-117.
 'A crux in Aislinge Óengusso', Celtica xx (1988), 167-8.
 'Mag Fuithirbe revisited', Éigse xxiii (1989), 16-26.
 'An tOileánach', in Aogán Ó Muircheartaigh (eag. / ed.), Oidhreacht an Bhlascaoid (Coiscéim, 1989), 192-207.
 'An bheatha agus an saothar', Irisleabhar Mhá Nuad, 1990, 7-30.
 'Echtrae Nerai and its analogues', Celtica xxi (1990), 427-40.
 'Place and placenames in Fianaigheacht', Studia Hibernica 27 (1993), 45-60.
 'An tOileánach - ón láimh go dtí an leabhar', in Máire Ní Chéilleachair (eag.), Tomás Ó Criomhthain 1855-1937 (An Sagart, 1998), 25-43.
 'Gnéithe de nualitríocht na Gaeilge', in Pádraigín Riggs, Breandán Ó Conchúir, Seán Ó Coileáin (eag.), Saoi na hÉigse: aistí in ómós do Sheán Ó Tuama (An Clóchomhar Tta., 2000), 359-78.
 'Society and scholarship: Irish in the modern world', in Máire Herbert agus Kevin Murray (eag. Retrospect and prospect in Celtic Studies: Proceedings of the 11th International Congress of Celtic Studies held in university College, Cork, 25-31 July 1999 (Four Courts Press, 2003), 45-56.
 'The setting of Géisid cúan' i J. Carey, M. Herbert agus K. Murray (ed.), Cín Chille Cúile: texts, saints and places - essays in honour of Pádraig Ó Riain (Celtic Studies Publications, Aberystwyth, 2004), 234-48.
 Eagarthóir comhairleach Gaeilge ag an / Advisory Irish-language editor for Oxford Companion to Irish Literature (eag. Robert Welch, Oxford 1996); údar 11 alt ann: Scéla Cano meic Gartáin, Caithréim Cellaig, Aonghus Fionn Ó Dálaigh, Muiris mac Dáibhí Dhuibh Mhic Gearailt, Dáibhí Ó Bruadair, Tomás Ó Criomhthain, An tOileánach, Peig Sayers, Muiris Ó Súilleabháin, Fiche Bliain ag Fás, Standish Hayes O'Grady.
 Naisc sheachtracha
 Beathaisnéis agus clár saothair Uí Choileáin
 Scríbhneoirí Éireannacha
 Daoine as Contae Chorcaí


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
31 . 1 . 85 Official Journal of the European Communities No L 26/ 11
 DECISION No 2/84 OF THE EEC-AUSTRIA JOINT COMMITTEE
 — Community transit —
 of 14 December 1984
 adapting the Agreement between the European Economic Community and the
 Republic of Austria on the application of the rules on Community transit
 THE JOINT COMMITTEE, 0,719 German mark
 0,0878 pound sterling
 Having regard to the Agreement between the Euro 1,31 French francs
 pean Economic Community and the Republic of 140 Italian lire
 Austria on the application of the rules on Community 0,256 Dutch guilder
 transit, and in particular Article 16 (3) (d) thereof, 3,71 Belgian francs
 0,14 Luxembourg franc
 Whereas for purposes of the Agreement the ECU is 0,219 Danish krone
 defined in the same way as it is in the Community
 0,00871 Irish pound
 rules ;
 1,15 Greek drachmas
 Whereas those rules were recently changed, so that the The value of the ECU in a given currency shall be
 ECU has been composed differently since 17 equal to the sum of the exchange values in that
 September 1984 ; whereas the Agreement should currency of the amounts set out in the previous
 therefore be adapted to take account of the new subparagraph.'
 composition of the ECU,
 Article 1
 HAS DECIDED AS FOLLOWS : This Decision shall enter into force on 1 January
 1985.
 Article 1
 Done at Brussels, 14 December 1984.
 In Article 13 of the Agreement, paragraph 3 is hereby
 replaced by the following :
 For the Joint Committee
 '3 . In the application of the provisions of this The Chairman
 Agreement, the ECU means the total of the
 following amounts : F. KLEIN


type: legislation

text:
 Tähtis õiguslik teade
 |
 52006PC0815
 Ettepanek: Komisjoni otsus liikmesriikide tööhõivepoliitika suuniste kohta /* KOM/2006/0815 lõplik - CNS 2006/0271 */
 [pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |Brüssel 12.12.2006KOM(2006) 815 lõplik2006/0271 (CNS)Ettepanek:KOMISJONI OTSUSliikmesriikide tööhõivepoliitika suuniste kohta(komisjoni esitatud)SELETUSKIRI2005. aastast toimiv uus Lissaboni strateegia põhineb uuel juhtimistsüklil, mille üldsuuniste ühtne dokument kehtib 2008. aastani. Majandusliku, sotsiaalse ja keskkonnamõõtmega koondsuuniste põhjal on liikmesriigid koostanud riiklikud reformikavad, milles sätestatakse nende majanduskasvu ja tööhõive edendamise kolme aasta strateegia.Iga-aastases arenguaruandes ja sellega kaasnevas ühises tööhõivearuande eelnõus (mis võetakse vastu asutamislepingu artikli 128 lõikes 1 sätestatud korra kohaselt) esitatakse komisjoni hinnang riiklike reformikavade kohta. Hindamine kinnitab, et tööhõive suureneb ja töötus väheneb. Majanduskasv ja töökohtade kvaliteet ei ole Euroopa vajaduste tarbeks veel piisav. Üleilmastumise ja vananemisega seotud väljakutsed jäävad Euroopa tööturgude kohanemisvõimet silmas pidades olulisteks teemadeks. Liikmesriikide reformikavade analüüs toob esile iga kolme Euroopa tööhõivestrateegia prioriteedi puhul esile järgmised põhiteemad:- Poliitika rakendamisel on kõige suuremaid edusamme tehtud inimeste tööturule toomise ja seal hoidmise vallas. Rohkem tähelepanu on pööratud ühtsele elutsüklil põhinevale lähenemisele, kuid noorte, naiste ja vanemaealiste töötajatega seotud tegevusstrateegiaid käsitletakse veel enamasti eraldi.- Rakendusaruannetest ilmneb, et poliitika rakendamine on kõige nõrgem töötajate ja ettevõtete kohanemisvõime parandamise alal. On vaja terviklikumat lähenemist, mis ühendab paremini paindlikkuse ja turvalisuse. Tähelepanu on äratanud ühtne paindlikkust ja turvalisust hõlmav lähenemisviis, kuid on tarvis arendada rohkem erinevaid tegevussuundi paindlikkuse ja turvalisuse edasiseks edendamiseks kõikides liikmesriikides.- Palju pööratakse tähelepanu haridus- ja koolitussüsteemide struktuurireformidele ja nende seotusele tööturuga. Kuid paljudes liikmesriikides tuleb veel sidusad ja ühtsed strateegiad luua. Koolitusalased algatused keskenduvad endiselt peamiselt noortele ja üle 45aastaste osavõtt elukestavast õppest on veel murettekitavalt väike.Need järeldused toetavad praegustes tööhõivesuunistes esitatud poliitikat ja reformikava. Artikli 128 lõikes 2 sätestatud protseduurilistel põhjustel peab tööhõivesuuniste kehtivust 2007. aastal oma otsusega kinnitama nõukogu pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendi, Regioonide Komitee, Majandus- ja Sotsiaalkomitee ning tööhõivekomiteega.2006/0271 (CNS)Ettepanek:KOMISJONI OTSUSliikmesriikide tööhõivepoliitika suuniste kohtaEUROOPA LIIDU NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artikli 128 lõiget 2,võttes arvesse komisjoni ettepanekut,[1]võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust,[2]võttes arvesse majandus- ja sotsiaalkomitee arvamust,[3]olles konsulteerinud regioonide komiteega,võttes arvesse tööhõivekomitee arvamustning arvestades järgmist:(1) 2005. aasta Lissaboni strateegia reform rõhutab majanduskasvu ja tööhõive tähtsust. Euroopa tööhõivestrateegia tööhõive suunised ja majanduspoliitika üldsuunised on vastu võetud ühtse dokumendina,[4] kusjuures Euroopa tööhõivestrateegial on Lissaboni strateegia tööhõive ja tööturu alaste eesmärkide elluviimisel tähtis osa.(2) Liidul tuleb koondada kõik liikmesriikide ja ühenduse asjakohased vahendid – sealhulgas ühtekuuluvuspoliitika – Lissaboni strateegia kolme (majanduslikku, sotsiaalsesse ja keskkonnaalasesse) dimensiooni, et nendevahelist koostoimet säästva arengu üldises kontekstis paremini kasutada.[5](3) Tööhõivesuunised ja majanduspoliitika üldsuunised tuleb täielikult läbi vaadata ainult kord kolme aasta jooksul, kuid vahepealsetel aastatel, kuni aastani 2008, peab olema nende ajakohastamine rangelt piiratud, et tagada tõhusamaks rakendamiseks vajalik stabiilsus.(4) Komisjoni iga-aastases arenguaruandes ja ühises tööhõivearuandes esitatud liikmesriikide riiklike reformikavade analüüs näitab, et liikmesriigid peavad jätkuvalt tegema jõupingutusi, et käsitleda järgmiseid prioriteetseid valdkondi:- tuua rohkem inimesi tööturule ja neid seal hoida, suurendada tööjõu pakkumist ja ajakohastada sotsiaalse kaitse süsteeme;- parandada töötajate ja ettevõtete kohanemisvõimet ja- suurendada investeeringuid inimkapitali parema hariduse ja oskuste kaudu.(5) 23–24. märtsi 2006. aasta Euroopa Ülemkogul rõhutati tööhõivepoliitika keskset osa Lissaboni tegevuskava raames ja vajadust suurendada prioriteetsete rühmade tööhõivevõimalusi elutsüklil põhineva lähenemise kaudu.Sellega seoses kiideti Euroopa Ülemkogul heaks Euroopa soolise võrdõiguslikkuse pakt, mis peaks jätkuvalt suurendama soolise võrdõiguslikkuse süvalaiendamist ja soodustama naiste väljavaateid ja võimalusi tööks laiemas plaanis.(6) Töötajate liikuvusega seotud takistuste kõrvaldamine asutamislepingute, sealhulgas ühinemislepingute kohaselt, peaks tugevdama siseturu toimimist ja tõhustama selle kasvu ning suurendama tööhõive võimalusi.(7) Riiklike reformikavade komisjonipoolset läbivaatamist ja Euroopa Ülemkogu järeldusi silmas pidades tuleks nüüd keskenduda tõhusale ja õigeaegsele rakendamisele, pöörates erilist tähelepanu 2005–2008. aasta suunistes sätestatud kokkulepitud koguseliste eesmärkide saavutamisele kooskõlas Euroopa Ülemkogu järeldustega.(8) Ühenduse, eelkõige Euroopa Sotsiaalfondi rahalise toetuse kasutamise kavandamisel tuleb liikmesriikidel arvesse võtta tööhõivesuuniseid.(9) Arvestades suunistedokumendi ühtsust, peavad liikmesriigid majanduspoliitika üldsuunised täielikult rakendama,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:Artikkel 1Nõukogu 12. juuli 2005. aasta otsuse 2005/600/EÜ lisas sätestatud liikmesriikide tööhõivepoliitika suunised jäävad 2007. aastaks kehtima ning liikmesriigid peavad neid oma tööhõivepoliitikas arvestama.Artikkel 2Käesolev otsus on adresseeritud liikmesriikidele.Brüsssel,Nõukogu nimeleesistuja[...] [1] ELT C, , lk..[2] ELT C, , lk..[3] ELT C, , lk..[4] ELT L 205, 6.8. 2005, lk 21 (Tööhõivesuunised) ja lk 28 (Majanduspoliitika üldsuunised)[5] Vt ELT L 205, 6.8 2005 (Tööhõivesuunised), põhjendus 4.


text:
 22.1.2013
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 18/11
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) št. 46/2013
 z dne 21. januarja 2013
 o določitvi standardnih uvoznih vrednosti za določitev uvozne cene za nekatere vrste sadja in zelenjave
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode (Uredba o enotni SUT) (1),
 ob upoštevanju Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 543/2011 z dne 7. junija 2011 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 za sektorja sadja in zelenjave ter predelanega sadja in zelenjave (2) ter zlasti člena 136(1) Uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Izvedbena uredba (EU) št. 543/2011 na podlagi izida večstranskih trgovinskih pogajanj urugvajskega kroga določa merila, po katerih Komisija določi standardne vrednosti za uvoz iz tretjih držav za proizvode in obdobja iz dela A Priloge XVI k tej uredbi.
 (2)
 Standardna uvozna vrednost se izračuna vsak delovni dan v skladu s členom 136(1) Izvedbene uredbe (EU) št. 543/2011 ob upoštevanju spremenljivih dnevnih podatkov. Zato bi morala ta uredba začeti veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Standardne uvozne vrednosti iz člena 136 Izvedbene uredbe (EU) št. 543/2011 so določene v Prilogi k tej uredbi.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 21. januarja 2013
 Za Komisijo V imenu predsednika
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Generalni direktor za kmetijstvo in razvoj podeželja
 (1) UL L 299, 16.11.2007, str. 1.
 (2) UL L 157, 15.6.2011, str. 1.
 PRILOGA
 Standardne uvozne vrednosti za določitev uvozne cene za nekatere vrste sadja in zelenjave
 (EUR/100 kg)
 Tarifna oznaka KN
 Oznaka tretje države (1)
 Standardna uvozna vrednost
 0702 00 00
 MA
 70,7
 TN
 83,7
 TR
 131,1
 ZZ
 95,2
 0707 00 05
 EG
 200,0
 JO
 182,1
 MA
 158,2
 TR
 141,1
 ZZ
 170,4
 0709 91 00
 EG
 119,3
 ZZ
 119,3
 0709 93 10
 EG
 105,4
 MA
 99,1
 TR
 150,0
 ZZ
 118,2
 0805 10 20
 EG
 55,9
 MA
 63,2
 TN
 66,7
 TR
 60,5
 ZZ
 61,6
 0805 20 10
 IL
 162,4
 MA
 90,3
 ZZ
 126,4
 0805 20 30, 0805 20 50, 0805 20 70, 0805 20 90
 IL
 92,5
 KR
 139,0
 TR
 82,1
 ZZ
 104,5
 0805 50 10
 EG
 87,0
 TR
 80,9
 ZZ
 84,0
 0808 10 80
 CN
 85,7
 MK
 35,9
 US
 154,2
 ZZ
 91,9
 0808 30 90
 CN
 68,8
 US
 134,7
 ZZ
 101,8
 (1) Nomenklatura držav, določena v Uredbi Komisije (ES) št. 1833/2006 (UL L 354, 14.12.2006, str. 19). Oznaka „ZZ“ predstavlja „druga porekla“.


type: caselaw

text:
 3.4.2017
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 C 104/47
 2017 m. vasario 16 d. Bendrojo Teismo sprendimas byloje Gruppe Nymphenburg Consult/EUIPO (Limbic® Sales)
 (Byla T-517/15) (1)
 ((Europos Sąjungos prekių ženklas - Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo „Limbic® Sales“ paraiška - Apibūdinamojo pobūdžio nebuvimas - Absoliutus atmetimo pagrindas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas))
 (2017/C 104/66)
 Proceso kalba: vokiečių
 Šalys
 Ieškovė: Gruppe Nymphenburg Consult AG (Miunchenas, Vokietija), atstovaujama advokatų R. Kunze ir G. Würtenberger
 Atsakovė: Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba, atstovaujama M. Fischer
 Dalykas
 Ieškinys dėl 2015 m. birželio 23 d. EUIPO pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1972/2014-1), susijusio su paraiška įregistruoti žodinį žymenį „Limbic® Sales“ kaip Europos Sąjungos prekių ženklą.
 Rezoliucinė dalis
 1.
 Panaikinti 2015 m. birželio 23 d. Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1972/2014-1).
 2.
 EUIPO padengia savo ir Gruppe Nymphenburg Consult AG patirtas bylinėjimosi išlaidas.
 (1) OL C 354, 2015 10 26.


type: other

text:
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 8 Tdo 391/2008 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
 Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 8 Tdo 391/2008
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 16. dubna 2008 o dovolání obviněného M. H., proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 2. 10. 2007, sp. zn. 10 To 40/2007, který rozhodl jako soud odvolací v trestní věci vedené u Krajského soudu v Českých Budějovicích – pobočka v Táboře pod sp. zn. 18 T 1/2006, takto:
 Rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích-pobočka v Táboře byl obviněný M. H. uznán vinným v bodě 1. trestným činem poškozování cizí věci podle § 257 odst 1 tr. zák. a trestným činem výtržnictví podle § 202 odst. 1 tr. zák., v bodě 2. trestným činem maření výkonu úředního rozhodnutí podle 171 odst. 1 písm. c) tr. zák., a v bodě 3. trestným činem loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., trestným činem nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 1 tr. zák. a trestným činem útoku na veřejného činitele podle § 155 odst. 1 písm. b) tr. zák.
 Za tyto trestné činy byl odsouzen podle § 234 odst. 1 tr. zák. za použití § 35 odst. 1 tr. zák. k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání sedmi roků, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 2 písm. b), odst. 3 tr. zák. zařazen do věznice s dozorem. Podle § 49 odst. 1 tr. zák. mu byl uložen trest zákazu řízení motorových vozidel na dobu šesti let. Bylo též rozhodnuto o náhradě škody.
 Proti tomuto rozsudku krajského soudu podali obviněný M. H. a státní zástupce odvolání, o nichž Vrchní soud v Praze jako soud odvolací rozhodl rozsudkem ze dne 2. 10. 2007, sp. zn. 10 To 40/2007 tak, že z podnětu odvolání státního zástupce podle § 258 odst. 1 písm. d), e), odst. 2 tr. ř. rozsudek soudu prvního stupně zrušil ve výroku o způsobu výkonu trestu odnětí svobody a podle § 259 odst. 3 tr. ř. znovu rozhodl tak, že podle § 39a odst. 2 písm. c) tr. zák. obviněného pro výkon trestu odnětí svobody v trvání sedmi roků zařadil do věznice s ostrahou. Odvolání obviněného podle § 256 tr. ř. jako nedůvodné zamítl.
 Obviněný M. H. prostřednictvím obhájce JUDr. T. S. podal proti tomuto rozsudku Vrchního soudu v Praze z důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., dovolání, protože napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Zásadní pochybení obviněný shledal toliko ve vztahu k bodu 3. výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně, a to výhradně proti nesprávnému posouzení uvedeného skutku jako trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., a to po objektivní a subjektivní stránce. Obviněný konstatoval, že od samého počátku nebyla respektována elementární ustanovení trestního řádu, a až do konání prvého hlavního líčení se nikdo nezabýval subjektivní stránkou jednání obviněného, tedy tím, k čemu vlastně směřoval jeho úmysl. Ten byl v průběhu dokazování soudy pozměněn, protože původně žalovaný pokus trestného činu vraždy byl překvalifikován na trestný čin loupeže. Když bylo zjištěno, že původní právní kvalifikace je v rozporu s objektivně zjištěnými skutečnostmi, byl obviněnému „přidělen“ i jiný úmysl, naprosto rozdílný od toho, jenž byl v počátcích presumován, aniž by však popis skutku doznal změn. Soud bez přesvědčivého vysvětlení, shledal, že obviněný nechtěl vraždit, ale jeho úmysl směřoval od počátku ke zmocnění se zbraně, což se mu posléze na krátkou dobu podařilo. Tento závěr soud neučinil na základě změny výpovědi obviněného či jiné skutečnosti, ale v důsledku zjištění, že dosavadní předpoklad o naplnění subjektivní stránky pokusu vraždy je vzhledem k objektivním skutečnostem nereálný. Podle obviněného není tento postup správný, neboť není možné, aby orgány činné v trestním řízení na základě určitého jednání dovozovaný úmysl poté, co se závěry o tomto jednání změní, shledaly úmysl zcela jiný, když se na objektivní realitě nic nezměnilo. Obviněný na základě těchto výhrad ve vztahu k trestnému činu loupeže vytkl nedostatek analýzy subjektivní stránky, tedy úvah o tom, co jej vedlo k vyvolání potyčky se zasahujícími policisty. Zdůraznil, že soudy nevzaly do úvahy, že obviněný se při potyčce s policisty zcela nepředpokládaně zmocnil zbraně, kterou jednomu z policistů zcela nečekaně nakrátko odňal. Obviněný dovodil, že pokud se zbraně zmocnil, vyplynulo to z průběhu konfliktu, který vyvolal, a v němž jednal zcela zkratkovitě. Jestliže vrchní soud v odůvodnění napadeného rozsudku vysvětlení subjektivní stránky opřel o rozhodnutí obsažená ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu České republiky (dále jen „Nejvyšší soudu“) pod č. R 27/1976 a 44/1977, tato argumentace podle obviněného nebyla vhodně zvolena, neboť zmíněná rozhodnutí se vztahují k trestnému činu nedovoleného ozbrojování a řeší problematiku opatření střelné zbraně. Neřeší však otázku, zda lze přizpůsobovat bez dalšího závěr o subjektivní stránce jednání pachatele tomu, co lze pachateli ve vztahu k úmyslu prokázat. Podle obviněného je skutek popsaný ve výroku rozsudku krajského soudu pod bodem 3. vzdálen běžným skutkům, jimiž je naplňována skutková podstata trestného činu loupeže, protože jediný demonstrovaný úmysl je ten, že odmítal nemocnici opustit. Na základě popisu skutku není podle obviněného patrno, z čeho soudy dospěly k závěru, že tento násilný konflikt činil, ať již od počátku nebo alespoň od některé jeho části, s úmyslem násilím se zmocnit služební pistole policisty. Ze skutkových zjištění lze podle obviněného dovodit, že z jeho strany nešlo o plánované, resp. cílené jednání směřující k tomu, aby se zmocnil služební pistole, protože k odnětí pistole došlo neočekávaně, což i to, že po zmocnění se služební zbraně, tuto odhodil a vzdal se příslušníkům Policie České republiky. Úmyslem obviněného bylo bránit se vyvedení z objektu nemocnice, což podle ustálené judikatury (viz rozhodnutí č. 1/1980 a 19/1979 Sb. rozh. tr.) nelze právně kvalifikovat jako násilí ve smyslu § 234 odst. 1 tr. zák. Jednání obviněného je možné označit za impulzivní, konané bez jakékoliv hlubší úvahy o právních nebo věcných souvislostech.
 V závěru dovolání obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud rozsudky Vrchního soudu v Praze ze dne 2. 10. 2007, sp. zn. 10 To 40/2007 a Krajského soudu v Českých Budějovicích – pobočka v Táboře ze dne 4. 4. 2007, sp. zn. 18 T 1/2006 podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil a podle § 265l tr. ř. věc přikázal Krajskému soudu v Českých Budějovicích – pobočka v Táboře znovu k projednání a rozhodnutí, a nebo sám ve věci rozhodl rozsudkem podle § 265m odst. 1 tr. ř.
 K podanému dovolání se vyjádřil státní zástupce činný u Nejvyššího státního zastupitelství. Dovolání z obecných hledisek označil za přípustné. Po obsahové stránce se plně ztotožnil se závěry soudů obou stupňů, a poukázal na to, že oba soudy se opakovaně podrobně zabývaly argumentací obviněného ohledně naplnění jak subjektivní tak i objektivní stránky trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. Za správný označil závěr, že obviněný zcela svévolně za použití násilí se začal zákroku policistů bránit a současně vůči nim vyvinul aktivní násilné jednání, když jednoho z nich srazil na zem a druhého uchopil zezadu způsobem, kterým mu bránil v pohybu, a tak mu odcizil služební zbraň, u níž před tím odstranil zajišťovací pojistku pouzdra, z něhož ji vytrhl. Obviněný, který se tak za použití násilí zmocnil cizí věci, v daném případě střelné zbraně, jednal úmyslně, neboť jeho počínání zjevně směřovalo ke zmocnění se této pistole. O úmyslném jednání svědčí jeho aktivní konání představující násilí vůči policistům, jakož i aktivní počínání směřující k získání pistole zakročujícího policisty. Získání pistole nebylo náhodné, neboť úkony obviněného směřující k odnětí pistole byly promyšlené a jistě chtěné. Při vyjádření, že skutková zjištění nejsou v extrémním rozporu s právním posouzením jednání obviněného, státní zástupce tak navrhl, aby Nejvyšší soud dovolání obviněného posoudil jako zjevně neopodstatněné a podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. ho odmítl.
 Nejvyšší soud jako soud dovolací § 265c tr. ř. nejprve shledal, že dovolání obviněného je přípustné podle § 265a odst. 1, 2 písm. a), h) tr. ř., bylo podáno osobou oprávněnou podle § 265d odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. ř., v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit (§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.).
 Dále Nejvyšší soud posuzoval, zda dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. byl uplatněn v souladu se zákonnými podmínkami, protože dovolání lze podat jen z důvodů taxativně uvedených v § 265b tr. ř., a shledal, že obviněný, který své dovolání opřel o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., vnesl v souladu s ním námitky právní povahy, protože vytýkal nedostatky v subjektivní stránce trestného činu, jímž byl uznán vinným.
 S ohledem na to, že námitky obviněným vznesené směřují pouze proti výroku o vině pod bodem 3. rozsudku soudu prvního stupně, s nímž se ztotožnil i odvolací soud, je potřeba uvést, že obviněný se tohoto skutku, v němž je mimo dalších dvou výše uvedených trestných činů spatřován i trestný či loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., podle skutkových zjištění popsaných ve výroku rozsudku soudu prvního stupně dopustil tak,
 „že dne 27. 9. 2005 v době od 02.50 hodin do 03.00 hodin v T., v O. n. T., ve vestibulu pavilonu „...“, při provádění služebního zákroku příslušníky Policie České republiky, oblečenými ve služebních stejnokrojích, řádně označených odznaky PČR, nejprve se vytrhl z úchopu nstržm. P. B., služebně zařazenému jako policejní inspektor OOP T., kterého srazil na zem, poté nprap. Z. H., služebně zařazeného jako policejní inspektor SSK OŘ PČR T., zezadu uchopil rukama, čímž mu bránil v pohybu a po odstranění zajišťovací pojistky mu z pouzdra vytrhl služební pistoli zn. ČZ, vz. 82, ráže 9 mm, č. 0384.. se zásobníkem a 12 ks nábojů, rozběhl se směrem k propojovací chodbě, přičemž zasunul náboj do nábojové komory a asi po 10 metrech se v této chodbě otočil a pěti mířenými ranami vystřelil směrem do prostoru vestibulu v době, kdy policista H. byl ukryt za opěrným sloupem a policista B. za rohem zdi mezi propojovací chodbou a vestibulem, po vystřelení pěti ran se rozběhl chodbou ke vchodovým dveřím, zaběhl do prostoru vedoucího do suterénu, po opakované výzvě k zanechání protiprávního jednání opětovně jedenkrát vystřelil směrem k východu, poté zbraň odhodil a vzdal se příslušníkům PČR“.
 Ve vztahu k obviněným namítaným nedostatkům je vhodné nejprve uvést, že trestného činu podle § 234 odst. 1 tr. zák. se dopustí ten, kdo proti jinému užije násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se cizí věci.
 Pro naplnění zákonných znaků trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. není nezbytné, aby zmocnění se věci následovalo bezprostředně po užití násilí. Vyžaduje se však, aby násilí, jehož užití musí vždy zmocnění se věci předcházet, bylo způsobilé ovlivňovat vůli poškozeného a být prostředkem nátlaku na něho, aby vůle poškozeného byla předchozím užitím násilí, při němž pachatel projevil svůj záměr zmocnit se cizí věci, ovlivněna, např. vědomím fyzické převahy útočníka, obavou před dalším násilím apod. (srovnej rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 29. 5. 2003, sp. zn. 7 Tdo 592/2003, publikované v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, roč. 2004, sešit 25 T-610).
 Je nerozhodné, zda pachatel, který užije násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se cizí věci si takovou věc chtěl přisvojit, zničit, nebo ji převést na jiného a nebo ji jen přechodně užívat (srov. rozhodnutí č. 51/1976-III. Sb. rozh. tr.).
 K subjektivní stránce, jíž obviněný zejména ve svém dovolání napadá, je potřeba uvést, že je vždy charakterizována zaviněním, které představuje vnitřní, psychický vztah pachatele k podstatným složkám trestného činu. Trestný čin je spáchán úmyslně, jestliže pachatel chtěl způsobem v trestním zákoně uvedeným porušit nebo ohrozit zájem chráněný tímto zákonem [úmysl přímý podle § 4 písm. a) tr. zák.], nebo věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že je způsobí, byl s tím srozuměn [úmysl nepřímý podle § 4 písm. b) tr. zák.].
 Nejvyšší soud z obsahu předmětného spisu a z výrokové části napadených rozhodnutí shledal, že podle popisu skutku je násilí představováno tím, že obviněný se nejprve vytrhl z úchopu nstržm. P. B., kterého srazil na zem, poté nprap. Z. H. zezadu uchopil rukama, čímž mu bránil v pohybu, a po odstranění zajišťovací pojistky mu z pouzdra vytrhl služební pistoli.
 Odvolací soud ve svém rozhodnutí takto zjištěný skutkový děj ve vztahu k použité právní kvalifikaci vyhodnotil. Na straně 6 a 7 k němu zejména uvedl, že „obviněný při zákroku policistů užil násilí, jež mu umožnilo zmocnit se zbraně jednoho z policistů“.
 Nejvyšší soud v souladu s odvolacím soudem shledal, že obviněný po objektivní stránce naplnil znaky trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., protože není pochyb o tom, že obviněný se zbraně zmocnil poté, co jednoho z policistů srazil na zem a druhého zezadu uchopil tak, aby se zabránil v pohybu. Toto jednání je násilím ve smyslu požadavků § 234 odst. 1 tr. zák. a bylo prostředkem ke zmocnění se zbraně, kterou bezprostředně nato obviněný vytrhl z pouzdra jednoho policistů vytrhl.
 Pokud jde o výhrady ve vztahu k subjektivní stránce, ani zde nevznikají pochybnosti o tom, že obviněný jednal v úmyslu se za daných skutkových okolností násilím zbraně zmocnit.
 V této souvislosti lze poukázat na závěry odvolacího soudu, který na straně 7 odůvodnění svého rozhodnutí uvedl, že obviněný pojal úmysl zmocnit se pistole policisty Z. H. po uchopení policisty, kdy jeho pasivní odpor přerostl v odpor aktivní. S ohledem na obsah spisu a popsaná skutková zjištění jsou tyto úvahy v souladu s provedenými důkazy a Nejvyšší soud se s tímto jasným, byť stručným zjištěním odvolacího soudu ztotožnil. Navíc však považuje za vhodné doplnit, že závěr o úmyslu obviněného směřujícím ke zmocnění se zbraně násilím, jednoznačně vyplývá z učiněných skutkových zjištění, která vylučují obhajobu obviněného, že jednal zkratkovitě, a že násilí nečinil se záměrem, aby se zmocnil zbraně. Toto tvrzení obviněného nekoresponduje s popsaným skutkem ani s tím, jak je děj zaznamenán ve výpovědích svědků, kteří jednání obviněného sledovali. Z výpovědi svědka P. B. se podává, že obviněný do něj strčil, až upadl na zem, přesto však zpozoroval, jak obviněný svědka Z. H. objal, a nato uviděl v ruce obviněného předmět černé barvy. Svědek Z. H. uvedl, že sledoval, jak obviněný nejprve srazil kolegu P. B., jeho odstrčil na zeď, čímž svědek ztratil rovnováhu, obviněný jej nato objal, chytil jakoby za žebra a vytáhl mu pistoli.
 Z tohoto průběhu situace je zřejmé, že obviněný nejednal zkratkovitě, tedy nahodile, necíleně a zmatečně, ale naopak postupoval racionálně. Je dostatečně zřejmé, že se obviněný zbraně zmocnil zcela záměrně právě proto, že se jedná o zbraň. Aby ji získal, musel použít násilí vůči oběma policistům, kteří jej drželi a vyváděli z nemocnice. Pro úmysl obviněného násilím se zmocnit zbraně, též svědčí i to, že pro uchopení zbraně sahal přesně a jistě do míst, kde měl policista zbraň připevněnu. K tomu, aby ji získal, nestačilo ji pouze vytáhnout z pouzdra, ale před tím, bylo nutné se „zbavit“ policistů, a proto obviněný jednal tak, že se nejprve vytrhl z úchopu, jednoho z nich srazil na zem, a teprve když již tento policista nebyl v jeho bezprostřední blízkosti, učinil přesně cílené úkony směřující k tomu, aby mu druhý policista, který měl u sebe zbraň, v jejím odnětí nebránil. Proto ho zezadu uchopil, čímž mu zabránil v pohybu a tedy i v možnosti obviněnému zmocnění se zbraně znemožnit. Obviněný si tak násilným jednáním vytvořil prostor proto, aby mohl odjistit uzávěr pouzdra, z něhož poté zbraň vytrhl. Nelze též přehlédnout, že obviněný všechny tyto kroky musel činit rychle a bez zaváhání, kdy úspěšnost jeho činu záležela i na momentu překvapení.
 Na záměr obviněného získat násilím zbraň, lze usuzovat i z jeho dalšího počínání, které rovněž vylučuje to, že by jednal zkratkovitě. Obviněný totiž poté, co se zbraně uvedeným způsobem zmocnil, ji okamžitě ve shodě s účelem, k němuž zbraně slouží, užil. Zasunul totiž náboj do nábojové komory a nejprve pěti mířenými ranami z ní vystřelil.
 V tomto jednání nelze shledávat nahodilé jednání, protože jde o promyšlené chování, jehož cílem bylo, aby se obviněný vymanil z moci policistů a aby jejich snahám o jeho zajištění a vyvedení z nemocnice unikl. Za daných skutkových okolností je zřejmé, že obviněný proto, aby takto jednal, nemusel mít ihned v počátku toho, kdy se začal policistům bránit, úmysl jim vzít zbraň, ale stačilo, aby v průběhu popisovaného ataku tento úmysl dodatečně pojal. Úmysl zmocnit se cizí věci může totiž pachatel pojmout i v průběhu násilí, jehož se počal dopouštět z jiných pohnutek (srovnej rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 29. 5. 2003, sp. zn. 7 Tdo 592/2003, publikované v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, ročník 2004, sešit 25 T-610). V daném případě je nutné vycházet z bezprostředního úmyslu pachatele, tj. že se chtěl zmocnit pistole násilím a že tak také v daných souvislostech učinil. Jiný, než tento závěr s ohledem na skutkové okolnosti nelze dovodit, protože obviněný se zbraně nemohl zmocnit jinak, než použitím síly proti policistům, neboť by bylo absurdní domnívat se, že by mu pistoli policista vydal dobrovolně.
 Pokud obviněný svůj úmysl popíral též s ohledem na to, že zbraň v závěru celého incidentu odhodil, a že si ji tedy neponechal, není v daných souvislostech tato obhajoba podstatná, protože délka doby držení zmocněné se věci není v žádném případě rozhodující (viz též rozhodnutí č. 41/1967 Sb. rozh.tr.).
 To, že obviněný poté, co se zbraně zmocnil, opakovaně z ní vystřelil a běžel s ní ke vchodu z nemocnice, a posléze ji odhodil a vzdal se příslušníkům Policie, nemá pro správnost použité právní kvalifikace větší význam. Trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. byl totiž dokonán okamžikem, kdy se obviněný zbraně násilím zmocnil. Další nakládání s ní již bylo závislé na tom, čeho chtěl obviněný tímto jednáním docílit.
 Na základě všech těchto zjištění a právních závěrů Nejvyšší soud shledal, že soudy obou stupňů zcela správně popsaný skutek pod bodem 3. rozsudku soudu prvního stupně posoudily (vedle trestných činů nedovoleného ozbrojování podle § 185 odst. 1 tr. zák. a útoku na veřejného činitele podle § 155 odst. 1 písm. b) tr. zák.) jako trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. Obviněný se chtěl zmocnit zbraně za použití násilí a jednal tudíž v přímém úmyslu podle § 4 písm. a) tr. zák.
 Jestliže obviněný namítal, že skutek byl v rámci podané obžaloby právně kvalifikován jako pokus trestného činu vraždy podle § 8 odst. 1 k § 219 odst. 1, 2 písm. a), f) tr. zák., kde byl tento čin popsán zcela shodně s tím, jak o něm bylo rozhodnuto v nyní napadených rozhodnutích, kde však byla užita jiná právní kvalifikace, a dovozoval, že soudy jen přizpůsobovaly závěr o naplnění subjektivní stránky podle toho, co lze obviněnému prokázat po objektivní stránce, pak tuto námitku rovněž Nejvyšší soud neshledal jako důvodnou.
 V daném postupu soudů bylo plně respektováno, že podle § 2 odst. 8 tr. ř. ve spojení s § 220 odst. 1 tr. ř. může soud rozhodovat pouze o skutku, který je uveden v žalobním návrhu a o obžalovaném, na kterého byla obžaloba podána. Jestliže z ustanovení § 220 odst. 3 tr. ř. vyplývá, že soud není vázán žalobním návrhem, jenž představuje pouhou subsumpci vymezeného skutku pod příslušné ustanovení trestního zákona, lze shrnout, že soudem musí být zachována totožnost skutku, o čemž v daném případě nevznikají pochybnosti, nikoliv však právní posouzení jednání, které je dotyčnému v obžalobě kladeno za vinu. Je totiž nutné připomenout, že při posuzování otázky, zda skutek je či není trestným činem, se postupuje tak, že soud nejprve dokazováním provede potřebná zjištění o existenci rozhodných skutkových okolností. Dále učiní závěr, zda tyto skutkové okolnosti naplňují formální znaky trestného činu uvedeného ve skutkové podstatě (§ 3 odst. 1 tr. zák.). Soud může zažalovaný skutek posoudit jako jiný trestný čin, než jaký v něm spatřovala obžaloba, což je zcela obvyklý postup, který v projednávané věci zachoval i soud prvního stupně, který již ve svém prvním rozsudku ze dne 27. 4. 2006, č. j. 18 T 1/2006-600 nyní uvedenou právní kvalifikaci trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. použil.
 Proto, když soudy prvního i druhého stupně vycházely ze skutkového děje, jak byl v obžalobě popsán, a tento skutek právně posoudily vedle dalších dvou uvedených trestných činů jako trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., je tato právní kvalifikace správná, neboť byly po všech stránkách naplněny znaky této skutkové podstaty. Za daných okolností proto nelze oběma soudům vytýkat, že nezměnily skutková zjištění, která pro uvedené právní posouzení obsahují všechny rozhodné skutečnosti.
 Nejvyšší soud na základě všech shora uvedených úvah shledal, že výhrady, které obviněný ve svém dovolání uplatnil, nejsou důvodné. Vzhledem k tomu, že jsou v dovolání vyjádřené argumenty jen opakováním již dříve uplatněné obhajoby, s níž se již vypořádal odvolací soud, bylo dovolání obviněného jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítnuto.
 V Brně 16. dubna 2008


text:
 30.1.2020
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 26/67
 DECIZIA nr. 69/2018 A COMITETULUI MIXT AL SEE
 din 23 martie 2018
 de modificare a anexei XX (Mediul) la Acordul privind SEE [2020/86]
 COMITETUL MIXT AL SEE,
 având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European („Acordul privind SEE”), în special articolul 98,
 întrucât:
 (1)
 Decizia de punere în aplicare (UE) 2017/2286 a Comisiei din 6 decembrie 2017 privind recunoașterea cerințelor sistemului de management de mediu Eco-Lighthouse ca fiind conforme cu cerințele corespunzătoare ale Sistemului de management de mediu și audit (EMAS), în conformitate cu articolul 45 din Regulamentul (CE) nr. 1221/2009 al Parlamentului European și al Consiliului privind participarea voluntară a organizațiilor la un sistem comunitar de management de mediu și audit (1) trebuie încorporată în Acordul privind SEE.
 (2)
 Prin urmare, anexa XX la Acordul privind SEE ar trebui modificată în consecință,
 ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
 Articolul 1
 În anexa XX la Acordul privind SEE, după punctul 1eak [Decizia (UE) 2017/2285 a Comisiei] se inserează următorul punct:
 „1eal.
 32017 D 2286: Decizia de punere în aplicare (UE) 2017/2286 a Comisiei din 6 decembrie 2017 privind recunoașterea cerințelor sistemului de management de mediu Eco-Lighthouse ca fiind conforme cu cerințele corespunzătoare ale Sistemului de management de mediu și audit (EMAS), în conformitate cu articolul 45 din Regulamentul (CE) nr. 1221/2009 al Parlamentului European și al Consiliului privind participarea voluntară a organizațiilor la un sistem comunitar de management de mediu și audit (JO L 328, 12.12.2017, p. 87).”
 Articolul 2
 Textele Deciziei de punere în aplicare (UE) 2017/2286 în limbile islandeză și norvegiană, care urmează să fie publicate în suplimentul SEE la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, sunt autentice.
 Articolul 3
 Prezenta decizie intră în vigoare la 24 martie 2018, cu condiția să se fi efectuat toate notificările prevăzute la articolul 103 alineatul (1) din Acordul privind SEE (*1).
 Articolul 4
 Prezenta decizie se publică în secțiunea SEE și în suplimentul SEE ale Jurnalului Oficial al Uniunii Europene.
 Adoptată la Bruxelles, 23 martie 2018.
 Pentru Comitetul mixt al SEE
 Președintele
 Claude MAERTEN
 (1) JO L 328, 12.12.2017, p. 87.
 (*1) Nu au fost semnalate obligații constituționale.